OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tartrat de calci

El tartrat de calci o 2,3-dihidroxibutandioat de calci és la sal de calci de l'àcid tàrtric, la qual fórmula és ${\ce {C4H4O6Ca}}$ .
Es presenta en forma de cristalls transparents o blancs. És poc soluble en aigua (aproximadament 0,01 g en 100 ml d'aigua a 20 °C). Poc soluble poc en etanol i un poc soluble en èter dietílic. És soluble en àcids.
És el tipus de sediment més freqüent que hom troba en el vi embotellat. Tendeix a formar solucions sobresaturades amb facilitat pel que pot passar molt de temps fins que s'estableix l'equilibri de solubilitat i es formen els cristalls. Per eliminar-lo dels vins aquest s'ha de decantar. Alguns productors opten per estabilitzar els vins abans de l'embotellat evitant la formació de sediments de tartrat de calci.

## Referències

* ↑ PubChem. «Calcium tartrate» (en anglès). [Consulta: 2 octubre 2019].
* ↑ Team, Fluence News. «¿Qué es la Estabilización Tartárica? | Fluence» (en espanyol europeu), 04-01-2016. [Consulta: 2 octubre 2019].
# Francesc Puig

«Francesc Puig» té aquests significats:
* Francesc Puig (actor) (s. XIX), tenor còmic
* Francesc Puig (ciclista) (n. s. XX), ciclista
* Francesc Puig i Alfonso (1865 – 1946), editor, llibreter i polític local català, avi del pintor i artista Antoni Tàpies
* Francesc Puig i Espert (1892 - 1967), professor, polític i escriptor valencià
* Francesc Puig i Sorribes (s. XVII - s. XVIII), militar català, el qual va servir en el Regiment de Reials Guàrdies Catalanes
* Francesc Puig i Terrats (? - 1675), resistent nord-català, executat per l'exèrcit borbònic
* Francesc X. Puig Rovira (n. 1934), doctor enginyer industrial per la Universitat Politècnica de Catalunya
* Francesc Xavier Puig i Andreu (1936 - 1988), advocat, empresari i polític lleidatà
# Josep Aubach i Gort

Josep Aubach i Gort (Montoliu de Lleida, 11 de març de 1917 - Reus, 11 de març de 2012) fou un futbolista català de la dècada de 1930.

## Trajectòria esportiva

Fou un defensa dret fort i contundent. S'inicià al FC Lleida, passant posteriorment al Núria, FC Joventut Republicana, FC Tàrrega, i en acabar la temporada 1934-35 al FC Barcelona, debutant el 26 de maig de 1935 en un partit al camp del Girona. En aquesta temporada només disputà tres partits amistosos. La següent temporada disputà dos partits de lliga, el primer el 22 de març de 1936 a Chamartín davant el Madrid, i el segon una setmana després davant Osasuna.
La temporada 1936/37 disputà quatre partits amistosos més, el darrer el 5 de desembre de 1936 a L'Hospitalet. El gener de 1937 s'enrolà a voluntari a l'exèrcit republicà en comptes de marxar a Mèxic de gira amb la resta de companys de l'equip. Acabada la guerra va defensar els colors de Reus Deportiu, UE Lleida i UE Valls. Un cop retirat s'establí a Reus on fou entrenador de l'equip reusenc.
El 8 de maig de 1999 fou objecte per part del FC Barcelona i la UE Lleida d'un homenatge conjunt a tots els jugadors de Barcelona nascuts a la Província de Lleida. Hi van assistir entre d'altres Josep Aubach, Josep Vila, Enric Gensana, Enric Ribelles, Josep Maria Fusté i Antoni Torres.
Com a anècdota comentar que va néixer i morir el mateix dia de l'any, l'11 de març.

## Referències

* ↑ «En Pueblo Nuevo». Mundo Deportivo, 02-01-1936. [Consulta: 1r abril 2015].
* 1 2 3 4 «Mor Josep Aubach, degà dels exjugadors barcelonistes». FC Barcelona, 13-03-2012.
* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 «Falleció Josep Aubach: Del debut ante el Madrid a luchar con un sidecar en la guerra civil». Diari Sport, 13-03-2012.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Biografia a jugadoresfallecidosrip.blogspot.com.es
# García Frontín II

García Frontín II (?-?), nebot de García Frontín I, va ser conseller reial de Jaume I d'Aragó i bisbe de Tarassona. Durant el seu pontificat s'alçaren diversos temples: el 20 d'abril de 1235 inaugurà a Tarassona la catedral de Santa Maria de la Vega, a més del Sant Sepulcre de Calatayud, Vereuela, etc.. així com diversos monestirs.

## Bibliografia

* (castellà) Obispado de Tarazona Arxivat 2008-07-04 a Wayback Machine.
* (castellà) Ibercronox: Obispado de Tarazona
García Frontín II :
| Càrrec de govern |||
| Precedit per: García Frontín I | Bisbe de Tarassona (Llista de bisbes de Tarassona) (1219–1254) | Succeït per: Pero I |
# Cabezas del Pozo

Cabezas del Pozo és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 229 | 179 | 157 | 129 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Llista de presons de Catalunya

Llista de presons de Catalunya, inclou les presons en funcionament, les planejades o en construcció i les històriques:

## Presons operatives

Les presons catalanes estan distribuïdes en tot el territori de la comunitat. Actualment existeixen 14 presons, que per ordre de construcció són:
* Centre Penitenciari de Quatre Camins
* Centre Penitenciari Obert 2 de Barcelona
* Centre Penitenciari de Dones de Barcelona
* Centre Obert de Dones de Barcelona
* Centre Penitenciari de Brians 1 (Sant Esteve Sesrovires)
* Centre Penitenciari Mas d'Enric (el Catllar)
* Centre Penitenciari de Ponent (Lleida)
* Centre Obert de Ponent
* Centre Penitenciari Puig de les Basses (Figueres)
* Centre Penitenciari Obert de Tarragona
* Centre Penitenciari Obert de Girona
* Centre Penitenciari de Brians 2 (Sant Esteve Sesrovires)
* Centre Penitenciari els Lledoners (Sant Joan de Vilatorrada)
* Centre Penitenciari de Joves (la Roca del Vallès)

## Presons històriques

* Centre Penitenciari d'Homes de Barcelona ("la Model")
* Presó de Reina Amàlia (Barcelona)
* Presó de les Corts (Barcelona)
* Presó de Lleida
* Presó de Mataró
* Presó de Montjuïc (Barcelona)
* Presó de la Palma d'Ebre
* Presó de Pilats (Tarragona)
* Presó de la Trinitat (Barcelona)
* Presó de Salt
* Presó de Sort
* Presó de Tremp
* Presó preventiva de Reus
# Francesc Pujada

Francesc Pujada, de nom de naixement François Pujade, també anomenat Francesc Pujade, (Arles, Vallespir, 1903 — Arles, Vallespir, 1975) va ser un activista cultural i folklorista nord-català.

## Trajectòria

Nascut l'any 1903 a la localitat nord-catalana d'Arles, va destacar en la seva faceta d'excursionista amb activitats en el territori, com ara el recorregut que va realitzar l'any 1928 amb bot pneumàtic a través de les Gorges de la Fou del Vallespir. Aquell mateix any va fundar el Club Excursionista d'Arles i l'any 1938 el Sindicat d'Iniciatives d'Arles. No obstant això, anys després, va guanyar notorietat pública amb la instauració de la tradició de la Flama del Canigó.
De conviccions profundament cristianes, es va inspirar en el poema èpic Canigó, escrit el 1886 per mossèn Cinto Verdaguer, per tal de vincular la tradició dels focs de la nit de Sant Joan i el cim del Canigó. Va ser així com, l'any 1955, juntament amb Esteve Albert i Josep Deloncle, va encendre el foc al cabdal del cim. L'any 1963, juntament amb Joan Iglesias, va iniciar el costum de baixar la flama i encendre fogueres a la Catalunya del Nord, que posteriorment s'expandiria per tots els Països Catalans. En aquest sentit, l'any 1966, el foc va creuar per primer cop la línia divisòria entre estats i va arribar a Vic (Osona), en un trajecte difícil, gairebé clandestí per aquella època.
Va morir l'any 1975 a la seva localitat natal d'Arles i, per la diada de 2021, s'hi va inaugurar una placa d'homenatge al carrer amb la inscripció en francès «Aire François Pujade».

## Referències

* ↑ «Historique des «Feux de la Saint Jean»» (en francès). Ville-Arles-Sur-Tech.fr. [Consulta: 22 juny 2022].
* 1 2 3 4 «Francesc Pujada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Arles-sur-Tech: honneur à François Pujade pour le 65e anniversaire des focs de Sant Joan» (en francès). LIndependent.fr, 20-06-2020. [Consulta: 21 juny 2022].
* 1 2 «Història de la Flama del Canigó». Tradicat.cat. [Consulta: 21 juny 2022].
* ↑ «S'ha mort Joan Iglesias, iniciador de la tradició de la Flama del Canigó». Vilaweb, 07-04-2021. [Consulta: 21 juny 2022].
* ↑ Garcia, Xavier. Esteve Albert: un home de cultura pirinenca. Editorial Andorra, 1995, p. 60. ISBN 9992053046.
* ↑ «Une plaque en mémoire de François Pujade à Arles-sur-Tech, à l’origine des feux de la Saint-Jean» (en francès). LIndependent.fr, 28-06-2021. [Consulta: 21 juny 2022].
# Josep Elies i Bosquets

Josep Elies i Bosquets (Begur, Baix Empordà, segle xviii -- Barcelona, Barcelonès, segle xix), va ser un advocat que participà en la guerra del Francès.
L'any 1809, durant la guerra de la independència, s'uní al sometent d'ajut a Girona i contribuí a organitzar-hi un cos d'exèrcit de reserva amb el sometent de l'Empordà, que comandava Joan Clarós. Mentre fou síndic de l'ajuntament de Barcelona (1821-1823), tractà amb el mariscal Moncey sobre la capitulació d'aquesta ciutat davant les tropes franceses. Després d'un exili, fou promotor fiscal de l'audiència de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Josep Elies i Bosquets». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gabriel de Mortillet

Louis Laurent Gabriel de Mortillet (Meylan (Isèra), 29 d'agost, 1821 - Saint-Germain-en-Laye, 25 de setembre de 1898) fou un antropòleg francès.

## Biografia

Va rebre educació al col·legi dels jesuites de Chambéry i al Conservatori de Paris. A partir de 1847 va ser el propietari de La Revue independante. Implicat en la Revolució de 1848, es va haver d'exiliar i va viure principalment a Itàlia.
Des de 1858 va centrar l'atenció en l'etnologia fent un estudi d'assentaments humans en llacs suïssos. Tornà a París el 1864 i va ser nomenat director del Musée des Antiquités celtiques et gallo-romaines.
Mortillet defensava una evolució unilinial, i va ser el creador del períodes epònims per designar les cultures prehistòriques (Acheulià, Mosterià, Solutrià, Magdalenià, Tourassien -actualment Azilià-).

## Obres

* Essai d'une classification des cavernes et des stations sous abri, fondée sur les produits de l'industrie humaine (1869)
* Classification de l'Àge de la Pierre (1872)
* Le Préhistorique, antiquité de l'homme (1883)
* Les Negres et la civilisation egyptienne (1884)
* Origines de la chasse, de la pêche et de l'agriculture (1890)
* La Formation de la Nation Française (1897)
# Calicantàcies

Les Calycanthaceae són una petita família de plantes amb flors dins l'orde Laurales. Conté tres gèneres i només 10 espècies distribuïdes en regions temperades i tropicals:
* Calycanthus (dues espècies d'Amèrica del Nord)
* Chimonanthus (sis espècies de l'est d'Àsia)
* Idiospermum (una espècie a Queensland, Austràlia)
* Sinocalycanthus (una espècie a l'est d'Àsia): les dades morfològiques i moleculars indiquen que aquesta és una espècie del gènere Calycanthus.
Són arbusts aromàtics i caducifolis que fan fins a 2–4 m d'alt, excepte Idiospermum, el qual és un arbre.

## Referències

* Calycanthaceae Arxivat 2010-12-13 a Wayback Machine. in L. Watson and M. J. Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants. Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine.
* Flora of North America: Calycanthaceae.
* Flora of China Draft text of Calycanthaceae Arxivat 2005-11-19 a Wayback Machine..
* "Molecular phylogeny and intra- and intercontinental biogeography of Calycanthaceae".
# Lluís Bonifaç (desambiguació)

Lluís Bonifaç és el nom dels següents personatges:
* Lluís Bonifaç, escultor francès del segle xvii establert a Catalunya, conegut també com a Bonifaç el Vell.
* Lluís Bonifaç i Sastre, escultor, fill de l'anterior.
* Lluís Bonifaç i Massó, escultor, besnet de Lluís Bonifaç i net de Lluís Bonifaç i Sastre.
# Tatàrskoie

Tatàrskoie (en rus: Татарское) és un poble de l'óblast de Tula, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 24 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Тульской области от 14 марта 2005 года № 555-ЗТО «О переименовании муниципального образования „город Богородицк и Богородицкий район“ Тульской области, установлении границ, наделении статусом и определении административных центров муниципальных образований на территории Богородицкого района Тульской области»». Arxivat de l'original el 2021-11-23.
* ↑ «Закон Тульской области от 27 декабря 2007 года N 954-ЗТО «Об административно-территориальном устройстве Тульской области»». Arxivat de l'original el 2017-04-27.
* ↑ ОКАТО Plantilla:ОКАТО
* ↑ «Церковь Параскевы Пятницы (1834г.) в Балахне». Arxivat de l'original el 2015-04-02.
# Fusulínids

Els fusulínids (Fusulinida) són un grup de foraminífers extints que produeixen petxines calcàries, fetes de grànuls fins de calcita empaquetats junts, la qual cosa els distingeix d'altres foraminífers calcaris, que les seves testes són usualment hialinas. Els seus fòssils són tan abundants que tots sols formen formacions calcàries completes. La formació calcària de Cottonwood a Kansas és un exemple d'això. Els Fusulinida van formar una part important de les comunitats marines del Carbonífer i Permià dels quals són excel·lents fòssils guia. No obstant això, es van extingir al final del Permià.
# Francesc de Mèdici

Francesc de Mèdici és el nom dels següents personatges:
* Francesc I de Mèdici o Francesc I de Toscana (Florència, 1541 - 1587), Gran Duc de Toscana (1574 - 1587).
* Francesc de Ferran I de Mèdici (1594, Florència, Gran Ducat de Toscana - 1614, Pisa), príncep de Toscana.
* Francesc Maria de Mèdici (Florència, 1660 - Bagno a Ripoli, 1711), príncep de la Toscana i cardenal de l'Església Catòlica.
# Sally Pearson

Sally Pearson (Sydney, 19 de setembre de 1986) és una atleta australiana, campiona olímpica i mundial, especialitzada en els 100 metres tanques.
Va començar a practicar l'atletisme en la infància, inspirada per la victòria de la velocista australiana Catherine Freeman en els 400 metres llisos dels Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 de Sydney, i amb només 14 anys va conquerir el títol australià sub-20 dels 100 metres llisos. El 2002, va guanyar l'or en la prova del Campionat Mundial Júnior d'Atletisme realitzat a Sherbrooke, Canadà. El 2003, amb 16 anys, va representar Austràlia en el Campionat del Món d'atletisme de París, formant part de l'equip de 4×100 metres relleus. El 2007, va continuar competint en 100 metres i en 100 metres tanques, disputant en les dues modalitats el Campionat Mundial d'Atletisme de Osaka, al Japó, sense aconseguir medalles.
A partir de 2008, es va dedicar només als 100 metres tanques i va conquerir la medalla de plata als Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 de Pequín. En els Jocs de la Commonwealth de 2010 de Nova Delhi va competir en les dues proves, guanyant els 100 metres tanques, amb 12:67.
En l'inici de 2011, va vèncer els 100 metres i 200 metres llisos, i els 100 metres tanques del Campionat Australià d'Atletisme, la primera a aconseguir aquest fet en més de 40 anys. En el Campionat del Món d'atletisme de 2011 de Daegu, Corea del Sud, va ser campiona mundial dels 100 metres tanques, amb 12:28, el quart millor temps de la història de la prova. El novembre, va ser triada per la World Athletics 'Atleta de l'Any', la primera australiana a rebre el premi.
El 2012 va ser campiona mundial en pista coberta en el Campionat del Món d'atletisme en pista coberta de 2012 de Istanbul, Turquia. Sis mesos després, als Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 de Londres va guanyar l'ornde 100 metres tanques on va derrotar per dos centésimos de segon i damunt de la línia d'arribada la campiona de Pequín 2008, Dawn Harper, dels Estats Units, establint nou rècord olímpic de 12:35.
El 2013, va conquerir la medalla d'argent de la prova en el Campionat Mundial d'Atletisme de Moscou, amb un temps de 12:50, la seva millor marca de l'any.

## Referències

* ↑ «Pearson – “when Cathy won I said to myself ‘I want that as well’”». IAAF.org. [Consulta: 8 agost 2012].
* ↑ “Athlete Profiles-Sally Pearson-Sporting Career” Arxivat 2013-04-20 a Wayback Machine., Athletics Australia, 2010, Retrieved on 2010-10-08
* ↑ “Pearson bounces back with gold”. ABC Grandstand Sport. 11-10-2010.
* ↑ Johnson, Len (2011-04-17). Watt leaps 8.44m, Pearson scores triple victory as curtain falls on Melbourne’s Olympic Park. IAAF.
* ↑ «Pearson wins female athlete of the year». , 14-11-2011.
* ↑ «Three huge favourites win followed by a big surprise - London 2012 Day Five Report». IAAF. [Consulta: 8 agost 2012].
* ↑ «results». IAAF. [Consulta: 17 agost 2013].
# José Luis González Dávila

José Luis González Dávila (14 de setembre de 1942 - 8 de setembre de 1995) fou un futbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1966. Va ser jugador de Pumas i Toluca.

## Referències

* ↑ «Gonzalez, José Luis». National Football Teams. [Consulta: 11 abril 2017].
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
* ↑ Ramírez, Miguel Ángel. «Pumas ha perdido mística, todos van por la lana» (en castellà). La Jornada, 10-09-2013.
# Gautegiz-Arteaga

Gautegiz-Arteaga és un municipi de Biscaia, a la comarca de Busturialdea-Urdaibai. Està situat en la riba dreta de la ria de Mundaka o Urdaibai. L'edifici més emblemàtic d'aquest municipi és la Torre d'Arteaga, una casa-torre d'origen medieval, que va ser reconstruïda en el segle xix per l'emperadriu francesa Eugenia de Montijo.

## Topònim

Segons la tradició el nom d'aquesta anteiglesia deriva del de les dues cases-torre que va haver en el lloc, la més antiga, la de Gautéguiz, de la qual no queden restes i la d'Arteaga, sorgida posteriorment i sobre les ruïnes de la qual es va edificar la Torre d'Arteaga. Gautéguiz pertany a la sèrie de topònims bascos que tenen una terminació en -iz. Julio Caro Baroja defensava que la major part d'aquests topònims provenien d'un nom propi unit al sufix llatí -icus declinat. En la zona basconavarresa Caro Baroja considerava que els sufixos -oz, -ez i -iz aplicats a la toponímia indicaven que en l'antiguitat el lloc havia estat propietat de la persona el nom de la qual apareixia unit al sufix, podent-se remuntar el seu origen des de l'Edat Mitjana fins a l'època de l'Imperi Romà.
En el cas de Gautéguiz, Julio Caro Baroja va proposar que aquest nom podria provenir d'un hipotètic Gautius, un nom llatí documentat. Així si al nom Gautius si se li afegix el sufix llatí -icus que indica el que és pertanyent a aquest, es podria obtenir Gauticus. Gauticus podria ser també un fill de Gautius. El propi de Gauticus i dels seus descendents seria Gautici (genitiu de singular i nominatiu de plural). D'aquest Gautici s'hauria pogut derivar el topònim Gautéguiz: Gautici→Gauti(gi)ci→Gautegici→Gautéguiz. D'una evolució similar a la d'aquest sufix llatí -icus s'haurien donat origen també els patronímics utilitzats en els idiomes llatins de la península Ibèrica. Arteaga, d'altra banda, és un fitònim, significa lloc de l'alzina; de la paraula basca artea (alzina) i el sufix locatiu -aga. Tradicionalment l'anteiglesia s'ha denominat Gautéguiz de Arteaga, encara que ha existit sempre certa tendència a denominar-la únicament Arteaga. En el cens de 1842 i entre els censos entre 1877 i 1950 es va denominar al municipi oficialment Arteaga. En els censos de 1857, 1860 i entre els censos de 1960 i 1991 es va denominar Gautéguiz d'Arteaga. En basc al municipi se l'anomena Gautegiz Arteaga, encara que també se li sol dir Arteaga a seques.
# Calat (decoració)

El calat és una tècnica molt utilitzada en confecció, joieria, bijuteria, orfebreria, escultura. Els materials objecte del tractament són diversos: fusta, metall, roba, pedra. Consisteix a perforar una superfície, més o menys plana i normalment estreta, d'un cantó a l'altre.
A part dels aspectes estètics que proporciona a les diverses arts que l'utilitzen, usat en murs –en forma de pedra tallada– pot ser un mètode de propiciar l'entrada de llum a un àmbit i alleugerir el pes de la construcció.
En confecció, els calats són els buits resultants de treure fils del teixit, normalment formant decoracions figurades o geomètriques, les vores dels quals són brodats.
* Seu Vella de Lleida
* Calats en una confecció danesa
* Arracades búlgares amb penjolls calats
# Teatre de Daugavpils

El Teatre de Daugavpils en letó, Daugavpils teātris, és un teatre professional de Letònia fundat el 1854 es va mantenir tancat des de 1963 i inaugurat novamente el 1996 després de ser restaurat. Està ubicat a la ciutat de Daugavpils.

## Història

Actualment, la companyia ocupa la Casa del Poble (Vienības nams) on des de 1938 es van produir obres de teatre, mentre que la història del teatre a la ciutat comença al segle xix. Compta amb actors russos i letons per la qual cosa es realitzen programes d'obres en totes dues llengües, algunes vegades també hi ha actuacions en latgalià. Al teatre s'efectuen espectacles dirigits a tota classe de públic sense oblidar el públic infantil. Harijs Petrockis va muntar una òpera rock Čigāns sapnī, sobre un poema de Māra Čaklā.

## Referències

* ↑ «LTV1 rādīs M. Čaklajam veltītu Daugavpils rokoperu ‘Čigāns sapnī’» (en letó), 06-09-2013. [Consulta: 9 març 2015].

## Enllaços externs

* «Web oficial».
# Francisco Javier Moreno (violinista)

Francisco Javier Moreno (Madrid, 1748 - Bordeus, 1836) va ser un violinista i compositor espanyol del Barroc, un dels més afamats de l'estat.
Va néixer a Madrid el 1748. Va ser un dels violinistes de més fama d'Espanya, al llarg de la seva carrera va ser primer violí de cambra de l'infant Gabriel de Borbó, i després va esdevenir, per oposició, primer violí a la catedral de Zamora i a la de Santiago de Compostel·la, admès el 1792, però acomiadat el 1793, perquè faltava a la feina fingint que estava malalt fins que es va saber que tocava en una òpera de Portugal. Allà va ser germà major de la Germandat de Santa Cecília i violí del teatre São Carlos, ambdues a Lisboa. Després va tornar a Madrid, al teatre de Caños del Peral, on va treballar amb el violinista italià Ronzi. Va tenir tracte amb altres músics i compositors com Nebra, Soler i els italians Brunetti, Corselli i Bocherini, que van canviar el panorama musical espanyol.
Va ser també compositor, va compondre diverses unes simfonies, entre elles dues titulades Le due opuosti caratteri i La sala de esgrima. Segons Teresa Cascudo, algunes de les seves simfonies van dedicar-se a teatre i pertanyen a la tradició de la simfonia d'argument, seguint un corrent estètic que considerava que la funció principal de la música era imitar la natura. Sembla que va arribar a presentar-ne algunes a una competició organitzada el 1791 pel jutge protector dels teatres i representants còmics.
Es va casar amb Rosalía Pacheco. Va tenir dues filles, Benita i Francisca, a les que va portar a Itàlia a estudiar cant vers 1802.
Va morir a Bordeus el 1836.

## Referències

* 1 2 3 Subirá, José. Temas musicales madrileños: evocaciones históricas (en castellà). Madrid: Instituto de Estudios Madrileños, 1971, p. 36.
* 1 2 Alonso, Celsa. La canción lírica española en el siglo XIX (en castellà). Madrid: Instituto Complutense de Ciencias Musicales, 1998, p. 88.
* 1 2 3 4 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 3. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 248.
* 1 2 3 Alén Garabato, Pilar «Benita y las Moreno. Vidas sin contar». El Correo Gallego, 28-08-2021.
* ↑ Cascudo, Teresa. «Iberian symphonism». A: Malcom Boyd i Juan José Carreras (eds.). Music in Spain during the Eighteenth Century (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1998, p. 153.