OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Clarias macrocephalus

Clarias macrocephalus és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 120 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Tailàndia fins al Vietnam. Introduït a la Xina, Malàisia, Guam i les Filipines.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Frimodt, C. 1995. Multilingual illustrated guide to the world's commercial warmwater fish. Fishing News Books, Osney Mead, Oxford, Anglaterra. 215 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Andronic d'Olint

Andronic d'Olint (grec antic: Ἀνδρονίκος, Androníkos, llatí: Andronicus) fou un militar grec, probablement fill d'Agerros, esmentat per Flavi Arrià. Va viure al segle iv aC.
Va ser un dels quatre generals designats per Antígon el Borni que formaven el consell militar de Demetri Poliorcetes el 314 aC. L'any 312 aC apareix com a comandant de l'ala dreta de l'exèrcit de Demetri a la batalla de Gaza. Derrotat Demetri en aquesta batalla, va evacuar la Celesíria i Andrònic va ser posar al front del govern de Tir, ciutat que va refusar rendir a Ptolemeu I Soter (323-284 aC). Ptolemeu finalment la va ocupar i va fer presoner a Andronic, però li va perdonar la vida. Després ja no se'l menciona. En parla Diodor de Sicília.

## Referències

* ↑ Andronicus of Olynthus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 176
# Cloroxifita

La cloroxifita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom del grec χλωρός, verd i ζιφος, espasa, en al·lusió a l'hàbit i al color del cristall.

## Característiques

La cloroxifita és un halur de fórmula química Pb₃CuO₂Cl₂(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cloroxifita pertany a «03.DB: Oxihalurs, hidroxihalurs i halurs amb doble enllaç, amb Pb, Cu, etc.» juntament amb els següents minerals: rickturnerita, diaboleïta, pseudoboleïta, boleïta, cumengeïta, bideauxita, hematofanita, asisita, parkinsonita, murdochita i yedlinita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Higher Pitts, a la localitat de Priddy, dins el comtat de Somerset, a Anglaterra, Regne Unit. També ha estat descrita en altres indrets del mateix comtat anglès que la localitat tipus, així com dels comtats de Cornualla i Bristol. Fora del Regne Unit ha estat trobada a Alemanya, Grècia i a la República Popular de la Xina.

## Referències

* ↑ «Chloroxiphite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 novembre 2017].
# Chris New

Chris New (Swindon, 17 d'agost de 1981) és un actor de teatre i cinema anglès conegut pel seu paper protagonista en la pel·lícula de 2011 Weekend. New va debutar com a guionista i director el 2013 amb el curtmetratge Ticking. El 2014 va ser coguionista de la pel·lícula independent Chicken, i va coescriure i dirigir A Smallholding (2014).
New va néixer i créixer a Swindon (Wiltshire), i prové d'una família de classe treballadora. El seu pare era conductor de camió i la seva mare va treballar en diverses feines temporals. New té un germà gran. Segons ell, "es va escapar" de Swindon per estudiar a la Royal Academy of Dramatic Art (RADA) de Londres. Viure a Londres va ser un canvi important per a ell:
    Venir d'un lloc on no passava res, Swindon, a aquest lloc enorme de sobte, Londres, on hi passaven una enorme quantitat de coses [,] Crec que només anava dient: "Oh, Déu meu; oj, Déu meu", com un nen en una botiga de joguines. Va ser una gran cosa conèixer gent que no vivien purament una experiència consumidora, ja que a Swindon les persones, amb raó o sense, viuen una vida molt normal. Van a treballar, comprar coses agradables i tenen unes bones vacances i crien els seus fills. Malauradament, hi havia una cosa dolenta que veia que no funcionava, i vaig anar a Londres i em vaig trobar un munt de gent per a les quals això no funciona, ja sigui perquè els diners no era un problema, perquè les propietats no eren un problema, tot un codi diferent de creences i religions.
New va finançar la seva educació sol·licitant petites donacions de centenars de persones que coneixia. Mentre estudiava a la RADA, New va cantar en el musical Assassinsd'Stephen Sondheim (té una veu de cant tenor), i el 2005 va actuar en l'obra The Erpingham Camp de Joe Orton com a part del seu títol Advanced Level. Es va graduar el 2006.

## Filmografia

* Weekend (2011; actor)
* Ticking (2013; productor, guionista, director, editor)
* A Smallholding (2014; coguionista, director, fotografia, editor, so)
* Chicken (2015; coguionista)

## Referències

* ↑ Mangiapane, Nick. «Weekend, A Sundance Select Gay Film Is Coming To Denver», 2011. Arxivat de l'original el 15 d'abril 2014. [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ «Brief Encounter With ... Chris New», 05-10-2009. [Consulta: 12 juny 2014].
* 1 2 3 4 5 Wolf, Matt. «Rising London Star Chris New on Joe Orton, Ian McKellen and the Kindness of Strangers», 30-09-2009. [Consulta: 12 juny 2014].
* ↑ Walters, Ben «Ready for the Weekend». Attitude, 01-11-2011, p. 72.
# Antoni Almirall i Romagosa

Antoni Almirall i Romagosa (Sitges, 29 de gener de 1860 - Sitges, 25 de maig de 1905) fou un pintor català, membre de l'Escola luminista de Sitges.

## Biografia

Fill de Joan Almirall i d'Antònia Romagosa i Vidal. El 1888 participà per primera vegada en una exposició col·lectiva a la Sala Parès. No obstant això, la seva etapa més prolífica com a pintor s'inicià en instal·lar-se Santiago Rusiñol a Sitges (1891) i es prolongà tot just fins a mitjans d'aquella mateixa dècada. El 1892, juntament amb Arcadi Mas i Fondevila, Joaquim de Miró i Rusiñol, formà part de la comissió organitzadora de la Primera Exposició de Belles Arts de Sitges (altrament dita Primera Festa Modernista), a la qual aportà sis obres. Aquell mateix any també fou membre de la comissió d'homenatge a Ramon Canudes organitzada pel Círculo Artístico de Barcelona, i el 1893 va participar en la X Exposició Extraordinària de la Sala Parès, on presentà Cementiri de Sitges, una de les seves obres més conegudes que avui pertany a la Col·lecció d'Art de la Vila de Sitges.
Més endavant intervingué en l'adquisició de la casa veïna al Cau Ferrat (1894) i en la decoració de la Cerveseria del Cau Ferrat, on va pintar dues cornucòpies (1895).
Amic i coetani de Joaquim de Miró, amb qui compartia a més l'afició per la fotografia, la seva carrera artística fou més irregular i la seva obra molt menys abundant que no pas la d'aquell. De jove patí d'hemoptisi i aquest fet marcà en gran manera la seva pintura, que es caracteritza per una afinada sensibilitat de regust impressionista. Orientat al paisatgisme i el retrat, hi ha obra seva als museus Maricel i Cau Ferrat, però la majoria dels quadres que realitzà pertanyen a col·leccions particulars.
Paral·lelament al vessant artístic, Almirall desenvolupà també una notable actuació cívica, col·laborant en diverses iniciatives que tingueren lloc a la vila en l'última dècada del segle passat. Contribuí a les subscripcions per a la reforma de la Punta (1891), formà part de la comissió pro monument al Greco- junt amb Bartomeu Carbonell i Batlle, Antoni Catasús i Josep Planes i Robert- i participà en la comissió homenatge al Doctor Bartomeu Robert amb motiu de la inauguració del saló de sessions de l'Ajuntament (1900).
Va morir a Sitges el 25 de maig de 1905, a l'edat de quarant-cinc anys. En l'Exposició Històrica d'Art Sitgetà, celebrada al Casino Prado el 1925 pogueren veure tres quadres seus.
El 1978 el Grup d'Estudis Sitgetans muntà una exposició d'obres seves i de Joaquim de Miró. Dos anys més tard, un oli seu fou inclòs en una antològica sobre l'Escola Luminista organitzada per la mateixa entitat (1980).
D'altra banda Ramon Planes publicà la Filla del pintor (1976), novel·la inspirada en Almirall i el seu entorn familiar.

## Referències

* ↑ del Pulgar Sabín, Carlos. Artistas pintores (en anglès). Nova Catalunya, 2008, p. 396.
* ↑ Sierra i Farreras, Roland. Diccionari Biogràfic de Sitgetans. Sitges: l'Eco de Sitges S.L, 1998, p. 19.
# Antic hospital (Ascó)

L'Antic hospital és una obra d'Ascó (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A la carta de població de la vila atorgada el 1615 ja hi consta aquest hospital. Va ser reedificat a mitjans del segle xix.

## Descripció

Situat al carrer de l'Hospital, al qual li dona el nom. Edifici cantoner de planta quadrangular i tres crugies. Ha estat restaurat recentment, moment en el qual s'ha refet la coberta i les finestres i s'ha arrebossat la façana. Consta de planta baixa, dos pisos i golfes i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. En un extrem del frontis hi ha un portal que denota certa antiguitat, d'arc de mig punt adovellat amb la part superior escapçada. A l'altre extrem hi ha un portal d'arc escarser adovellat, amb una orla ovalada a la clau on hi consta l'any 1846. Sobre del portal, alineada amb l'escut, hi ha una altra orla circular de pedra, amb la inscripció "SANTO HOSPITAL DE LA VILA DE ASCO". Les obertures són totes d'arc pla amb ampit motllurat. L'acabat exterior és arrebossat i pintat, i consta d'un sòcol de gres.

## Referències

* 1 2 «Antic hospital». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2015].
# Clodia de censoribus

Clodia de censoribus va ser una llei romana establerta a proposta del tribú de la plebs Publi Clodi Pulcre l'any 696 de la fundació de Roma (58 aC) quan eren cònsols Luci Calpurni Pisó Cesoni i Aule Gabini. La llei prohibia als censors preterir en la llista i cobrir d'ignomínia als senadors, sense que haguessin tingut una acusació formal i haguessin estat condemnats. Això va reduir molt el poder de la censura, ja que anteriorment qualsevol dels dos censors podia eliminar un senador de la llista o anotar-lo (notatio) com a indigne, segons el que pogués conèixer privadament, i només el veto de l'altra censor ho podia impedir. Aquesta llei va ser eliminada per la llei Caecilia de censoribus pocs anys després.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 31 [Consulta: 13 abril 2022].
# Antolina Boada

Antolina Boada (Vacarisses, 10 de juliol de 1910 – Terrassa, 25 d’abril de 1997) va ser una locutora de ràdio catalana, que també va fer tasques de controladora de so, cap de discoteca i cap d’emissions. Va desenvolupar tota la seva carrera professional a Ràdio Terrassa, entre els anys 1932-1976.
De petita es va traslladar a Terrassa amb els pares, que tenien diversos comerços a la ciutat. Quan va acabar els estudis a les monges de Sant Pere va entrar a treballar a la fàbrica de punt Cal Blasi. El pare d'una amiga seva formava part de la junta del Ràdio Club, on buscaven locutors per a Ràdio Terrassa. Antolina Boada va ser l'única noia que s'hi va presentar i, juntament amb els locutors Valentí Ferrer i Amadeu Blasi, va ser escollida. Va ser contractada als vint-i-dos anys, el 6 de novembre de 1932. El dia de Nadal d'aquell mateix any fa la seva primera intervenció durant la inauguració de l'emissora. L’anuari de la ràdio de 1936 diu d’ella que era una dona culta: «De vasta cultura. Coleccionista de sellos de los que tiene una gran colección. Defensora del feminismo. Si un día llega a casarse quiere que su marido sea un hombre educado e instruido a la moderna. Es muy elogiada por los radioescuchas.» Es va casar en començar la Guerra Civil amb un periodista, que va morir al front, i de resultes de la pena que va sentir va perdre el fill que esperava. «En lloc de quedar-me a casa, on al final m’hauria desesperat, vaig decidir continuar treballant a la ràdio perquè mentre era allà em distreia.» Durant la guerra, Ràdio Terrassa entra en un període de mínima activitat, i només Francesc Matarrodona i ella mantenen l’emissora activa. Amb l’entrada de les tropes nacionals no és apartada de la ràdio, segurament la seva vinculació familiar amb l’Església la va protegir.
El 1963 va rebre el Micròfon de Plata de l’Radio Terrassa.

## Referències

* ↑ Altés, Elvira. Dones a les ones : la història de la ràdio a Catalunya en la veu de les dones : reportatge històric. Lleida: Pagès, 2020, p. 99. ISBN ISBN 978-84-1303-229-0.
* ↑ Espinosa i Mirabet, Sílvia. Presentació de tesis doctorals. Les locutores de ràdio a Catalunya 1924-1939: perfils, semblances i diferències (tesi). Universitat Autònoma de Barcelona, 2009-12, p. 357-360. DOI 10.2436/20.3008.01.62. ISSN 1131-5687.
* ↑ Espinosa, Sílvia. Dones de ràdio: les primeres locutores de Catalunya. Barcelona: Albertí, 2014, p. 89-94. ISBN 9788472461000.
* ↑ «Antolina Boada». Periodistes en temps difícils. Associació de Dones Periodistes. [Consulta: 18 novembre 2023].
* ↑ «Dones a les ones» ( PDF). Museu d'Història de Catalunya, 01-10-2020. [Consulta: 18 novembre 2023].
# Antonio Fernández de Córdoba i Cardona

Antoni Folch de Cardona o Antonio Fernández de Còrdova i Cardona (Bellpuig, 1550 - Valladolid, 1606) fou duc de Sessa, 1590 i ambaixador de Felip II i Felip III a Roma. Va impulsar la canonització de sant Ramon de Penyafort, que va tenir lloc el 1601.
El 23 de maig del 1577 Antonio es va casar amb Juana de Córdoba i Aragón, filla dels marquesos de Comares. El 20 de febrer del 1589 es va vendre la baronia de Almonesir a un tal Dionisio, ciutadá de Reus.
El 1603 els ducs de Sessa tornaren de Roma a Catalunya i desembarcaren a la vila de Palamós. Des d'allí anaren per mar a Barcelona. Els rebé una munió de cavallers, que recordaven la naturalesa catalana dels ducs.

## Mort

Antonio II feu testament a Nàpols, l'l de novembre del 1603, amb el notari Jeroni Rabasa. La seva muller feu testament el 1638 davant el notari madrileny Andrés Calvo. Antonio morí a Valladolid, aleshores cort reial, el 1606, i el seu cos fou portat a la seva senyoria andalusa de Baena.

## Bibliografia

* Els comtes de Palamós a l'edat moderna, Pere Molas Ribalta.

## Enllaços externs

* Racó.cat
# Châtenay-Malabry

Châtenay-Malabry és un municipi francès, situat al departament d'Alts del Sena i a la regió d'Illa de França. L'any 1999 tenia 30.621 habitants.
Forma part del cantó de Châtenay-Malabry i del districte d'Antony. I des del 2016, de la divisió Vallée Sud Grand Paris de la Metròpolis del Gran París.

## Educació

* CentraleSupélec
* École Centrale de Paris
# Ana Luisa Branger

Ana Luisa Branger (n. principis de la dècada del 1920) va ser una pionera de l'aviació de Veneçuela. Va obtenir la seva llicència el 1942 després de formar-se a l'Escola d'Aviació Miguel Rodríguez a Maracay. De fet, al novembre de 1939, Mary Calcaño es va convertir en la primera veneçolana que va obtenir la llicència de pilot, tot i que la va rebre de les autoritats dels Estats Units després de formar-se a Long Island, Nova York.
Branger va ser la primera dona que es va graduar a Miguel Rodríguez, l'única escola de formació del pilots de Veneçuela a la dècada del 1940. Poc després de rebre la llicència, es va incorporar al Centre d'Instrucció d'Aeronàutica Civil de la base aèria de La Carlota. No només va volar a Veneçuela, sinó també al Perú i als Estats Units on va batre dos rècords mundials.
El 1950, va batre el rècord de volar de gran altura en avió lleuger, assolint una altura de 7.468 metres en un Cub Special amb un motor Continental de C-90-8F de 90 CV, molt més que els 5.790 metres assolits per l'aviadora francesa Elizabeth Boselli. L'any següent, va tornar a batre el rècord de gran altura quan va volar a 8.784 metres, batent el rècord de l'enginyer aeronàutic francès René Leduc de 7.620 metres. Ambdós èxits van ser coberts per la premsa internacional.
Branger també és recordada pel seu lloc com a adjunta cultural a l'ambaixada de Veneçuela a Washington, D.C.

## Referències

* ↑ Fuentes, Alfonso. «Primera Aviadora Venezolana. Ana Luisa Branger 1942» (en castellà). Expresión Venezuela, 27-06-2015.
* 1 2 3 4 «Ana Luisa Branger: Precursora de la Aviación Civil Venezolana» (en castellà). INAC, 28-06-2016.
* ↑ «Guayanesa primera aviadora venezolana» (en castellà). Angostura Digital Venezuela.
* 1 2 «Flying Magazine» (en anglès) p. 8, 1950.
* ↑ Faurote, Fay Leone. Aircraft Year Book (en anglès). American Aviation Publications, 1950.
# Clúvia

Clúvia (llatí Cluvia) fou una ciutat dels hirpins al Samni, a uns 10 km al nord-est de Benevent. És la moderna Montechiodi.
A la segona guerra samnita fou aliada de Roma. El 311 aC fou atacada pels samnites i encara que els va rebutjar, finalment fou assetjada i es va haver de rendir per la fam i els soldats romans que hi havia a la ciutat foren fuetejats i després executats. El cònsol Caius Iunius Bubulcus Brutus va anar en ajut de Cluvia, i va arribar l'endema de la rendició; la va assaltar, ocupant-la amb certa facilitat, i va matar a tots els mascles samnites que hi va trobar.
# Coca de dacsa

Les coques de dacsa o coques de ploure, són unes coques redones i planes que es fan de farina de dacsa, sovint mesclada amb farina de forment, aigua, oli i sal. Són un plat molt típic de la Safor, en especial de Ròtova o d'Oliva, i en alguns llocs de la Marina Alta, com el Verger i Pego, vila on també es diuen coques escaldades.
S'elaboren mesclant i pastant els ingredients fins que s'aconsegueix una massa uniforme, que es deixa reposar, per a més tard formar unes coques redones i planes, que es cuinen amb unes quantes gotes d'oli. S'acompanyen amb una picadeta de tonyina, ou ratllat i tomaca fregida, o bé d'altres picadetes d'aladrocs o sardines, o sofregits d'espinacs.
Es mengen posant una quantitat de l'acompanyament al mig de la coca i aquesta s'enrotlla fins que es fa un rotllo que es pot menjar directament amb les mans. La seua relació amb els tacos i els burritos no és clara, encara que la semblança amb les truites (tortilles) mexicanes i els talos bascos és evident.
La massa de les coques escaldades també s'utilitza per a fer pastissos que reben el nom de pastissos escaldats.

## Referències

* ↑ Martí Gadea, Joaquim. Tipos, modìsmes y còses rares y curioses de la tèrra del gè, arreplegades y ordenades per un aficionat, molt entusiasmát de tot lo d'ella (Digital). Biblioteca de la Universitat de Califòrnia: Imp. de A. López, 1906, p. 28.
* 1 2 Baeza, Concha. València, pobles en festes. Diputació de València, 1995, p. 144.
* ↑ cdrlasafor. «Es presenta el llibre de receptes “Cuina de la Terra”, publicat pel CDR la Safor», 14-01-2015. [Consulta: 18 abril 2021].

## Enllaços externs

* Article de Jaume Fàbrega sobre la coca de dacsa
* Receptes i informació Arxivat 2004-12-14 a Wayback Machine.
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Antonio Álvarez-Ossorio Barrientos

Antonio Álvarez-Ossorio Barrientos (al voltant de 1880 - després de 1951) fou un militar espanyol de la Guàrdia Civil, que participà en l'alçament militar del 1936 contra la Segona República. Fou governador civil de les Illes Balears els primers quinze dies del setembre de 1936 i batle de Manacor (1949-52).
Álvarez-Ossorio es casà el 1904 amb Margalida Bonet, manacorina amb casa a Portocristo. Fou ascendit a tinent coronel per antiguitat l'abril de 1936 i era cap de la Guàrdia Civil de Mallorca el 1936. S'adherí a l'alçament militar de 1936 contra la Segona República després que el general Manuel Goded declaràs l'estat de guerra a Mallorca. Feu part de la junta de caps que assessorava el comandant militar de Balears, Aurelio Díaz de Freijo i de la comissió encarregada del pagament dels avions italians comandats pels nacionals. S'ocupà del Govern Civil quan el governador Luis García Ruíz es feu càrrec del front de Manacor, el 31 d'agost de 1936. Quan aquest intentà recuperar el càrrec, s'hi oposà però hagué de tornar a la comandància de la Guàrdia Civil, el 17 de setembre, a conseqüència de les violentes discussions que provocaren el nomenament d'un nou governador, el coronel d'enginyers de l'armada José Rubí Rubí. Suprimí les lleis laïcitzants de la Segona República. El 8 d'agost de 1939 passà a la reserva per haver complit més de trenta-cinc anys de serveis efectius. Fou batle de Manacor entre 1949 i 1952.

## Referències

* ↑ Massot i Muntaner, J. Els escriptors i la Guerra Civil a les Illes Balears. L'Abadia de Montserrat, 1990. ISBN 9788478261000.
* 1 2 Massot i Muntaner, J. De la guerra i de l'exili: Mallorca, Montserrat, França, Mèxic, 1936-1975. L'Abadia de Montserrat, 2000, p. 102. ISBN 9788484152286.
* ↑ «ABC (Madrid) - 12/11/1935, p. 18 - ABC.es Hemeroteca» (en castellà). [Consulta: 28 novembre 2017].
* ↑ Diario Oficial del Ministerio de la Guerra, II, 94, 23-04-1936, pàg. 179.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 140-141. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Orden del 8 de agosto de 1939 disponiendo el pase a la reserva y asignándole haber pasivo al Coronel de la Guardia Civil don Antonio Álvarez Osorio Barrientos». BOE, 228, 16-08-1939, pàg. 4491.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 14. Palma: Promomallorca, p. 116. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Ferrer Massanet, R. «Son Macià acaba de cumplir medio siglo 1919-1969». Perlas y Cuevas, 211-2, 15-11-1969.
# Apollinaris Patera

Apollinaris Patera és un volcà de Mart. S'hi troba situat en l'hemisferi sud del planeta, en el quadrangle MC-23 (Aeolis), proper a l'equador marcià, i més concretament al sud-oest del volcà Elysium Mons, en l'Elysium Planitia, i al nord del cràter Gússev.
Apollinaris Patera s'alça a uns 5 km d'altura i posseeix una base de 296 km de diàmetre. En el cim d'aquest volcà s'hi troba un petit cràter volcànic, de contorn irregular, probablement originat a causa d'una erupció explosiva o piroclàstica. L'antiguitat d'Apollinaris Patera s'estima en uns 3.000 milions d'anys, o fins i tot 3.500 milions d'anys.
Apollinaris Patera va ser batejat així en 1973 i deu el seu nom a una muntanya propera a la ciutat italiana de Roma.

## Referències

* ↑ "Apollinaris Patera". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ «Google Mars».
* ↑ APOD: May 13, 1999 - Mars Volcano Apollinaris Patera
* ↑ 23. Apollinaris Patera Elysium Planitia, Mars