OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sally Mann

Sally Mann (Lexington, Virgínia, 1 de maig de 1951) és una fotògrafa estatunidenca.
Va estudiar fotografia a la Praestegaard Film School (1971) i a l'Aegeon School of Fine Arts (1972), entre d'altres, graduant-se el 1974 al Bennington College. Viu a Lexington amb el seu marit Larry, advocat de professió, i els seus tres fills: Jessie, Emmett i Virginia, protagonistes d'alguns dels seus millors retrats.
El seu treball ha cridat l'atenció no només per les seves qualitats tècniques sinó també per algunes controvèrsies deslligades per grups radicals, al final de la dècada de 1990, de cristians conservadors del seu país, els quals van protestar contra la fotògrafa, David Hamilton i Jock Sturges acusant-los de crear pornografia.
Entre altres institucions, el Museu Metropolità de Nova York i la col·lecció Corcoran posseeixen obra seva entre els seus fons. Al juliol de 2001 Sally Mann va rebre de la revista Time el premi a la Millor fotògrafa nord-americana.

## Publicacions

* At Twelve: Portraits of Young Women, Aperture, 1988; ISBN 0-89381-330-3
* Immediate Family, Phaidon Press, 1993; ISBN 0-7148-3054-2
* Still Time, Aperture, 1994; ISBN 0-89381-593-4
* What Remains, Little, Brown and Company, 2003; ISBN 0-8212-2843-9
* Deep South, Bulfinch Press, 2005; ISBN 0-8212-2876-5

## Referències

* ↑ «Sally Mann» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ Jma. «Sally Mann (1951)» (en castellà). Los Grandes Fotógrafos, 04-02-2017. [Consulta: 8 març 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial (anglès)
# Sadakheri

Sadakheri o Sheogarh fou un estat tributari protegit a l'agència de Malwa, Índia central.
La superfície era de 5 km² i la població de 445 habitants el 1901. Els ingressos s'estimaven el mateix any en 42.000 rúpies. El sobirà portava el títol de thakur i era un rajput rathor. Rebia tankahs de Gwalior i Indore.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908. , article Malwa Agency
# Roullingen

Roullingen (en luxemburguès: Rulljen; en alemany: Rullingen) és una vila de la comuna de Wiltz, situada al districte de Diekirch del cantó de Wiltz. Està a uns 41 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Roullingen». [Consulta: 1r octubre 2015].
# Samuel Harrison

Samuel "Sam" Harrison (Risca, Sir Caerffili, 24 de juny de 1992) és un ciclista gal·lès que combina tant la ruta com la pista. Guanyador de dues medalles als Campionat del món de Persecució per equips.

## Palmarès en pista

* 2009
** Campió del Regne Unit en Persecució per equips
* 2012
** Campió del Regne Unit en Persecució per equips
* 2013
** Campió del Regne Unit en Scratch

### Resultats a la Copa del Món en pista

* 2010-2011
** 1r a Pequín, en Òmnium

## Palmarès en ruta

* 2012
** Campió del Regne Unit sub-23 en contrarellotge
* 2013
** Campió del Regne Unit sub-23 en contrarellotge

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Salvador Ruiz Rodríguez

Salvador 'Salva' Ruiz Rodríguez (Albal, Horta Sud, 17 de maig de 1995) és un futbolista professional valencià que juga pel CE Castelló com a lateral esquerre.

## Carrera esportiva

Ruiz es va formar al planter del València CF. Va debutar com a sènior amb el Valencia CF Mestalla quan tenia només 16 anys, jugant 19 partits a la segona B la temporada 2011–12 en què va marcar un gol, en la victòria per 2–0 a casa contra el CE Manacor. El 28 de novembre de 2012 va jugar el seu primer partit oficial amb el primer equip, jugant els 90 minuts en una victòria per 3–1 a casa contra la UE Llagostera en l'edició de 2012-13 de la Copa del Rei.
Ruiz fou cedit al CD Tenerife per la temporada 2013–14. Va jugar el seu primer partit a la segona divisió el 25 d'agost, jugant com a titular, i essent substituït, en un empat 0–0 a casa contra l'Hèrcules CF.
El 13 de juliol de 2015, després de dues temporades més amb el València B, Ruiz fou cedit al Granada CF per la temporada 2015-16. Va debutar a La Liga el 24 d'agost, jugant com a titular, i essent expulsat al minut 56, en una derrota per 1–3 a casa contra la SD Eibar.

## Palmarès
### Espanya Sub-19

* Campionat d'Europa Sub-19 de la UEFA: 2012

## Referències

* ↑ Por algo se empieza; Marca, 28 novembre 2012 (castellà)
* ↑ El Valencia y el Tenerife oficializan la cesión de Salva Ruiz; Super Deporte, 9 agost 2013 (castellà)
* ↑ Salva Ruiz es el octavo fichaje; Marca, 9 agost 2013 (castellà)
* ↑ Faltó la salsa del fútbol (0–0); Tenerife Deportivo, 25 agost 2013 (castellà)
* ↑ El Valencia cede al Granada a Salva Ruiz y Robert Ibañez; Marca, 13 juliol 2015 (castellà)
* ↑ Granada 1–3 Eibar; ESPN FC, 24 agost 2015 (anglès)

## Enllaços externs

* Salva Ruiz a BDFutbol
* Futbolme profile (castellà)
* Stats and bio at CiberChe Arxivat 2014-02-26 a Wayback Machine. (castellà)
* Salva Ruiz, Fitxa a Soccerway
# Salvador Rué i Alió

Salvador Rué i Alió (Alcoletge, 21 de desembre de 1942) fou un futbolista català de la dècada de 1960.

## Trajectòria

Començà a destacar a la UE Lleida, club on arribà a jugar a Segona Divisió durant la temporada 1965-1966. El bon paper demostrat al club del Segrià feu que el RCD Espanyol es fixés en ell i el contractés l'any 1966. A l'Espanyol gairebé no disposà de minuts, arribant a jugar un únic partit de lliga a primera divisió durant la temporada 1966-67. Les dues campanyes següents les passà cedit a CA Osasuna i UE Sant Andreu. Més tard jugà al Calvo Sotelo CF la temporada 1969-70, a Segona, i posteriorment a la UE Lleida de nou.
El dia 8 de desembre de 1966 jugà un partit benèfic amb la selecció de Catalunya que l'enfrontà a una selecció d'estrangers. L'any 2017 va rebre un homenatge de l'Associació Esportiva Alcoletge.

## Referències

* ↑ «ARXIU FOTOGRÀFIC ALCOLETGE - ESPORTS». alcoletge.cat. [Consulta: 1r abril 2015].
* 1 2 3 «Puigreig 0 Lerida 4». Mundo Deportivo, 18-11-1963. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Perfil a BDFutbol». BDFutbol. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Y la del Español». La Vanguardia, 16-06-1966. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «El españolista Rue, cedido al Osasuna». Mundo Deportivo, 27-10-1967. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Nueve jugadores cedidos …». Mundo Deportivo, 08-09-1968. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Éxito rotundo del festival deportivo». Mundo Deportivo, 09-12-1966. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ REDACCIÓN. «El Alcoletge homenajea a Salvador Rué, su jugador de Primera división» (en castellà). [Consulta: 17 gener 2018].
# Sandro Penna

Sandro Penna (Perugia, 1906 - Roma, 1977) fou un poeta i narrador italià. Va estudiar comerç i es va dedicar a diversos oficis. Va morir en la indigència i en la soledat. Va traduir del francès a l'italià obres de Paul Claudel i de Prosper Mérimée.

## Obres
### Poesia

* Poesie, 1939.
* Appunti, 1950.
* Una strana gioia di vivere, 1956.
* Poesie, 1957. Premi Viareggio 1958.
* Croce e delizia, 1958.
* Tutte le poesie, 1970. Premi Fiuggi.
* Poesie, 1973.
* L'ombra e la luce, 1975.
* Stranezze, 1976. Premi Bagutta 1977.
* Il viaggiatore insonne, 1973.
* Confuso sogno, 1973.
* Penna Papers, 1984.
* Poesie, 1989.
* Peccato di gola, 1973.

### Relats

* Arrivo al mare, 1955.
* Un po' di febbre, 1973.

## Obres traduïdes al català
### Poesia

* Poemes: 1927-1938. Columna, 1992, traducció de Josep Piera.
* Si la vida sabés l'amor meu. Poesies. Edicions de 1984, 2023, traducció d'Eloi Creus.

### Relats

* Una mica de febre, La Magrana, Edicions 62, 1992, traducció de Jaume Creus i del Castillo
# Sant Andreu de Maians

Sant Andreu de Maians és una església del municipi de Castellfollit del Boix (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església orientada a ponent, on es troba la portalada, obrada amb petites dovelles. Sobre del portal hi ha una fornícula, amb la Mare de Déu de Montserrat i un rosetó. El temple presenta una nau central i un estret passadís lateral a cada costat, en el qual el qual se situen dues capelles. Dos pilars separen la nau central dels laterals. El sostre és cobert amb volta de totxo, amb llunetes. A la capçalera hi ha unes pintures, força humitejades i amb mostres de descrostament. L'aparell és obrat amb carreus molt desiguals units amb argamassa. Uns contraforts, amb abundants material d'obra, donen solidesa a la construcció.

## Història

L'església nova de Sant Andreu de Maians data de finals del segle xviii, segons la G.G.C.C. En una dovella de la portalada apareix la data de 1883 i a l'interior de l'església, al presbiteri, hi ha la data de 1887.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Andreu de Maians». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Sant Grau

«Sant Grau» té aquests significats:
* Sant Grau o Guerau d'Orlhac (Orlhac, 855/856 - 909-918), noble i sant occità fundador de l'abadia de Sant Guerau d'Orlhac
* Sant Grau (Caldes de Malavella), ermita al centre urbà de Caldes de Malavella
* Sant Grau (Sant Gregori), muntanya a ponent del terme municipal de Sant Gregori, al Gironès, amb l'ermita de Sant Grau de Sant Gregori
* Muntanya de Sant Grau, serra a cavall dels municipis d'Albons i la Tallada d'Empordà a la comarca del Baix Empordà
* Sant Grau d'Ardenya, santuari als vessants del massís de Cadiretes
* Sant Grau d'Entreperes, monument del municipi de Sales de Llierca (la Garrotxa)
* Sant Grau del Puig d'Urús, ermita del municipi d'Urús (Cerdanya) protegida com a bé cultural d'interès local
* Torrent de Sant Grau, torrent afluent per l'esquerra del Cardener transcorre pels termes municipals de Navès (Solsonès), Montmajor (Berguedà) i Cardona (Bages)
* Sant Grau d'Albons, ermita al terme municipal d'Albons (Baix Empordà)
# Sagrat Cor de Maria d'Olot

El Sagrat Cor de Maria d'Olot és una església d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La façana oest i nord estan adossades al col·legi del mateix nom. La porta de la façana està formada per un arc de mig punt sostingut per dues columnes amb capitell. Sobre aquesta porta, i sota l'arc, hi ha un cor, una finestra quadrada i al damunt un crismó.
La façana acaba amb un frontó amb motius de decoració geomètrics. A l'exterior de les naus laterals hi ha una finestra petita circular i a sobre un arc de mig punt.

## Història

Constitueix un exemple de l'ús del romànic en els edificis de tipus religiós d'acord amb la reacció medievalista de caràcter progressista, apareguda en l'arquitectura catalana a mitjans de segle xix, tendència representada sobre tot per Elies Rogent, a qui es deu l'edifici de la universitat de Barcelona (1863-1872) que serveix de pauta de referència per a aquesta capella i altres edificis similars a Olot.

## Referències

* 1 2 3 «Sagrat Cor de Maria d'Olot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Sant Miquel de Fet

Sant Miquel de Fet és una església en estat ruïnós que està situada al nucli despoblat de Fet, municipi de Viacamp i Lliterà, a la Ribagorça.
Disposa d'un cementiri adjacent, a la banda dreta, amb una vintena de creus a terra. Es troba tancat per un mur de poca alçada de pedres. Donada la seva situació tan propera al tallat per la seva cara posterior, la gent del poble deia que qui podia donar la volta a l'església ja podia fer-ho tot.
# Sant Julià de Sentís

Sant Julià de Sentís és una església d'origen romànic del poble de Sentís, pertanyent a l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça, actualment dins del municipi de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà.
L'església de Sant Julià de Sentís sembla tenir els orígens en un monestir visigot dedicat a sant Tirs (d'on, segons alguns, vindria el topònim Sentís). La seva jurisdicció va oscil·lar entre Santa Maria de Lavaix, Sant Genís de Bellera i Castellgermà, on està documentat al segle xiv, dins de la baronia d'Erill.
Aquesta església està tan transformada que costa de reconèixer com a obra romànica, però molt vestigis permeten de creure que quan es faci una bona neteja dels elements afegits, es podran treure a la llum els elements romànics que deu servar. Un d'aquests vestigis permet de veure que l'absis fou suprimit, i l'entrada nova a l'església s'obrí en aquella obertura.
La parròquia de Sant Josep de Sentís pertany al bisbat de Lleida, pel fet d'haver pertangut, a l'edat mitjana, al bisbat de Roda de Ribagorça. Format part de la unitat pastoral 24 de l'arxiprestat de la Ribagorça, i és regida pel rector del Pont de Suert.

## Bibliografia

* BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Julià de Sentís", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Vicenç d'Espinalbet

Sant Vicenç d'Espinalbet és l'església parroquial del nucli d'Espinalbet al municipi de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església amb elements barrocs i neoclàssics feta en substitució de l'anterior, també dedicada a Sant Vicenç. Està datada vers finals segle xvii i inicis del xviii. És una construcció senzilla, d'una sola nau amb petites capelles laterals, presbiteri quadrat amb l'interior enguixat i decoració neoclàssica força malmesa. La porta és a tramuntana i el campanar és una torre de secció quadrada amb arcs de mig punt, un exemplar destacable del seu moment. Al mur de migdia hi trobem adossada la rectoria. El parament és de pedres sense treballar, disposades en filades i unides amb morter. Les cobertes són de teula àrab.

## Història

La trobem documentada al segle xii quan la família vescomtal del Berguedà hi cobrava els delmes, restituïts al bisbat en el testament del trobador Guillem de Berguedà el 1187. Fou església parroquial tota l'època medieval, categoria que es reafirma el 1312 en el curs d'una visita al deganat de Berga. Al segle xviii era sufragània de Sant Martí de Coforb. Encara avui conserva culte setmanal.

## Referències

* 1 2 «Sant Vicenç d'Espinalbet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Santa Cecília del Tarròs

Santa Cecília de Tornabous és l'església parroquial amb elements gòtics i renaixentistes del Tarròs, al municipi de Tornabous (Urgell), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església coberta a dues aigües, on cada capella lateral té la seva pròpia coberta, cadascuna d'elles a una determinada alçada. A la façana hi ha la rosassa i la porta d'accés, rectangular, sobre la qual es troba una fornícula amb l'escultura, d'època contemporània, de Santa Cecília. El campanar està adossat al costat esquerre. És de planta rectangular amb els angles arrodonits i obertures en arcs de mig punt on hi ha quatre campanes a la part superior. Interiorment té una nau coberta amb volta de canó de cinc trams. Té cor i tres capelles laterals per banda, a les que s'accedeix a través d'arcs de mig punt. Als murs laterals hi ha unes pilastres adossades. L'absis és poligonal a la part inferior i semiesfèric a la superior, amb un relleu en forma de venera sostinguda per dues petxines laterals.
A l'altar principal es venera la imatge de Santa Cecília, d'alabastre, de factura gòtica amb reminiscències romàniques. Fa 1 metre d'alçada. Durant els atacs de 1936 quedà destrossada i es restaurà l'any 1988.

## Referències

* 1 2 «Santa Cecília de Tornabous». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Salsolòidies

Salsoloideae és una subfamília botànica de les amarantàcies Amaranthaceae. Abans formava part de les Chenopodiaceae.

## Gèneres

* Salsola
* Suaeda

## Enllaços externs

* Salsoloideae s.l. (Chenopodiaceae) Clade (anglès)
# Salsomaggiore Terme

Salsomaggiore Terme és un municipi situat en el territori de la província de Parma, a Emília-Romanya, (Itàlia). És un important centre termal.
S'hi celebrà el Campionat d'Europa d'hoquei sobre patins masculí de 1996
Demografia :
* Font: ISTAT - Elaboració gràfica de la Wikipedia

## Referències

* ↑ «Salsomaggiore Terme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Istituto Nazionale di Statistica. «ISTAT». Arxivat de l'original el 2012-03-22. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Pàgina web oficil».
# Epícrates d'Atenes

Epícrates (en llatí Epicrates, en grec antic Ἐπικράτης) fou un polític atenenc que va prendre part en els afers públics després de la guerra del Peloponès. Membre del partit democràtic va participar en l'enderrocament dels Trenta Tirans. Portava una barba llarga i va rebre el renom de σακεσφυρός ("l'embullat").
Va ser acusat de corrupció probablement per l'afer de Timòcrates de Rodes, enviat als estats grecs per subornar als líders per fer la guerra a Esparta el 395 aC, però se'n va sortir. Més endavant va ser enviat com ambaixador a Artaxerxes II de Pèrsia i al tornar el van acusar de corrupció i de rebre suborns d'aquest rei, segons diuen Hegesandre i Plutarc. Plutarc també diu que no va negar les acusacions de corrupció. Sembla que també aquesta vegada va resultar absolt de l'acusació, però Demòstenes diu que el van condemnar a mort i finalment va ser desterrat, però es podria estar referint a una tercera acusació en ocasió de la pau d'Antàlcides el 387 aC, en què probablement Epícrates era l'enviat atenenc. Amb seguretat va ser ell el que va recomanar la pau als atenencs.

## Referències

* ↑ Epicrates a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 31
# Enriqueta de Savoia-Villars

Enriqueta de Savoia-Villars (en francès Henriette de Savoie-Villars) nascuda el 1541 i morta a Soissons (França) el 14 d'octubre de 1611, era una noble francesa, de la Casa de Savoia, filla del marquès de Villars Honorat II de Savoia (1511-1580) i de la vescomtessa Joana Francesca de Foix (1520-1542).

## Matrimoni i fills

El 26 de juny de 1568 es va casar amb Melcior de Prez (1540-1572), senyor de Montpezat, amb qui va tenir dues filles: Gabriela i Magdalena. Havent enviudat, el 6 d'agost de 1576 es va casar amb el duc de Mayenne Carles de Lorena (1554-1611), fill del duc de Guise Francesc I (1519-1563) i d'Ana d'Este (1531-1607). El matrimoni va tenir quatre fills:
* Enric (1578-1621).
* Carles Manuel (1581-1609).
* Caterina (1585-1618), casada amb Carles I Gonzaga-Nevers (1580-1637).
* Renata, morta el 1638), casada amb Marius II Sforza (1594-1658).

## Enllaços externs

* http://www.geneall.net
* http://genealogics.org
# Enriquillo

Enriquillo és llac més gran de la República Dominicana i de les Antilles amb els seus 265 km², encara que la seva àrea no és constant. Les seves aigües són compartides per les províncies Independencia i Baoruco. Forma part del Parc Nacional Llac Enriquillo i Illa Cabritos i de la reserva de la biosfera de Jaragua-Bahoruco-Enriquillo.
El llac es troba a -44 msnm amb una profunditat de fins a 24 m. El llac té un total de 3 illes les quals també es troben sota el nivell del mar. La més important és l'Illa Cabritos la qual té forma allargada (12 x 2,2 km). Les altres dues illes s'anomenen Barbarita (localment coneguda com a "Chiquita") i la Islita.

## Referències

* ↑ «Enriquillo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «UE otorga 200.000 euros a afectados por la crecida Lago Enriquillo». EFE. Listín Diario, 20-10-2011 [Consulta: 19 juliol 2012]. «(...) según el Instituto Nacional de Recursos Hidráulicos (INDHRI), su superficie ha alcanzado 37.500 hectáreas.»
* ↑ «Jaragua-Bahoruco-Enriquillo Biosphere Reserve», 06-07-2006. [Consulta: 21 febrer 2015].
* ↑ Peguero, Adriana «Lago Enriquillo amenaza casas de sus alrededores». Listín Diario, 08-12-2011 [Consulta: 21 desembre 2011]. «Previo a presentar el estudio, el investigador Jorge E. Rodríguez resaltó que han encontrado que el lago Enriquillo ha aumentado en 100%, duplicando su tamaño desde el año 1984, ya que registra una superficie de 350 kilómetros cuadrados, frente a 172 kilómetros cuadrados.» Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine.
* ↑ Haney, Dennis C.; Walsh, Stephen J. «Influence of Salinity and Temperature on the Physiology of Limia melanonotata (Cyprinodontiformes: Poeciliidae): A Search for Abiotic Factors Limiting Insular Distribution in Hispaniola». Caribbean Journal of Science, 39, 3, 2003, pàg. 327–337.
* ↑ Harvey, Sean. The Rough Guide to the Dominican Republic. Rough Guides Limited, 2009, p. 307. ISBN 978-1-85828-811-6.
# Enriqueta de Nassau-Weilburg (duquessa de Württemberg)

Enriqueta de Nassau-Weilburg (22 d'abril de 1780, Kirchheimbolanden, actual Alemanya - 2 de gener de 1857, Kirchheim unter Teck) fou duquessa consort de Württemberg. Era filla del príncep Carles Cristià, duc de Nassau-Weilburg i de Carolina d'Orange-Nassau, filla del príncep Guillem IV d'Orange.

## Matrimoni i fills

Enriqueta es va casar a Hermitage, prop de Bayreuth, el 28 de gener de 1797 amb el duc Lluís de Württemberg, fill del duc Frederic II Eugeni de Württemberg i de Frederica de Brandenburg-Schwedt. Van tenir cinc fills:
* SAR la duquessa Maria Dorotea de Württemberg, nada a Karlsruhe el 1797 i mort a Ofen (Hongria) el 1855. Es casà a Kirchheim unter Teck el 1819 amb l'arxiduc Josep Antoni d'Àustria.
* SAR la duquessa Amàlia de Württemberg, nada a Wallisfurth el 1799 i morta a Altenburg el 1848. Es casà el 1817 a Kirchheim unter Teck amb el duc Josep I de Saxònia-Altenburg.
* SAR la duquessa Paulina de Württemberg, nada a Riga el 1800 i morta a Stuttgart el 1873. Es casà a Stuttgart el 1820 amb el rei Guillem I de Württemberg.
* SAR la duquessa Elisabet de Württemberg, nada a Riga el 1802 i morta a Karlsruhe el 1864. Es casà el 1830 a Stuttgart amb el príncep Guillem de Baden.
* SAR el duc Alexandre de Württemberg, nat a Kirchheim unter Teck el 1804 i mort a Tuffer (Estíria) el 1885. Es casà el 1835 a Viena amb l'aristòcrata austríaca comtessa Clàudia Rhédey von Kis-Rhéde, creada duquessa de Hohenstein.

## Bibliografia

* Albert Moll: Henriette, Herzogin von Württemberg, Prinzessin von Nassau-Weilburg. In: Württembergischer Bildersaal, Erster Band. Schaber, Stuttgart 1859, S. 129–158 (Digitalisat)

## Enllaços externs

* Herzogin Henriette von Württemberg (1780-1857) (en alemany) Arxivat 2012-04-02 a Wayback Machine.