OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marco Galiazzo

Marco Galiazzo (Pàdua, 7 de maig de 1983) és un esportista d'Itàlia de tir amb arc.
Galiazzo va competir als Jocs Olímpics d'Atenes 2004 en la categoria individual masculina de tir amb arc.
Va arribar a la final on es va enfrontar a l'arquer japonès Hiroshi Yamamoto, a qui va guanyar, aconseguint, així, la medalla d'or i convertint-se en el primer campió olímpic de la història de tir amb arc italià.
Galiazzo es va iniciar en l'aprenentatge del tir amb arc als vuit anys, sota el guiatge del seu pare. Va aconseguir la seva primera victòria als Jocs de la Joventut amb deu anys. Als setze anys va ser convocat per primera vegada per a la selecció nacional italiana de tir amb arc. El seu primer club esportiu va ser la Compagnia Arcieri Padovani amb el qual va guanyar la medalla olímpica, mentre que actualment forma part de la societat ASD Arcieri Rio. Entre el seu palmarès figuren, a més de la medalla d'or de les Olimpíades d'Atenes 2004, els següents títols:
* Segon lloc al Mundial Junior en pista coberta el 2001
* Primer lloc a l'últim campionat italià de Reggio Emilia (18-20 de gener de 2008), per davant de Mauro Nespoli 2n i Amedeo Tonelli 3r.
* El 8 de març del 2008 va aconseguir el títol de Campió Europeu en pista coberta, a l'XI Campionat Europeu i del Mediterrani, celebrat a Torí.
# Mas Veí

«Mas Veí» té aquests significats:
# Hiromi Kojima

Hiromi Kojima (Nōgata, Prefectura de Fukuoka, Japó, 12 de desembre de 1977) és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Hiromi Kojima va disputar 1 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Juan Antonio Moguel y Urquiza

Juan Antonio Moguel Urquiza (1745 - 1804) va ser un sacerdot i escriptor en èuscar; la seva novel·la Peru Abarca es considera la primera escrita en basc.
Nascut a Eibar, Guipúscoa. Va ser ordenat sacerdot el 1770 i destinat com a capellà a Xemin, barri de Markina. Va ser membre de la Reial Societat Bascongada d'Amics del País i va mantenir relacions intenses amb l'intelectualitat de la seva època (Peñaflorida, Samaniego, Astarloa, J.M. Aguirre, Humboldt o Vargas Ponce).
Era l'oncle dels escriptors en basc: Joan Jose i Bizenta Moguel.

## Obres
### Lingüística

* "Historia y geografía de España ilustrada por el idioma Vascuence" (1800)
* "Cartas y disertaciones de D. Juan Antonio Moguel sobre la lengua vascongada" publicades a Alemanya el 1847
En aquestes obres s'exposa la teoria del bascoiberisme
* "Nomenclatura de voces guipuzcoanas, sus correspondientes vizcaínas y castellanas, para que el puedan entender ambos dialectos"
* "Demostración práctica de la pureza, fecundidad y elocuencia del idioma Bascuence contra las preocupaciones de varios escritores extraños y contra algunos Bascongados, que sólo tienen noticia superficial del idioma patrio"(1802)

### Religió

Escriví i traduí obres religioses, la primera en el guipuscoà i les altres dues en dialecte biscaí.
* "Konfesio eta Komunioko Sakramentuen gañean erakasteak" (1800)
* "Konfesio ona" (1803)
* "Kristinauaren jakinbidea" (1805)

### Filosofia

* "Pascalen gogamenak" (1899): Escrit en biscaí basat en l'obra de Pascal

### Literatura

* "Alegiak" (1980, 1995): La majoria són traduccions de les faules d'Esop i Fedre.
* "El doctor Peru Abarca, catedrático de la lengua bascongada en la Universidad de Basarte o Diálogos entre un rústico solitario bascongado y un barbero callejero llamado Maisu Juan" (1802): Considerada la primera novel·la en euskera, obra capital. Impresa vuitanta anys després de ser escrita coneguda com Peru Abarka.
# Cisterna de Filoxè

La Cisterna de Filoxè (grec: Κινστέρνα του Φιλοξένου, Kisterna tu Filoxenu; turc: Filoksenos Sarnıcı) o Cisterna de les Mil i Una Columnes (turc: Binbirdirek Sarnıcı) és un cisterna situada entre el Fòrum i l'Hipòdrom de Constantinoble a la zona de Sultanahmet, Istanbul, Turquia.
La cisterna va ser construïda sota el palau de Lausos al segle iv. Té una superfície de 3.640 m2 que pot albergar 40.000 m³ d'aigua. La sala conté 224 columnes de 14 a 15 metres d'altura fabricades en marbre de l'Illa de Mármara. Cada columna és en realitat la superposició de dues columnes unides amb un anell de marbre.
Igual que la Cisterna de la Basílica i la cisterna de Teodosi, està oberta al públic. L'entrada actual es troba en el Piyer Loti Caddesi, en el districte d'Eminönü.

## Referències

* ↑ Espluga, X. El món clàssic II. 3a edició. Universitat Oberta de Catalunya, 2012.
* ↑ https://www.dailysabah.com/history/2018/04/27/theodosius-cistern-a-witness-to-istanbuls-long-history

## Bibliografia

* Aleksandr Kajdan (ed.), The Oxford Dictionary of Byzantium, 3 vols., Oxford University Press, 1991 (ISBN 0-19-504652-8), s. v. Constantinople, Monuments of : Cisterns, vol. 1, 518-519 ;
* (German) Wolfgang Müller-Wiener, Bildlexikon Zur Topographie Istanbuls: Byzantion, Konstantinupolis, Istanbul Bis Zoom Beginn D. 17 Jh, Wasmuth, Tübingen, 1977 (ISBN 3-8030-1022-5), 280-281
* (En anglès) Handbook of Applied Hydraulics. Library of Congress Catalog Card Number 67-25809.

## Vegeu també

* Cisterna de la Basílica (Istanbul)
* Cisterna de Teodosi (Istanbul)
* Llista de cisternes romanes
* Aqüeductes de Roma

## Enllaços externs

* USGS: Stream Modeling (anglès)
# Bandera de Navata

La bandera oficial de Navata té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, dividida en barra en dues parts iguals, la superior vermella, i la inferior, dividida també en barra, en dues meitats iguals, blanca la superior i groga la inferior. Al cantó del pal un roc blau perfilat de groc, d'alçada d'1/3 de la del drap i separat de l'angle per 1/9.
Va ser aprovada l'11 d'abril de 1994 i publicada en el DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ d'11 d'abril de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Navata.». DOGC num. 1886, 20-04-1994. [Consulta: 21 octubre 2009].
# El cambrer

El cambrer (Le Garçon d'étage) és un oli sobre tela de 87 × 66 cm realitzat per Chaïm Soutine vers l'any 1927 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

La vida de Soutine va canviar radicalment arran de la compra d'una part de la seua producció pel doctor Barnes l'any 1923. Després d'haver conegut la misèria, accedia a una vida benestant que li permetria de freqüentar els grans hotels i les estacions termals. A Chasteuguidon (Puèi Domat), on, entre 1926 i 1928, anava a fer cures amb els seus amics i mecenes Marcellin i Madeleine Castaing, Soutine tingué ocasió d'observar els empleats i de realitzar les sèries, prou conegudes, de Grums i de Cuiners. Una mena de fraternitat sembla unir Soutine a aquests criats menyspreats, víctimes d'un rebuig que ell també havia patit. A través d'aquests tipus, com el del Cambrer, representa la immensa gernació d'aquests oprimits i fou també en aquest any, 1927, en què la seua obsessió pel color vermell arriba a la seua màxima intensitat.

## Descripció

El personatge del quadre apareix amb les mans als malucs i els braços en gerres en un posat una mica agressiu. La seua cara (com sovint passa amb els retrats de Soutine) és poc atractiu i groller amb el seu enorme front i la barbeta estreta. Les orelles són de color vermell i deformes. La pigmentació de la pell, amb reflexos vermells, es fa ressò de l'armilla vermella. El seu pit es veu limitat pel seu uniforme ajustat, mentre que les espatlles són asimètriques i les mans deformes.
En paraules de Maïthé Vallès-Bled:
| « | "Retrata els éssers a grans trets més enllà de la seua aparença per arribar a la seua veritat profunda. Ací disloca completament el personatge, enfonsant-li el cap dins d'un coll de camisa massa alt, entaforant-lo dins d'una armilla escarransida. Fins i tot la cara queda en gran part buida: els ulls, el nas i la boca estan apinyats en un migrat perímetre, del qual sorgeixen un front immens i unes orelles que sobresurten àmpliament. Una expressió indefinible emana d'aquest rostre, entatxonat dins d'un espai nu." | » |

## Referències

* 1 2 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 192-193.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie Arxivat 2021-03-07 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)
* ↑ Maïthé Vallès-Bled, Soutine, cat. exp., Musée de Chartres, 1989, p. 244.

## Enllaços externs

* Flickr
* Art Liste Arxivat 2016-01-05 a Wayback Machine. (francès)
# Marco Frapporti

Marco Frapporti (Gavardo, província de Brescia, Llombardia, 30 de març de 1985) és un ciclista italià, professional des del 2008. Actualment corre a l'equip Vini Zabù-KTM. En el seu palmarès destaquen algunes etapes en curses com la Volta a la Gran Bretanya, el Brixia Tour o la Ruta del Sud.
Els seus germans Simona i Mattia també competeixen professionalment.

## Palmarès

* 2007
** 1r al Piccolo Giro de Llombardia
** 1r al Giro del Canavese
* 2009
** Vencedor d'una etapa al Giro de la Província de Grosseto
* 2010
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Gran Bretanya
* 2011
** Vencedor d'una etapa al Brixia Tour
* 2013
** Vencedor d'una etapa a la Ruta del Sud

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2010. 138è de la classificació general
* 2011. 132è de la classificació general
* 2014. 108è de la classificació general
* 2015. 98è de la classificació general
* 2018. 119è de la classificació general
* 2019. 81è de la classificació general
* 2020. 108è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Maria Lluïsa de Borbó-Parma (reina de Bulgària)

Maria Lluïsa de Borbó-Parma (Roma 1870 - Sofia 1899). Princesa de Parma amb el tractament d'altesa reial que esdevingué reina de Bulgària per matrimoni.

## Orígens familiars

Nascuda el dia 17 de gener de l'any 1870 a la ciutat de Roma, era filla del duc Robert I de Parma i de la princesa Maria Pia de Borbó-Dues Sicílies. Maria Lluïsa era neta per via paterna del duc Carles III de Parma i de la princesa Lluïsa de França i per via materna era neta del rei Ferran II de les Dues Sicílies i de l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria.

## Núpcies i descendents

Maria Lluïsa contragué matrimoni a la Vil·la Pianore al nord d'Itàlia el dia 20 d'abril de 1893 amb el príncep i futur rei Ferran I de Bulgària, fill del príncep August de Saxònia-Coburg Gotha i de la princesa Clementina d'Orleans. La parella tingué quatre fills:
* SM el rei Boris III de Bulgària, nat el 1894 a Sofia i mort el 1943 a Sofia. Es casà amb la princesa Joana d'Itàlia el 1930 a la ciutat d'Assís.
* SAR el príncep Ciril de Bulgària, nat el 1895 a Sofia i executat a Sofia el mateix 1945.
* SAR la princesa Eudòxia de Bulgària, nada el 1898 a Sofia i morta a Friederichshafen el 1985.
* SAR la princesa Nadejna de Bulgària, nada el 1899 a Sofia i morta el 1958 a Stuttgart. Es casà el 1924 a Bad-Margentheim amb el duc Albert de Württemberg.
El matrimoni de Maria Lluïsa i de Ferran no fou feliç a causa de les orientacions sexuals del rei de Bulgària. Tot i així, la parella tingué quatre fills.
Maria Lluïsa morí el 31 de gener de l'any 1899 a la capital de Bulgària, Sofia, a causa de no superar el naixement de la seva darrera filla, la princesa Nadejna de Bulgària, que havia nascut dues setmanes abans.
# Hiromi Kawakami

Hiromi Kawakami (japonès: 川上 弘美, Kawakami Hiromi) (Tòquio, 1 d'abril de 1958) és una escriptora japonesa.

## Biografia

Va estu­diar Ciències naturals i fou professora de Bio­logia fins a l'any 1994, data de publicació de la seva primera novel·la, Kamisama, una col·lecció de novel·les curtes. Ha estat guardonada amb el premi Akutagawa per Hebi wo fumu l'any 1996, i el Premi Tanizaki per El cel és blau, la terra blanca (Sensei no kaban) l'any 2001. També li fou concedit el Premi Itō Sei de Literatura l'any 2000 i honorada pel Ministeri d'Educació del Japó per la seva novel·la Manazuru l'any 2007. Aquests premis l'han convertida en una de les escriptores japoneses més llegides actualment.

## Obra literària

* El Cel és blau, la terra blanca : una història d'amor. Barcelona: Quaderns Crema, 2009 (Biblioteca mínima; 177). ISBN 9788477274735.
* Allò que brilla com el mar. Barcelona: Quaderns Crema, 2010 (Biblioteca mínima; 185). ISBN 9788477274889.
* Abandonar-se a la passió: vuit relats d'amor i desamor. Barcelona: Quaderns Crema, 2011 (Biblioteca mínima; 187). ISBN 9788477275190.
* El Senyor Nakano i les dones. Barcelona: Quaderns Crema, 2012 (Biblioteca mínima; 192). ISBN 9788477275343.
* Manazuru. Barcelona: Quaderns Crema, 2013 (Biblioteca mínima; 196). ISBN 9788477275541.
* Vides fràgils, nits fosques. Barcelona: Quaderns Crema, 2015 (Biblioteca mínima; 200). ISBN 9788477275671.
* Amors imperfectes. Barcelona: Quaderns Crema, novembre 2016 (Biblioteca mínima; 202). ISBN 9788477275756.

## Referències

* 1 2 «Hiromi Kawakami». The Man Asian Literary Prize. Man Asian Literary Prize, cop. 2011. Arxivat de l'original el 23 de juliol 2013. [Consulta: 19 juliol 2013].
* ↑ «Hiromi Kawakami». Quaderns Crema. Barcelona: Quaderns Crema, cop. 2012. [Consulta: 19 juliol 2013].
# Juan Antonio Muñoz

Juan Antonio Muñoz (Barcelona, 11 de novembre de 1965), més conegut com a Juan Muñoz, és un actor i còmic català que va formar part del duo humorístic Cruz y Raya, juntament amb el seu company José Mota.

## Biografia

Va conèixer José Mota fent el servei militar. Es van fer populars a les sales de festes madrilenyes amb el xou Cien personajes en busca de humor. Després de participar en diversos programes radiofònics, com La bisagra de Xavier Sardà, van donar el salt a la televisió en 1989 dins del programa Pero ¿esto qué es?, un espai de varietats que s'emetia en La Primera els divendres a la nit, on parodiaven la dinàmica d'una emissora de ràdio que combinava actualitat o radiofórmula, sota el lema "Cruz y Raya, l'emissora que encara que ha de, mai calla. D'allí saltarien a la naixent Telecinco al programa Tutti Frutti. Posteriorment, substituirien a Martes y Trece en l'especial de finalització d'any de TVE. Des de llavors han protagonitzat els seus propis programes humorístics en la televisió pública.
Fora del seu treball en Cruz y Raya, Juan també ha desenvolupat una carrera en el cinema. Com a actor ha participat en les pel·lícules Ni se te ocurra... dejar de verla el 1990, Son de mar el 2001 i Desde que amanece apetece el 2005. També ha prestat la seva veu en la versió en castellà de la pel·lícula d'animació Goomer i com a principal protagonista en les pel·lícules animades de Shrek, la veu original de les quals pertany a l'actor Mike Myers. Però els seus treballs més importants han estat com a director i actor dels films Ja me maaten...! el 2000 i Ekipo Ja el 2007, en les quals desenvolupa el paper de Juan de Dios, el gitano que interpreta també en els sketches televisius de Cruz y Raya.
El novembre de 2007 es va anunciar oficialment la separació del conegut duo còmic.
# Mas Aguilar

* Per a altres significats, vegeu «Mas Aguilar (Navarcles)».
Can Grassot, Mas Perals, Mas Aguilar o Mas del Gall és una masia al terme municipal de Palamós (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La masia data del segle xvi i també era coneguda amb el nom de Torre Gallarda, la qual cosa fa pensar que estava fortificada amb una torre de defensa, però actualment no en queden restes. Està situat a la falda del Puig d'en Perals encara al pla. La façana principal s'orienta a ponent. La portalada és adovellat i a la clau té la imatge en relleu d'un gall i la data 1568. A sobre una finestra renaixentista amb la inscripció "NO FACES COSA Q PENESAS" i a l'esquerra una altra amb la data 1574. A l'interior una sala amb volta i l'escala de pedra que mena al primer pis. Aquest segon nivell ha estat molt reformat però conserva les llindes amb les dates 1568 i 1578. La resta de la construcció són afegits posteriors. A la part més antiga del mut s'obren algunes espitlleres. La coberta és a dues vessants.

## Notes

* ↑ «Mas Perals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Centrocalia

Centrocalia és un gènere d'aranyes araneomorfes de la família dels família dels lampònids (Lamponidae). Fou descrit per primera vegada l'any 2000 per Platnick. Són endèmiques de Nova Caledònia.

## Taxonomia

Segons el World Spider Catalog (versió 17.5 del 24/10/2016):
* Centrocalia chazeaui Platnick, 2000
* Centrocalia lifoui (Berland, 1929)
* Centrocalia ningua Platnick, 2000

## Referències

* ↑ Platnick, 2000 : A relimitation and revision of the Australasian ground spider family Lamponidae (Araneae: Gnaphosoidea). Bulletin of the American Museum of Natural History, n.245, p.1-330 (text íntegre).
* ↑ (anglès) World Spider Catalog: Centrocalia Platnick, 2000 en la família Lamponidae +base de dades
# Baix Espadà

El Baix Espadà és una comarca històrica i natural del País Valencià recollida al mapa comarcal proposat per Emili Beüt i Belenguer l'any 1934 sota el títol de Comarques naturals del Regne de València i reeditat amb algunes modificacions el 1971 per Lo Rat Penat. En aprovar-se l'actual divisió de les comarques valencianes l'any 1989, va quedar integrada a la Plana Baixa, nascuda a partir de la segregació de la part meridional de l'antiga comarca de la Plana de Castelló i la integració dels pobles de la banda oriental de l'Espadà. En aquest sentit, la comarca rebia el seu nom de la serra d'Espadà, eix vertebrador de la mateixa.
La capital del Baix Espadà fou la Vall d'Uixó, municipi que el 2015 representava la meitat de la seua població total, amb 31.671 habitants. L'altre pol comarcal va ser Onda, situat al nord, que comptava amb el terme municipal més extens. La resta de nuclis integrants foren Ribesalbes, Artesa, Tales, Suera, Benitandús, Veo, l'Alcúdia de Veo, Aín, Eslida, Artana i Alfondeguilla, tots ells ubicats a la zona més muntanyenca del territori.
La llengua pròpia del Baix Espadà era el valencià, a excepció de l'Alcúdia de Veo, nucli castellanoparlant.

## Geografia

La comarca limita al nord amb l'Alcalatén i al nord-est amb la Plana Alta per la serra de la Pedrissa. Pel sud la tanquen les planures del Camp de Morvedre i, per l'est i sud-est, les de la Plana Baixa. Per l'interior, està delimitada per la franja fronterera entre les zones valencianoparlant i castellanoparlant del País Valencià, que la separa de les comarques de l'Alt Millars, al nord-oest, i de l'Alt Palància, al sud-oest.

## Referències

* ↑ Beüt, Emili. Geografia elemental del Regne de València. València: Lo Rat Penat, 1971.
* ↑ Direcció General d'Administració Local. Proposta de demarcacions territorials homologades. València: Conselleria d'Administracions Públiques, 1989.
* ↑ «Nomenclátor: Población del Padrón Continuo por Unidad Poblacional a 1 de enero» (en castellà). INE. [Consulta: 21 setembre 2016].
# Font de la Canaleta (el Meüll)

La Font de la Canaleta és una font del terme municipal de Castell de Mur, en territori del poble del Meüll, de l'antic municipi de Mur, al Pallars Jussà.
Està situada a 1.032 m d'altitud, al sud-est del Meüll, al sud i sota de l'extrem occidental de la Serra del Meüll. És al sud de Casa la Rosa, a uns 200 metres de distància. El pla d'ordenació urbanística municipal (POUM) del 2008 preveu d'utilitzar-la, junts amb la Font de l'Hort de la Rosa per alimentar un dipòsit per a l'abastament en aigua potable del Meüll.

## Referències

* ↑ «Institut Cartogràfic de Catalunya». (cal fer dos passos d'aproximació)
* ↑ Informe de sostenibilitat ambient del pla d'ordenació urbanística municipal del municipi de Castell de Mur (pdf). Ajuntament de Castell de Mur, 2008, p. 111 [Consulta: 15 agost 2016]. Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine.
# Albany (cantant)

Albany (Girona, 1998) és una cantant trap de la nova escena urbana underground. Ha viscut a Granada i València. El seu primer tema va ser «Trap niggareños», pujat a YouTube el 2015.
Els temes d'Albany barregen tristesa profunda, humor i espontaneïtat. Se l'ha comparat amb Loki, Pedro Ladroga, Kefta Boyz. El 2018, Albany va gravar «Ningú», un track de tendència trista produït íntegrament per DRIP 133, del segell nord-americà TeamSESH. Albany apareix en el cartel del festival Primavera Sound, el 2019.

## Referències

* 1 2 «Albany, la nueva diva nerd del underground nacional, descubre su música» (en espanyol europeu), 14-07-2018. [Consulta: 9 març 2019].
* 1 2 Tentaciones «Hablamos con la nueva reina del trap español que aún está por descubrir» (en castellà). El País [Madrid], 19-09-2017. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Albany: "Lo underground y lo comercial son simples etiquetas"» (en castellà), 21-06-2018. [Consulta: 9 març 2019].
* ↑ «Hablemos de Albany» (en castellà), 11-12-2017. Arxivat de l'original el 2018-01-06. [Consulta: 9 març 2019].
* ↑ «Albany nos muestra su lado personal en “Nadie” – Actuality Magazine» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2019-06-16. [Consulta: 9 març 2019].
* ↑ «Albany». [Consulta: 9 març 2019].

## Enllaços externs

* La voz sad de la música urbana. Así es Albany.
# Maria Lluïsa de Borbó-Parma (princesa de Saxònia)

Maria Lluïsa Carlota de Borbó-Parma (en mar, prop de Barcelona, 2 d'octubre del 1802 – Roma, 18 de març del 1857) filla de Maria Lluïsa de Borbó i Lluís I d'Etrúria.
El 1825 es convertí a Lucca en la segona muller del Príncep Maximilià de Saxònia, vidu de la seva tia Carolina de Borbó-Parma. No tingueren fills, per la qual cosa, Maria Lluïsa s'ocupà dels de Maximilià i Carolina, entre els quals els futurs reis Frederic August II de Saxònia i Joan I de Saxònia.
Quedà vídua el 1838 i el mateix any es casà amb el comte Ferdinando Rossi. Novament vídua el 1854, es tornà a casar el 1855 amb el comte Giovanni Vimercati (1788-1861), amb el qual passà a Roma els últims anys de la seva vida.

## Referències

* ↑ Amat i de Cortada, Rafael d'. Calaix de Sastre. vol. 6. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1994, p. 125.
# I'm Only Sleeping

«I'm Only Sleeping» («Només estic dormint») és una cançó de The Beatles, publicada com la tercera pista de l'àlbum Revolver. La composició s'acredita al tàndem Lennon–McCartney, tot i que el principal compositor fou John Lennon.
Lennon feu el primer esborrany de «I'm Only Sleeping» al revers d'una carta de 1966, el qual sembla tractar sobre els plaers de dormir —i no pas sobre l'eufòria que proporcionen les drogues, com tantes altres cançons seves. L'enregistrament de la cançó començà el 27 d'abril de 1966 a EMI Studios amb la gravació de la part rítmica i dos dies després es prosseguí amb l'afegiment de la primera veu. El 5 de maig George Harrison afegí la part de la doble guitarra i l'endemà es completà la cançó posant-li les segones veus.
La part més característica de la cançó és el duet de guitarra que toca Harrison, que està revertit de manera que ressembli la sensació d'un somni.

## Personal

Segons Ian MacDonald:
* John Lennon – primera veu, veu harmònica, guitarra acústica
* Paul McCartney – veu harmònica, baix
* George Harrison – veu harmònica, primera guitarra revertida
* Ringo Starr – bateria
* George Martin – producció
* Geoff Emerick – enginyeria de so

## Referències

* ↑ «The Beatles Songs: I'm Only Sleeping - The history of this classic Beatles song». http://oldies.about.com/,+05-08-1966. Arxivat de l'original el 5 de gener 2014. [Consulta: 19 agost 2014].
* ↑ «57 – 'I'm Only Sleeping'». 100 Greatest Beatles Songs. Rolling Stone. [Consulta: 19 agost 2014].
* ↑ MacDonald, 2005, p. 86.
* ↑ MacDonald, 2005, p. 85.

## Bibliografia

* Cleave, Maureen «How Does a Beatle Live? John Lennon Lives Like This». Evening Standard, 04-03-1966.
* «I'm Only Sleeping». The Beatles Bible, 2009. [Consulta: 19 agost 2014].
* MacDonald, Ian. Revolution in the Head: The Beatles' Records and the Sixties. Second Revised. London: Pimlico (Rand), 2005. ISBN 1-84413-828-3.