OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abédi Ayew

Abédi Ayew, més conegut com a Abédi Pelé (5 de novembre, 1964) és un exfutbolista professional ghanès.
Abédi Pelé va néixer a un petit poble anomenat Oko a prop de Domé al nord d'Accra. Fou un dels primers futbolistes africans que causà impacte a Europa. Va jugar a països com Suïssa, Alemanya, Itàlia i principalment França on destacà al brillant OM dels anys 90 que fou campió d'Europa. També jugà al seu país Ghana, al Qatar, Benín i als Emirats Àrabs Units.
Abédi Pelé ha jugat amb la selecció de futbol de Ghana 73 cops i és considerat com el millor jugador d'aquest país de tota la història. És el màxim golejador de la selecció amb 33 gols. Mai va poder jugar un Mundial tot i que fou campió de la Copa d'Àfrica de Nacions amb Ghana el 1982. Fou nomenat Futbolista africà de l'any el 1991, 1992 i 1993. També fou nomenat per Pelé com un dels 100 futbolistes vius més importants el març del 2004. El govern ghanès li concedí l'Orde de Volta, la màxima condecoració del país.
El seu germà Kwame Ayew i el seu fill Andre Ayew també són futbolistes.

## Palmarès
### Club

* Lliga de Campions de la UEFA: 1993
* Lliga francesa de futbol: 1988/1989, 1989/1990, 1990/1991, 1991/1992
* Copa francesa de futbol: 1989
* Copa Príncep de Qatar: 1983
* Copa de l'Emir: 1998/99

### Internacional

* Copa d'Àfrica de Nacions: 1982
* Copa d'Àfrica Occidental de futbol: 1982, 1983, 1984

## Referències

* ↑ Abédi Ayew a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «All-Stars clash kick off in Bari». Meridian Cup. UEFA, 01-02-2001. [Consulta: 6 abril 2007].
* ↑ «Abedi Pelé Ghana's brightest Black Star». FIFA [Consulta: 10 octubre 2011]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-12-06. [Consulta: 29 juliol 2017].
* ↑ Tawiah, Augustina «Abedi Pele Stands Tall In African Football History». Graphic Ghana News. Graphic Communications Group, 06-07-2006 [Consulta: 8 abril 2007]. «Abedi Ayew Pele was born and bred in a small village called Oko near Dome on November 5, 1964» Arxivat 2011-07-18 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-07-18. [Consulta: 4 juny 2008].
* ↑ «African Player of the Year 1991». rsssf.com. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ «African Player of the Year 1992». rsssf.com. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ «African Player of the Year 1993». rsssf.com. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ «UEFA Champions League 1992/1993». UEFA.com. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ Mohamed S. Chbaro and Mohammed Qayed. «United Arab Emirates 1998/99». Football statistics website. Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 08-12-1999. [Consulta: 8 abril 2007].
# Ai Ai Ai

Ai Ai Ai és un grup de rumba catalana, i en català, creat després de la mort de Gato Pérez per Pep Lladó, un dels seus col·laboradors i amics paios, amb altres músics d'ètnia gitana, com Antoni "Sicus" Carbonell o Ricard "Tarragona". Incorpora membres de formacions mítiques de la rumba catalana, i el grup mateix és un dels noms imprescindibles per conèixer aquest estil. Després d'una aturada de set anys des del quart disc, Pep Lladó i Rafalito Salazar, els dos responsables del grup, es van retrobar i el van refer amb la incorporació de David Torras. Entre els tres sumen carreres ben prolífiques, entre les quals destaquen formar part dels combos de Gato Pérez, Patriarcas de la Rumba o Sabor de Gràcia.

## Història

El seu primer disc (Això brama, 1992) és agradable i s'hi barregen versions de Serrat ("Paraules d'amor"), de Gato Pérez ("La curva del morrot") i temes originals, entre els quals destaca per la seva difusió mediàtica "Sota la palmera". Aviat, però, el cantant "Sicus" se'n va per fundar el grup Sabor de Gràcia i és substituït pel terrassenc Miquel Górriz, i el grup (format definitivament per Lladó, Górriz i "Rafalitu" Salazar) comença una etapa més complexa, caracteritzada per la recerca formal i de continguts, la fusió de la rumba amb altres referents musicals com la música llatina, el rock o el rap, i uns textos cada vegada més rics i elaborats. Fruit d'aquesta evolució són els àlbums Neguits, angúnies i forats (1994), i, sobretot, El temps de Sefalina Kaolin (1996), que conté cançons tan rodones com "Anar tirant", temes tan allunyats de la superficialitat de la rumba a l'ús com "It's so hard to be a Catalan" o "Medellín", o una aconseguidíssima i sorprenent versió de la cançó de Raimon "Jo vinc d'un silenci".
Al final de la primavera del 1998 apareix un nou disc (Esperit de vi) molt més alegre i intranscendent (malgrat la nostàlgia indefinible del tema "Advertència"), en el qual empren parcialment el castellà, i aviat Pep Lladó es desvincula de les activitats públiques del grup.
Tornen el 2007 amb una nova formació: Pep Lladó (teclats, veus i programacions), Rafalito Salazar (ventilador i veus), David Torras (ventilador i veus) i Jordi Gas (veus). Aquest mateix any publiquen el recopilatori Les millors cançons del mil·lenni passat i el 2008 un disc amb cançons noves, Lo més gran del món!.

## Referències

* ↑ «Ai Ai Ai». Catalan Sounds. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ Pujadó i García, Miquel: Diccionari de la Cançó: D'Els Setze Jutges al Rock Català, plana 86. Enciclopèdia Catalana, Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-412-0467-5

## Enllaços externs

* Biografia musical d'aquest grup de rumba. (català)
* El grup Ai Ai Ai dins del context de la rumba catalana. Arxivat 2007-07-14 a Wayback Machine. (castellà)
# Ala el·líptica

Una ala el·líptica és una ala amb una forma en planta que permet minimitzar la resistència induïda. L'ala, contràriament al que es creu, no té forma el·líptica, sinó que segueix una distribució de cordes el·líptica que de no estar alineades pel seu centre aerodinàmic sí que dibuixarien una forma en planta el·líptica. La curvatura de l'ala, més petita en els extrems, determina un flux d'aire homogeni al llarg d'aquesta i una sustentació pràcticament nul·la en els extrems, amb el resultat d'un millor rendiment aerodinàmic.
És difícil de fabricar. La forma tridimensional dels components és complexa i cara. La forma el·líptica pura no és, necessàriament, la millor opció. Una forma d'el·lipse truncada pot tenir el mateix rendiment. Una ala trapezoïdal, molt més fàcil de fabricar, aconsegueix gairebé una efectivitat semblant. La força de sustentació uniforme augmenta els riscs d'entrada en pèrdua de sustentació a baixa velocitat.

## Història

L'ala el·líptica va aparèixer en els avions britànics Supermarine de la Copa Schneider la dècada de 1930. Avions que inspiraren el Supermarine Spitfire, un dels avions de combat de la Segona Guerra Mundial. També l'avió alemany Heinkel HE 70 va adoptar una configuració similar, en les seves funcions d'avió postal ràpid o de reconeixement. El bombarder Heinkel He 111 inspirat en el model anterior disposava d'ala el·líptica en les primeres versions. La majoria dels Republic P-47 Thunderbolt, avió de combat estatunidenc, es fabricaren amb ala el·líptica. Molts avions des d'aleshores utilitzen ales convencionals amb extrems el·líptics, amb idea de gaudir dels avantatges sense que augmentin les dificultats de fabricació.

## Referències

* ↑ Clancy, L.J., Aerodynamics, sections 5.17, 5.25 and 8.14
* ↑ (anglès) K.C. Khurana, Aviation management: Global Perspectives, p.57

## Enllaços externs

* Tipus d'ales (francès)
# Ala voladora

Una ala voladora és una configuració d'aeronau d'ala fixa que sigui capaç de vol estable, controlable sense l'ajuda de la sustentació diferent de la de l'ala principal, és a dir, sense superfícies auxiliars com ara estabilitzadors horitzontals. Addicionalment, el terme s'aplica generalment a l'avió en el qual la major part de la càrrega útil es transporta dins de l'ala principal, que conté la major part del seu volum estructural. En alguns casos manca totalment d'un fuselatge diferenciat.
Històricament, l'ala voladora ha estat defensada per molts com potencialment la configuració més eficient de l'avió des del punt de vista de l'aerodinàmica i el pes estructural. Tal noció prové generalment de la idea que l'absència de qualsevol component de l'avió amb excepció de l'ala ha de reduir el coeficient de resistència i la complexitat estructural.
No obstant això, en aquests aparells l'ala ha de ser capaç de proporcionar estabilitat i control de vol per si mateixa, un requisit que en principi imposa dificultats addicionals al problema del disseny. De fet, els augments en pes i fricció a causa del problema d'estabilitat, poden compensar parcialment o totalment els beneficis estructurals de simplificació.

## Referències

* ↑ «Ala voladora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionario enciclopédico de tecnología. Vol.1 (en castellà). Madrid: Síntesis, S.A., 2000, p. 57. ISBN 9788477388159.
# Alain Minc

Alain Jacques Richard Minc (París, 15 d'abril de 1949) és un economista, assessor polític, i alhora empresari multimilionari francès. És president de Sanef, filial de la concessionària d'autopistes Abertis, membre del consell d'administració de Criteria CaixaBank i alhora del de Prisa L'11 de gener de 2013, en un article a La Vanguardia va considerar que la independència de Catalunya seria un "error fatal", que no tindria potencial o viabilitat econòmica migrats.

## Biografia

Alain Minc nasqué el 1949 a París, segon infant d'una família d'origen jueu de classe mitjana. Els seus pares que van emigrar a França durant els anys 1930, Joseph Minkowski un dentista polonès i Lisa Minkowski (nascuda Bogacz), provinent tots dos de la comunitat jueva de Brest-Litovsk (Belarús), van ser resistents i foren membres del Partit comunista fins a 1968. Donaren al seu fill una educació laïca que ha marcat pregonament la seva personalitat.
Alain Minc es va diplomar com a enginyer a l'École nationale supérieure des mines de Paris el 1968. També estudià a l'Institut d'études politiques de Paris on es diplomà el 1971, i més endavant a l'École nationale d'administration el 1975.

## Obres

* L'informatisation de la société, avec Simon Nora, rapport au président de la République, La Documentation française, Paris 1978; également publié au Seuil, Paris, 1978, ISBN 978-2-02-004974-0
* L'Après-crise est commencé (1982)
* L'Avenir en face (1984)
* Le Syndrome finlandais (1986)
* La Machine égalitaire (1987)
* La grande illusion (1989)
* La Vengeance des nations (1990)
* L'Argent fou (1990)
* Français, si vous osiez (1991)
* Le Média choc (1992)
* Le Nouveau Moyen Âge (1994)
* La France de l'an 2000 (rapport au premier ministre de la commission présidée par Alain Minc) (1994)
* Deux France ? coescrit amb Philippe Séguin i Éric Laurent (1994)
* Contrepoints (1994-2002)
* L'Ivresse démocratique (1994)
* Louis-Napoléon revisité (1996)
* Antiportraits (1996)
* La mondialisation heureuse (1997)
* Au nom de la loi (1998)
* Spinoza : un roman juif (1999)
* www.capitalisme.fr (2000)
* Le Fracas du monde : Journal de l'année 2001 (2002)
* Épîtres à nos nouveaux maîtres (2002)
* Les Prophètes du bonheur : une histoire personnelle de la pensée économique (2004)
* Ce monde qui vient (2004)
* Le Chômage, à qui la faute ? coescrit amb Nicolas Baverez, Jean-Baptiste de Foucauld i Alain Houziaux (2005)
* Le Crépuscule des petits dieux (2005)
* Une sorte de diable : les vies de John Maynard Keynes (2007)
* Une histoire de France (2008)
* Dix Jours qui ébranleront le monde (2009)
* Une histoire politique des intellectuels (2010)
* Un petit coin de paradis (2011)
* L'Âme des nations (2012)

## Referències

* ↑ Article d'opinió d'Eugeni Casanova
* ↑ Article d'Alain Minc a la Vanguardia als Materials pel diari de Miquel Iceta
* ↑ Article al diari francès L'Express el 23 de febrer de 2006
# Aldehuela de Jerte

Aldehuela de Jerte és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya). Limita amb Carcaboso al nord-est, Galisteo a l'oest, sud i nord-oest, Plasencia a l'est (vora Pradochano).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 373 | 367 | 359 | 352 | 348 | 345 | 350 |
# Al·lòfon

Un al·lòfon és un so de la parla que actua com a variant d'un fonema en un context determinat, és a dir, un mateix fonema (abstracció ideal del so) pot materialitzar-se en diferents al·lòfons segons els sons que hi estiguin propers i que el puguin influir en els paràmetres articulatoris.
Per exemple, el fonema [n] en català pot variar el seu punt d'articulació per assimilació segons el so que tingui al darrere, transformant-se en l'al·lòfon labiodental, velar... Els fonemes /b/, /d/, i /g/ que es realitzen com a oclusius ([b], [d], [g]) en posició inicial absoluta o després de pausa, després d'un so oclusiu o nasal, en posició implosiva, després de /f/ en el cas del fonema /b/, després de lateral en el cas del fonema /d/; en els altres contexts (especialment entre vocals, entre vocal i /r/ o entre /r/ i vocal) es realitzen com a aproximants o espirants ([β], [δ], [Ɣ]).
# Alaincourt-la-Côte

Alaincourt-la-Côte és un municipi francès, situat al departament del Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 129 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Alaincourt-la-Côte era de 129 persones. Hi havia 47 famílies, de les quals 16 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 12 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 19 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 51 habitatges, 48 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 1 estava desocupat. 49 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 48 habitatges principals, 41 estaven ocupats pels seus propietaris i 8 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 3 en tenien tres, 14 en tenien quatre i 30 en tenien cinc o més. 33 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Alaincourt-la-Côte el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 8 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 80 persones, 63 eren actives i 17 eren inactives. De les 63 persones actives 61 estaven ocupades (36 homes i 25 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 17 persones inactives 4 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 10 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa financera, 1 d'una entitat de l'administració pública i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'any 2000 a Alaincourt-la-Côte hi havia 4 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 520 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Alaincourt-la-Côte a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Alaincourt-la-Côte a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Aleksandr Tretiakov (corredor de tobogan)

* Per a altres significats, vegeu «Aleksandr Tretiakov».
Aleksandr Vladímirovitx Tretiakov (en rus: Александр Владимирович Третьяков) (Krasnoiarsk, Rússia 1985) és un esportista rus, especialista en esports d'hivern i guanyador de dues medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 19 d'abril de 1985 a la ciutat de Krasnoiarsk, capital del krai de Krasnoiarsk, que en aquells moments formava part de la República Socialista Federada Soviètica de Rússia (Unió Soviètica) i que avui dia forma part de Rússia.

## Carrera esportiva

Especialista en tobogan, als 20 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia), on va finalitzar quinzè en la prova masculina de tobogan. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 realitzats a Vancouver (Canadà) va aconseguir guanyar la medalla de bronze en aquesta prova, un metall que es transformà en or en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2014 realitzats a Sotxi (Rússia). Al llarg de la seva carrera ha guanyat tres medalles en el Campionat del Món de tobogan, una d'elles d'or.
L'any 2017 es va saber que Tretiakov havia donat positiu en un control antidopatge va ser desposseït pel COI de la medalla d'or d'skeleton de 2014. Aquest cas va englobar-se dintre de la coneguda Comissió Oswald. Però, en 2018 el Tribunal d'Arbitratge Esportiu (CAS) va aixecar la sanció i retornar la medalla al rus.

## Referències

* ↑ «Alexander Tretiakov - Perfil del jugador - Skeleton» (en castellà). EuroSport. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Alexander TRETYAKOV» (en anglès). Comité Olímpic Internacional. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Aleksandr Tretiakov, oro olímpico en skeleton, desposeído por dopaje» (en castellà). Mundo Deportivo, 22-11-2017. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Tribunal de Arbitraje Deportivo anula las sanciones por dopaje de 28 atletas rusos» (en castellà). CNN, 01-02-2018. [Consulta: 11 desembre 2021].
# Amanida de pop turca

Ahtapot salata o Ahtapot salatası (Amanida de polp en llengua turca) és un plat de meze tradicional a la cuina turca. És un plat de la categoria "plats de Girit" (Girit yemekleri) que existeix a la cuina turca. Es tracta dels plats fets famosos pels refugiats turcs de l'illa de Creta (Grècia) que van haver d'immigrar a Turquia després de la guerra greco-turca.
Aquesta amanida existeix també a la cuina turcoxipriota.

## Preparació

El polp es pot cuinar de vegades a la graella però més aviat és bullit en aigua abundant, i després -en general, però no sempre- pelat, els seus "botons" se separen. A l'hora de servir el pop es talla en trossets. S'hi afegeix pebrots verds i vermells, ceba picada, grans de pebre negre o pebre negre molt, olives verdes o negres, i all. Es pot decorar amb fulles de julivert.

## Vegeu també

* Amanida de çiroz
* Amanida d'herba salada
* Pop a la gallega

## Referències

* ↑ Mary James. Cooking & Food. Lotus Press, 1 gener 2005, p. 9–. ISBN 978-81-89093-25-9.
* ↑ Henrik Nordbrandt. Damelår og andre specialiteter: En tyrkisk kogebog. Gyldendal, 21 març 2015, p. 72–. ISBN 978-87-02-18099-2.
* ↑ http://www.sueddeutsche.de/reisefuehrer/tuerkei-westkueste/essentrinken Arxivat 2015-10-21 a Wayback Machine.
* ↑ A. Nedim Atilla. İlkçağdan günümüze rakı. ELDA, 2003.
* ↑ Deniz Gürsoy. Çilingir sofrasında rakı. Oğlak, 2002. ISBN 978-975-329-371-6.
* ↑ Necdet Sakaoğlu; Nuri Akbayar Binbir gün binbir gece: Osmanlı'dan günümüze İstanbul'da eğlence yaşamı. DenizBank, 1 gener 1999. ISBN 978-975-7104-32-2.
* ↑ Ghillie Basan. Classic Turkish Cookery. I.B.Tauris, 1997, p. 47–. ISBN 978-1-86064-011-7.
* ↑ Travel guide New York city Ulysses, 2000, ISBN 9782894642368 (anglès)
* ↑ 12. Ulusal Turizm Kongresi: 12. Ulusal Turizm Kongresi. Seher Matbaacılık Ltd Şti, 5 octubre 2011, p. 505–. ISBN 978-605-87976-8-0.
* ↑ http://www.cypnet.co.uk/ncyprus/culture/cuisine/seafood/ahtapot.html
* ↑ New York Media, LLC. New York Magazine. New York Media, LLC, 26 agost 1996, p. 120–. ISSN 00287369.
* ↑ New York 2000-2001. Ulysses, 2000. ISBN 978-2-89464-236-8.
* ↑ http://turkishfood.about.com/od/MezeStarters/r/Turkish-Octopus-Salad-Is-A-Favorite-Aegean-Meze-Dish.htm Arxivat 2015-09-06 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.nepisirsem.com/resimliyemektarifi.aspx?yemekid=5 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Aliaksandr Rabuixenka

Aliaksandr Rabuixenka (en belarús: Аляксандр Рабушэнка) (12 d'octubre de 1995) és un ciclista belarús. El 2016 es proclamà Campió d'Europa sub-23 en ruta. Actualment milita amb l'UCI WorldTeam Astana Qazaqstan Team.

## Palmarès

* 2013
** Vencedor d'una etapa al Giro de Basilicata
* 2016
** Campió d'Europa sub-23 en Ruta
** 1r a la Bassano-Monte Grappa
** 1r al Gran Premi Ciutat de Felino
** 1r al Trofeu Sportivi di Briga
** 1r al Giro del Casentino
** 1r a la Coppa Collecchio
** 1r al Trofeu Learco Guerra
* 2017
** 1r al Giro del Belvedere
** 1r a la Bassano-Monte Grappa
** 1r al Piccolo Giro de Llombardia
** 1r al Trofeu Tempestini Ledo
** 1r al Trofeu Learco Guerra
** Vencedor d'una etapa a la Toscana-Terra de ciclisme
** Vencedor d'una etapa del Giro Ciclistico d'Itàlia
* 2019
** 1r a la Coppa Agostoni

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2020. 90è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2022. 97è de la classificació general

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Alfred Wallenstein

Alfred Wallenstein (Chicago, 7 d'octubre de 1898 - Nova York, 8 de febrer de 1983) va ser un violoncel·lista i director d'orquestra estatunidenc.
El descendent d'Albrecht von Wallenstein va créixer a Los Angeles, on va aprendre a tocar el violoncel. Als quinze anys va actuar com "The Wonder Boy Violoncel·lista". Del 1917 al 1918 va ser violoncel·lista de l'Orquestra Simfònica de San Francisco amb Alfred Hertz. Del 1919 al 1922 va estudiar amb Julius Klengel a Leipzig. Fins al 1929 va ser el primer violoncel·lista de l'Orquestra Simfònica de Chicago, i també va ensenyar al "Chicago Musical College" del 1927 al 1929 i també va fer enregistraments de ràdio.
Del 1929 al 1936 va ser el primer violoncel·lista de l'Orquestra Filharmònica de Nova York amb Arturo Toscanini, a proposta del qual va començar a dirigir des del 1931. Va treballar a l'emissora de ràdio WOR, del qual va ser director musical des de 1935 fins a 1945. Aquí va interpretar totes les cantates de Johann Sebastian Bach i tots els vint-i-sis concerts de piano de Mozart. El 1942 va rebre el "premi Peabody" pel seu treball pioner a la ràdio.
Del 1943 al 1956 va ser director titular de l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles, on tenia com a ajudant el violoncel·lista neerlandès William van den Burg. Amb aquesta orquestra i amb la Orquestra del Hollywood Bowl es van dur obres europees de Bach; Oratori de Nadal, a Beethoven, Missa Solemnis, de Mahler la segona simfonia, sinó també les grans obres de compositors contemporanis nord-americans com Samuel Barber, Aaron Copland, Henry Cowell, Paul Creston, David Diamond, Morton Gould i Virgil Thomson.
Posteriorment, Wallenstein va treballar com a director convidat en festivals i orquestres dels EUA i Europa. També va ser un sol·licitat director d'orquestra per a enregistraments de solistes coneguts. Va gravar concerts de piano de Mozart, Chopin, Liszt, Grieg, Saint-Saëns i Szymanowski amb el pianista Artur Rubinstein. Amb el violinista Jascha Heifetz, va enregistrar els concerts per a violí de J. S. Bach, Korngold i Castelnuovo-Tedesco. Del 1958 al 1961 va dirigir el Festival Caramoor del 1962 al 1964 va supervisar un programa per a possibles directors de la "Fundació Ford al Peabody Conservatory", del 1968 al 1971 va ensenyar a la "Juilliard School of Music". Va fer la seva última aparició com a director als vuitanta-un anys el 1979 amb l'orquestra de l'escola.

## Enllaços externs

* Obres d'Alfred Wallenstein i sobre ell al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya
* Erik Eriksson: Alfred Wallenstein a Allmusic (anglès)

## Referències

* ↑ Ullstein: Lèxic d. Música 1976
* 1 2 Martin Bernheimer: Wallenstein, Alfred. A: Grove Music Online (anglès; cal subscripció).