OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Lloro

El Lloro és una muntanya de 1.128 metres que es troba al municipi de Marganell, a la comarca catalana del Bages.

## Descripció

El massís de Montserrat és ple d'agulles amb formes orgàniques, entre les quals, poques tenen una evocació tan clara com la del Lloro. Aquest ocell de roca presideix la regió dels Frares Encantats, acompanyat d'altres agulles de renom, com la Monja i el Bisbe. Des del peu de la muntanya veurem amb claredat la figura petrificada d'un lloro ben alimentat, amb el sostre prodigiós del seu bec i la gran paret de la seua ala. La primera ascensió del Lloro és una de les més destacades de la història de l'escalada montserratina, per la manera com es realitzà i les circumstàncies que l'envoltaren. La tècnica emprada per assolir el cim fou la del tronc. Aquest peculiar mètode de progrés consistia a fixar un tronc desbrossat a la paret. Pujant pel tronc, els escaladors podien superar els grans sostres de les agulles més emblemàtiques. El maig del 1936, la cordada Boix-Balaguer-Pere instal·là un tronc a la balma del Lloro, però el mal oratge els va impedir realitzar l'ascensió moltes vegades. Al final, per sorpresa, una altra cordada, la Costa-Collell, membres del mateix club excursionista, s'emportà la primera del Lloro i els propietaris del tronc s'hagueren d'acontentar amb la segona. Aquesta via és actualment la Normal del Lloro. El sostre, que antigament fou superat amb l'ajuda d'un tronc, actualment és escalat amb la tècnica moderna de l'artificial.

## Accés

Cal deixar el cotxe a Can Maçana i pujar a la Portella. Al coll prenem el sender principal, que baixa en direcció est. El camí avança per l'ombra de les alzines, fa un tomb i s'ajunta amb el camí del Refugi, que puja des dels Pallers. En aquesta cruïlla senyalitzada seguim recte en direcció al Refugi Vicenç Barbé. Seguim pel camí del Pas del Príncep (PR-C 78) i, just abans del pas, arribem a un trencall amb un corriol que puja en direcció nord per endinsar-se al cor dels Frares Encantats. Seguim aquest corriol, que segueix el torrent del Lloro a mesura que va agafant pendent. Arribarem a l'escletxa entre el Dit i el Dit Xic. Al fons, encaixonat entre aquestes agulles, emergeix el perfil del Lloro. Pugem per l'escletxa i grimpem un pendent rocallós molt costerut. No hi ha cap instal·lació, però és ple d'arbustos i arrels que ens ajudaran a mantindre l'equilibri. De seguida arribarem a la Tríada Divina: el grup del Bisbe, la Monja i el Lloro. Molt a la vora, també tenim la Nina i la Boleta Foradada. Podem tornar a Can Maçana desfent el camí.

## Referències

* 1 2 Balcells i Badia, David, 2014. Montserrat: 50 indrets amb encant. Valls: Cossetània Edicions. Col·lecció Khroma, 12. ISBN 9788490342084. Pàg. 68.

## Enllaços externs

* El Lloro, via Normal. Els Frares Encantats de Montserrat (català)
* La Normal del Lloro | Escalatroncs Arxivat 2015-11-26 a Wayback Machine. (català)
* Ascenció al Lloro de Montserrat en lliure (català)
# Districte de Jablanica

El Districte de Jablanica (en serbi: Јабланички округ/Jablanički okrug) és un districte de Sèrbia que s'estén pels territoris del sud-est del país. Té una població de 216.304 habitants, i el seu centre administratiu és Leskovac, la població més gran del sud de Sèrbia.

## Municipis

El districte està format pels municipis de:
* Leskovac
* Bojnik
* Lebane
* Medveđa
* Vlasotince
* Crna Trava

## Demografia

La composició ètnica del districte segons el cens de 2011 és la següent:
| Grup ètnic | Població |
| Serbis | 199.901 |
| Gitanos | 11.436 |
| Albanesos | 548 |
| Altres | 4.419 |
| Total | 216.304 |

## Història i cultura

Els monuments històrico-culturals més destacables del districte són: la necròpolis romana de Mala Kopasnica, que data del segle VI dC, el centre històric romà d'Orient de Caričin Grad o Iustiniana Prima i els monestirs de Jasunjski dedicats a la Verge de la transfiguració i Sant Joan baptista, construïts el segle xvi.
| Districte de Toplica | Districte de Nišava | Districte de Pirot |
| Kosovo | | Bulgària |
| | Districte de Pčinja | |

## Referències

Nota: Tot el material oficial editat pel Govern de Sèrbia és públic per llei. La informació s'ha extret de srbija.gov.rs.
# Edifici d'habitatges a la plaça de l'Àngel, 1 (Caldes de Montbui)

Els Habitatges a la plaça de l'Àngel, 1 és un edifici noucentista de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de pisos entre mitgeres. La façana principal s'obre a la Plaça de l'Àngel i als carrers Asensi Vega i Marquès. L'edifici té un perímetre i alçada considerable (planta baixa, primera o altell, i tres pisos). L'estructura de l'edifici és la tradicional de parets de càrrega, amb forjats unidireccionals de biguetes. La composició de l'alçat és força clàssica. La façana es compon mitjançant una sèrie d'eixos verticals que ordenen els diferents forats. La façana principal a la plaça es compon de cinc fileres verticals de forats, estant les dels extrems agrupades de dos en dos i quedant la central lleugerament més aïllada. És fonamentalment simètrica respecte un eix central. Emfatitzat per les motllures del coronament de l'edifici en forma de segment circular.
Els balcons dels tres últims pisos són d'iguals característiques i es relliguen de dos en dos en els extrems, en tant que els de la primera planta són finestres. L'acabat de la façana és un estucat. Cal destacar els elements singulars de la façana, com poden ser les balconades i les baranes de ferro forjat, els esgrafiats que hi ha a les llindes dels forats, la cornisa i la balustrada, així com el segment circular que fa de remat amb la inscripció de la data de l'any que es va realitzar l'obra (1926).

## Història

El propietari de l'edifici en el seu origen era el senyor Pagès, el mateix que el de l'empresa de Ciment Pagès. Se situa a la plaça de l'Àngel, nom popular que pren de l'Antic Portal de l'Àngel, una de les portes de l'antiga ciutat emmurallada. Damunt d'aquesta porta hi havia un àngel custodi que presidia l'entrada, d'on li ve el nom de la plaça. Aquesta quedaria al costat de l'antiga muralla però a la part de fora de la ciutat. Actualment i fa bastants anys, també és coneguda com la Plaça del Quiosc degut a l'existència d'aquest dins del recinte. La plaça ha canviat moltes vegades de nom. S'havia anomenat la Plaça del Progrés degut al progrés cultural i científic que assoleix Caldes en el segle xvii. Posteriorment fou anomenada d'Alfons XIII però degut a les protestes dels calderins per l'anticatalanitat del rei, es tornà a dir del Progrés. Més tard fou canviat altra vegada pel nom de Plaça de l'àngel. L'entorn arquitectònic és molt heterogeni i força caòtic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Habitatges a la plaça de l'Àngel, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Edwin Garrigues Boring

Edwin G. Boring (Filadèlfia, Pennsilvània, 23 d'octubre de 1886 - Cambridge, Massachusetts, 1 de juliol de 1968) fou un psicòleg famós per haver ajudat a la consolidació de la psicologia com a disciplina autònoma dins de la universitat, per haver popularitzat un mapa del gust a la llengua i per la seva tasca al capdavant de la American Psychological Association, especialment encoratjant els experiments científics com a mètode de validació de les teories psicològiques.
Dins la cultura popular, transcendí pel seu estudi de les il·lusions òptiques, en especial les dobles figures, com la que il·lustra al mateix temps una dona jove i una vella.
# Skačany

Skačany és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trenčín.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1078.
# Marcada por los hombres

Marcada por los hombres és una pel·lícula espanyola de drama eròtic de destape del 1977 escrita i dirigida per José Luis Merino Boves. Fou protagonitzada per María José Cantudo, considerada aleshores un símbol eròtic, i Máximo Valverde.

## Sinopsi

Carmen és una noia e poble que va a la ciutat a buscar feina. Allí manté relacions amb un xicot estudiant i queda embarassada. El noi, pressionat per la família, la deixa abandonada. La seva vida es converteix en un calvari quan té el nen. Té pensat suïcidar-se fins que coneix Ramón, un jove atractiu que desfà els seus plans.

## Repartiment

* María José Cantudo ... Carmen
* Máximo Valverde ... Fran
* Armando Calvo ... Ramón
* Queta Claver ... Victoria
* Roberto Camardiel ... Anselmo
* Aurora de Alba ... Adela
* Yelena Samarina ... Pilar

## Premis

Als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1976 va ser una de les 13 pel·lícules a concurs, però finalment no va rebre cap premi.

## Referències

* ↑ Marcada por los hombres a dedine21.com
* ↑ María José Cantudo: «Soy de las actrices que menos han enseñado», ABC, 19 de desembre de 2016
* ↑ Películas presentadas al premio del Sindicato del Espectáculo, El País, 16 de gener de 1977

## Enllaços externs

* Marcada por los hombres a cineymax.es
# Cristina Guillema de Hessen-Eschwege

Cristina Guillema de Hessen-Eschwege (en alemany Christine von Hessen-Eschwege) va néixer a Kassel (Alemanya) el 30 d'octubre de 1648 i va morir a Bevern el 19 de març de 1702. Era filla de Frederic de Hessen Eschwege (1617-1655) i d'Elionor Caterina de Zweibrücken (1626-1692).

## Matrimoni i fills

El 25 de novembre de 1667 es va casar a Eschwege amb el duc Ferran Albert I de Brunsvic-Lüneburg (1636-1687), fill d'August II (1579-1666) i d'Elisabet Sofia de Mecklenburg-Güstrow (1613-1676). El matrimoni va tenir nou fills, sis dels quals arribaren a l'edat adulta:
* Leopold Carles, bascut i mort el 1670.
* Frederic Albert (1672-1673)
* Sofia Elionor (1674-1711)
* Clàudia Elionor (1675-1676)
* August Ferran (1677-1704)
* Ferran Albert II (1680-1735), casat amb la seva cosina Antonieta Amàlia de Brunsvic-Lüneburg (1696-1762).
* Ernest Ferran (1682-1746), casat amb Elionor Carlota de Curlàndia (1686-1748).
* Ferran Cristià (1682-1706)
* Enric Ferran (1684-1706)

## Enllaços externs

* Cristina de Hessen-Eschwege
# El Llopart

El Llopart és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada a l'espona de ponent del pla del "camp d'aviació". La façana principal i la d'una masoveria estan orientades a migdia, tancades per un clos per corts. A llevant de la lliça té dos portals d'accés a aquesta. L'altra masoveria té l'entrada per la part de ponent. El portal d'entrada a la casa principal presenta grans dovelles i un escut amb el nom de Joan Lleopart, datat el 1627. La masoveria annexa té una llinda datada el 1678 i un porxo de pilars de pedra a la part superior. A la part de llevant hi ha una gran era de lloses i un cobert i diferents edificis agrícoles. Les finestres i les portes de la masia són de factura moderna i no respecten la tipologia de l'edificació.

## Història

Antic mas que presenta la fisonomia de la reforma del segle xvii. Conserva un valuós arxiu. Durant la Guerra Civil s'habilità el pla com a camp d'aviació i la masia es convertí en seu dels seu oficials de la República.

## Referències

* 1 2 «El Llopart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Bot (recipient)

Un bot, una bota o borratxa és un recipient amb forma de gota o llàgrima, generalment de pell de cabró, empegat per dins i cosit per fora, que s'utilitza principalment per a guardar i mantenir fresc el vi. També es pot fer servir per a contenir altres líquids, com ara oli. Els bots de vi de mida més petita s'anomenen bótes o botelles, les quals van proveïdes d'un broc o xeremina que permet de beure-hi a galet directament sense necessitat d'abocar el vi en un got, tot inclinant-les alhora que se'n prem la part inferior. També acostumen a dur un cordó per a poder-les portar penjant.

## Referències

* ↑ «Bot (recipient)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

Viccionari
* Cantimplora
* Càntir
* Ampolla
* Porró
* Odre
# Confederació del Perú i Bolívia

La Confederació del Perú i Bolívia (en castellà i oficialment, Confederación Perú-Boliviana) va ser un estat independent format per la coalició igualitària de tres estats, dos dels quals van tenir una breu existència: l'estat Nord-peruà, l'estat Sud-peruà i l'estat de Bolívia (el qual al seu torn era una república) sota el comandament suprem del General Andrés de Santa Cruz, un dels vencedors de la batalla d'Ayacucho. Santa Cruz va assumir el càrrec de protector de la Confederació del Perú i Bolívia, i abans d'això president de la República de Bolívia com també de la República del Perú.
L'existència d'aquesta confederació va ser de només tres anys, des de 1836 de facto, des del final de la Guerra entre Salaverry i Santa Cruz fins al 1839 amb la dissolució feta per Gamarra, com a resultat de la guerra declarada pel govern de Xile, la Confederació Argentina i peruans contraris al projecte de Santa Cruz. L'Exèrcit Unit Restaurador, format per tropes xilenes i peruanes sota el comandament del General Manuel Bulnes i del mariscal Agustín Gamarra va derrotar a les tropes de la Confederació durant la batalla de Yungay, el 20 de gener de 1839. Institucionalment no va començar fins al 1837 amb la declaració de la seva constitució.

## Referències

* ↑ Heraclio Bonilla: Peru and Bolivia from Independence to the War of the Pacific, in: Leslie Bethell (Hg.): The Cambridge history of Latin America, Bd. 3, Cambridge 2002, S. 539-582

## Bibliografia

* Herbert S. Klein: A concise history of Bolivia, Cambridge 2003, S. 89-117.
* Robert L. Scheina: Latin America's Wars: The age of the caudillo 1791-1899, Bd. 1, Dulles 2003, S. 132-139.

## Enllaços externs

* Decret del 28 d'octubre de 1836 (Establiment de la Confederació del Perú i Bolívia) Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. (castellà)
* Llei Fonamental de la Confederació del Perú i Bolívia Arxivat 2005-03-11 a Wayback Machine. (castellà)
* Constitució de l'Estat Nord-peruà Arxivat 2009-04-10 a Wayback Machine. (castellà)
* Constitució de l'Estat Sud-peruà (1836) Arxivat 2014-04-23 a Wayback Machine. (castellà)
* La guerra contra la Confederació peruanoboliviana Arxivat 2009-08-15 a Wayback Machine. (castellà)
# El Reguer (Campdevànol)

El Reguer és una obra de Campdevànol (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció rural allargassada amb certes connotacions culturals. El més destacable és la situació de l'eixida respecte a l'habitatge, que es troba dins el corral i a la part posterior de la construcció. En aquesta casa la solució atípica d'una eixida de grans dimensions i reculada respecte al cos principal de l'edifici és un cas poc freqüent en les construccions rurals de la contrada.

## Referències

* ↑ «El Reguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 maig 2021].
# El Pubill

* No s'ha de confondre amb el pubill.
el Pubill és un mas a més de 3 km al NO del poble de Castellfollit del Boix (al Bages). Es tracta d'una masia de grans dimensions amb moltes transformacions (s'observen restes d'arcades tapiades) i cossos afegits. Destaca la porta d'entrada d'arc de mig punt amb dovelles, una galeria a la façana posterior i les arestes del cos principal de gran alçada. També les obertures de la façana de llevant amb ampits, llindes i brancals de carreus treballats. Segons informació oral del propietari aquesta masia podria datar del s. XV. A la llinda de la porta d'entrada hi ha la data inscrita del 1681. A una de les façanes hi ha la data del 1850.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas el Pubill». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Suera Alta

Suera Alta és un poble abandonat ubicat al terme municipal de Suera, a la comarca de la Plana Baixa. Es troba dins del Parc Natural de la Serra d'Espadà.

## Història

Juntament amb Suera Baixa, que es correspon amb l'actual Suera, i el també despoblat de Castro, va ser un dels llogarets musulmans que es formaren durant l'època sarraïna a la vall de Suera sota l'empara del castell de Maús. En aquella època, com apunta Òscar Pérez, el seu nom era el de Suleima, tot i que altres fonts, com ara Escolano, l'anomenen Benisuleima, en referència al fet que els seus pobladors descendien d'un cabdill islàmic anomenat Suleiman (Salomó).
Expulsats els moriscos el 1609 del Regne de València, el lloc fou repoblat amb cristians. Cap al 1850, Madoz va descriure la població i comptà 45 habitants, repartits entre 14 caps de família.

## Equipaments i comunicacions

Suera Alta va tindre la seua pròpia església, sota l'advocació de sant Bartomeu, de la qual hui dia no queda absolutament res. També, tal com recullen Grau i Romero a la seua edició de la visita senyorial a l'Estat de Sogorb de 1765, va comptar amb un molí fariner, que per aquelles dates estava subarrendat a Teresa Aguilar. A mitjan segle xix encara estava en funcionament, segons Madoz.
La principal via de comunicació del poble va ser el camí de Castro, que la unia amb el cap municipal i amb la font de Castro. També des de Suera Alta eixia una senda en direcció al castell de Maús.

## Referències

* GRAU, Antoni i ROMERO, Joan (2005). Visita senyorial a l'Estat de Sogorb i al Marquesat de Dénia. València: Universitat de València.
* ESCOLANO, Gaspar (1879). Décadas de la historia de la insigne, y coronada ciudad y reino de Valencia (edició a cura de Juan Bautista Perales). València: Terraza, Aliena y Compañía.
* MADOZ, Pascual (1849). Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y de sus posesiones de Ultramar. Volum XIV. Madrid.
* PÉREZ, Òscar (2014). Castro i Suleima (Suera Alta): espais arqueològics. Disponible a: http://espadaniques.blogspot.com.es/2015/01/castro-i-suleima-suera-alta-espais.html
# Marcador molecular

Els marcadors moleculars, entésos com marcadors genètics en genètica, són fragments de la seqüència d'ADN que serveixen com punts de referència per controlar la transmissió d'un segment de cromosoma d'una generació a una altra. Així si un al·lel X portat per un individu també el porta el seu pare però no pas la mare, l'individu l'ha rebut del seu pare. Els marcadors moleculars per aquest al·lel X permeten aleshores establir l'origin parental d'aquest al·lel.
A diferència dels marcadors associats amb marcadors morfològics, fisiològics, bioquímics, els marcadors moleculars revelen directament els canvis genètics que resulten o no en una modificació del fenotip, en la fisiologia o en la bioquímica. Aquests marcadors moleculars són indicadors neutrals de la variació genètica que identifiquen els polimorfisme entre les famílies, gèneres, espècies, varietats, poblacions i fins i tot entre les persones. Per tant, els marcadors moleculars són eines molt eficaces en la filogènia, ja que poden establir relacions de parentiu entre els individus.
La majoria de les estratègies de marcat molecular detecten les mutacions puntuals de la seqüència d'ADN (com per exemple les tècniques AFLP, Amplified fragment length polymorphism, RFLP, Restriction fragment length polymorphism, o SNP, Single nucleotide polymorphism,), o bé les modificacions del nombre de còpies de patrons repetits molt curts del tipus de microsatèl·lits. Una tercera categoria de modificacions del patrimoni genètic està lligada a la presència i a l'activitat dels elements transposables (transposó)

## En medicina

En medicina, un marcador molecular és una substància introduïda en un organime per tal d'obtenir determinada informació. Per exemple, el clorur de rubidi es fa servir com isòtop radioactiu per observar el miocardi.

## Vegeu també

* Biomarcador

## Referències

[1] D. BOICHARD, P. LE ROY, H. LEVéZIEL, J.-M. ELSEN. Utilisation des marqueurs moléculaires en génétique animale. 1998, INRA Prod. Anim., 11, 67-80.
[2] "La génomique en biologie végétale", chapitre 19.C. MHIRI, M.-A. GRANDBASTIEN. Éléments transposables et analyse de la biodiversité végétale. Editeurs JF Morot-Gaudry et JF Briat. Editions INRA, Paris, 2004, pp 377-401
# Cristina Guinea González

Cristina Guinea González (Barcelona, Barcelonès, 31 de juliol de 1992) és una exjugadora d'hoquei sobre herba catalana.
Es formà al Júnior Futbol Club, on desenvolupà gran part de la seva carrera esportiva i on arribà a ser-ne la capitana. Debutà amb el primer equip l'any 2006 i competí a la Divisió d'Honor femenina. La temporada 2016-17 jugà al Der Club an der Alster de la lliga alemanya i dos anys més tard, jugà al La Gantoise de la lliga belga. Internacional amb la selecció espanyola d'hoquei sobre herba en 159 ocasions entre 2013 i 2019, aconseguí la medalla de bronze al Campionat del Món de 2019 i a l'Europeu de 2018. També participà als Jocs Olímpics de Rio de Janeiro 2016, on aconseguí una diploma olímpic. Es retirà de la competició l'octubre de 2020.

## Palmarès
### Clubs

* 4 Campionats de Catalunya d'hoquei sobre herba femení: 2013-14, 2017-18, 2019-20, 2020-21

### Selecció espanyola

* 1 medalla de bronze al Campionat del Món d'hoquei sobre herba femení: 2019
* 1 medalla de bronze al Campionat d'Europa d'hoquei sobre herba femení: 2018

## Referències

* ↑ «Cristina Guinea González». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Martínez, Alberto. «El 'ya basta' de Cristina Guinea». As, 20-10-2020. [Consulta: 6 maig 2022].
* ↑ Carol, Joan. «Cristina Guinea cuelga el stick tras 20 años de carrera» (en castellà). El Periódico, 08-10-2020. [Consulta: 9 juny 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Cristina Guinea González - FIH (anglès)
# Extremitat

Anomenem extremitats als òrgans externs, generalment articulats, que la majoria dels animals empren com a mitjà de locomoció. Vulgarment, anomenem potes a les dels animals no humans.
Les extremitats es poden dividir en superiors (braços) i inferiors (cames) en el cas dels animals bípedes, com els humans, i en anteriors i posteriors en el cas dels quadrúpedes, com els gossos o els gats.

## Referències

* ↑ «extremitat | enciclopèdia.cat». [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «EXTREMIDAD | Definition of EXTREMIDAD by Oxford Dictionary on Lexico.com also meaning of EXTREMIDAD» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-01-25. [Consulta: 25 gener 2022].
Viccionari
# Brónnitsa

Brónnitsa (en rus: Бронница) és un poble de l'óblast de Nóvgorod, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 2.627 habitants.

## Referències

* ↑ «Barashikha». GeoNames.
* ↑ Приказ Министерства природных ресурсов Российской Федерации от 28 марта 2007 г. № 68 «Об утверждении Перечня лесорастительных зон и лесных районов Российской Федерации»
* ↑ «Схема территориального планирования Маловишерского муниципального района». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2016-03-14.