OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tio de la Porra

El Tio de la Porra és un personatge disfressat amb uniforme militar del segle xix. Tradicional en la Comarca de la Safor i especialment a Gandia, té com a característica principal que crida a la festa acompanyat d'una banda de tambors i caracteritzat amb un gran nas i un gran bigot

## El Personatge

És el personatge més volgut pels gandians, de gran nas i ulleres negres, té una gran significació per als xiquets, ja que els treu de l'escola i els anuncia l'inici de la Fira i Festes. Aquest personatge és tota una institució que s'ha fet habitual en la Fira i Festes de Gandia. Representa un llegendari herald anunciador de les festes. Apareix representat com el cap d'una banda de tambors que, disfressada amb uniformes militars del segle xix, amb ulleres i nassos postissos, recorre els carrers de la ciutat el primer dia de la Fira per a anunciar als quatre vents que han arribat les festes.

## La Tradició

La tradició d'un herald disfressat que anuncia les festes també es representa en altres pobles de la comarca de la Safor com Bellreguard, Ador i Oliva. Però és a Gandia on la tradició està més arrelada, de fet s'han donat els passos perquè s'incloga el personatge en el Catàleg Valencià de Béns Culturals. La ciutat ja l'ha considerat Bé Immaterial de Rellevància Local.
Arran dels estudis publicats pel CEIC Alfons el Vell, que va realitzar l'historiador Josep Joan Coll, va descobrir que la tradició en què es considerava el personatge una sàtira de les tropes napoleòniques és una tergiversació de l'autèntic origen. Josep Joan Coll aporta proves en què demostra que l'origen del personatge se situa en el Tambor Major de la Milícia Nacional de la capital de la Safor, hereva dels terços espanyols. La seua missió era ser transmissor d'informació entre el govern i les institucions de la Gandia emmurallada del segle xix. Entre les notícies que comunicava estava l'anunci de les festes. A més situa el naixement de les comparses en un episodi ocorregut en la Vella Universitat, el Tambor va acudir per a avisar de l'inici dels festejos i un grup d'alumnes va realitzar una comparsa criticant a l'ajuntament. Aquest és l'origen del Tio de la Porra, el qual, a hores d'ara i des de 1934, recorre els col·legis gandians per a informar que comença la Fira i Festes.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2010-04-11. [Consulta: 30 octubre 2009].

## Enllaços externs

CEIC Alfons el Vell
* Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Més informació de l'estudi (castellà)
* Arxivat 2010-04-11 a Wayback Machine. Informació sobre la Fira i Festes de Gandia
* Arxivat 2009-02-27 a Wayback Machine. Informació sobre la Fira i Festes de Gandia
El tio de la Porra en altres localitats:Bellreguard, Oliva i Ador
# Torre de Dalt (Gaibiel)

La Torre de Dalt, també coneguda com a Torre del Dit, a la població de Gaibiel, comarca de l'Alt Palància, a la província de Castelló, és una torre defensiva situada en el turó que domina la Rambla de Gaibiel, que està catalogada com a Bé de Rellevància Local, amb codi identificador 12.07.065-004, segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat valenciana.

## Història

Igual que succeeix amb el Castell falta documentació que avali el que es coneix sobre la Torre. El nom de Torre del Dit és un nom més recent que el propi, Torre de Dalt, i té el seu origen en la forma que han conservat les ruïnes d'aquesta.
Es creu que l'origen de la torre és musulmà, podent ser una torre defensiva de suport i guaita del castell de Gaibiel, encara que les restes que s'han estudiat indiquen que la seva estructura és més semblant a un castell de petites dimensions que a una torre defensiva o de vigilància.
Actualment només queden unes poques restes, en concret restes del flanc de la torre cilíndrica, realitzada amb maçoneria, i situada molt a prop de les restes d'un emmurallament.

## Descripció

Com ja hem comentat anteriorment l'estructura de les restes ens indica que es tracta més d'una petita fortalesa que d'una torre exempta. Sembla que va haver de tenir una forma cilíndrica amb uns murs de 1.10 metres de gruix. Es troba a l'extrem d'una esplanada de dimensions reduïdes (uns 300 m2), en una muntanya aproximadament a un quilòmetre de la població, en direcció a Matet.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2572.
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=1392
* 1 2 3 4 Castillos, Torres y Fortalezas de la Comunidad Valenciana. Levante El Mercantil Valenciano. Editorial Prensa Valencian, S.A. 1995. Pág. 212
* 1 2 3 4 5 6 http://www.nostravalencia.com/cultural/menorescastellon/castillodegaibiel/index.htm Arxivat 2015-04-30 a Wayback Machine.
# Tiberi Claudi Asel

Tiberi Claudi Asel és el nom dels següents personatges:
* Tiberi Claudi Asel (pretor 206 aC)
* Tiberi Claudi Asel (tribú de la plebs 139 aC)
# Tiberi (desambiguació)

Tiberi és el nom dels següents personatges:
* Tiberi, emperador romà 14-37.
* Tiberi II, emperador romà d'Orient 578-582.
* Tiberi III Absimar, emperador romà d'Orient 698-705.
* Tiberi (filòsof), filòsof i sofista grec.
* Tiberi (veterinari), veterinari romà
# Tiberi (veterinari)

Tiberi (en llatí Tiberius) va ser un veterinari romà que va viure probablement al segle iv o segle v.
Va escriure alguns llibres dels que només s'han conservat uns fragments que apareixen publicats a la col·lecció d'escriptors de veterinària publicada en llatí per Ruellius a París el 1530 i en grec per Grynaeus a Basilea el 1537.

## Referències

* ↑ Dénes Karasszon. A Concise History of Veterinary Medicine. Akadémiai Kiadó, 1988. ISBN 978-963-05-4610-2.
* ↑ Sir William Smith. A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology: Oarses-Zygia. J. Murray, 1876, p. 1124–.
# Pareuchiloglanis songdaensis

Pareuchiloglanis songdaensis és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba al Vietnam.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Pellegrin J. 1936. Poissons nouveaux du haut-Laos et de l'Annam. Bull. Soc. Zool. Fr. v. 61. 243-248.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* He, S. 1996: The phylogeny of the glyptosternoid fishes (Teleostei: Siluriformes, Sisoridae). Cybium 20(2):115-159.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Thomson, A.W. i L.M. Page 2006. Genera of the Asian catfish families Sisoridae and Erethistidae (Teleostei: Siluriformes). Zootaxa 1345:1-96.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Portugalete

Portugalete (Portugaldeta en èuscar) és un municipi de la província de Biscaia, País Basc, pertanyent a la comarca del Gran Bilbao. Té una població de 50.357 habitants segons les dades del INE-2004. L'extensió del municipi és de 3,21 km² pel que la densitat poblacional és de 15.510,28 hab./km², la major densitat de tota la Comunitat Autònoma Basca.

## Història

La vila de Portugalete va ser fundada per María Díaz de Haro l'any 1322, com altres poblacions de Biscaia i fins llavors era un petit poble de pescadors de les Encartacions. Tot i que la carta original es va perdre, va ser ratificada l'any 1432 per regal del rei Joan II de Castella. Durant segles va competir amb Bilbao pel domini del comerç fins que va guanyar la seva capital actual. En 1561 Bilbao va prendre a Portugalete el control del comerç a gran escala, i la jurisdicció sobre els arenals i la ria del marge dret enfront de Getxo en 1585.
Al segle xix es van substituir la indústria i els serveis pesquers quan la nova burgesia va fer les seves cases d'estiueig i mansions al voltant del Moll Nou, i al segle XX es va convertir en un centre comercial i d'oci de la ribera esquerra, i en 1893 es va construir el Pont de Biscaia que creua la ria de Bilbao fins a Getxo. No hi havia molta indústria establerta a Portugalete, i les que es van aixecar es van aixecar principalment a l'oest del municipi, però la vila esdevingué el destí d'una gran població atreta per la industrialització i es van construir milers d'habitatges fora de la part antiga de Portugalete, d'est a oest.

## Persones il·lustres

* Víctor Chávarri, (1854-1900) empresari industrial.
* José María de Areilza, (1909-1998) polític i diplomàtic.
* Pedro María Solabarría Bilbao, (1930) sacerdot, obrer i polític.
* Javier Sádaba, (1940) filòsof.
* Nicolás Redondo Terreros, polític del PSE-EE.
* Patxi López, (1959) lehendakari del PSE-EE.
* Carlos Delgado Ferreiro, (1970) àrbitre de futbol.
* Julen Guerrero López, (1974) futbolista.
* Unai Vergara Díez-Caballero, (1977) futbolista.
* Xabi Aburruzaga, (1978) músic.

## Referències

* ↑ Beascoechea Gangoiti, 1992, p. 26.
* ↑ Beascoechea Gangoiti, 1992, p. 28.

## Bibliografia

* Beascoechea Gangoiti, Jose Maria. Monografías de pueblos de Bizkaia (en castellà). Bizkaiko Foru Aldundia, 1992. ISBN 8477520682.
# Cal Solà (Sant Sadurní d'Anoia)

Cal Solà és una obra modernista de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, d'un crugia. Té planta baixa i un pis. La coberta, de teula àrab, és a dues vessants. Hi ha un pati posterior. La façana presenta en la part baixa una portalada formada per dues portes i un aparador central. En el pis es troba un balcó amb forja convexa, molt malmesa. Són remarcables els elements ornamentals, que s'inscriuen dintre del llenguatge modernista. A la part superior de la façana, centrada, apareix la data del 1909 dintre d'una motllura circular.

## Història

La casa està situada en l'eixample vuitcentista de Sant Sadurní. És un exemple de com el Modernisme no es va limitar a edificis singulars d'una certa categoria, sinó que va integrar-se en construccions de caràcter més popular. L'interior ha experimentat reformes.

## Referències

* 1 2 «Cal Solà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Garsa becdaurada

La garsa becdaurada (Urocissa flavirostris) és un ocell de la família dels còrvids (Corvidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial de l'Himàlaia, entre els 1600 i els 3300 m, des del nord del Pakistan, cap a l'est, a través del nord de l'Índia fins sud-est del Tibet, sud-oest de la Xina, oest i nord-est de Myanmar i nord del Vietnam al nord-oest de Tonquín.

## Referències

* ↑ «Garsa becdaurada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Cabezabellosa de la Calzada

Cabezabellosa de la Calzada és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb Villaverde de Guareña, a l'Est amb Pitiegua, al Sud amb Aldearrubia i a l'Oest amb Gomecello.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 139 | 144 | 127 | 123 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2008-12-02 a Wayback Machine.
# Salvador Simón i Donatiu

Salvador Simón i Donatiu (Barcelona, 20 de maig de 1925-Badalona, 1 de febrer de 2002) va ser un compositor de sardanes i activista cultural català, vinculat amb el barri de Llefià i la resta de la ciutat de Badalona.

## Biografia

Nascut a Barcelona el 1925, amb nou anys va passar a viure a Badalona. De ben jove es va sentir atret per la música, als set o vuit anys ja agafava algun instrument i havia creat alguna petita obra. Va estudiar música amb Joaquim Riera i Massanas, i va seguir els mètodes Scholtz, Zamacois i Morera. Malgrat no ser la seva principal activitat, no la va abandonar mai, especialment la sardana, al llarg de la seva vida, amb certa regularitat, va arribar compondre fins a vuitanta sardanes. La primera, Ignàsia, la va escriure amb 17 anys, i va ser seguida de Llàgrimes d'amor. També va escriure altres tipus de composicions: cançons, petites peces i arranjaments d'algunes de les sardanes per a banda o orquestra de cambra. Amb motiu del centenari de l'atorgament del títol a la ciutat de Badalona, Simón va compondre una sardana commemorativa anomenada Badalona ciutat centenària.
Activista en favor de la llengua i cultura catalanes, va ser fundador de la delegació d'Òmnium Cultural al Barcelonès Nord el 1984, de la qual n'era soci des dels anys seixanta, i després vicepresident de la secció local. També va ser impulsor d'altres col·lectius i entitats, com l'Ateneu Cultural de Llefià i l'entitat Amics de la Música de Badalona. Resident a Llefià, sempre va procurar que al seu barri hi fossin present les tradicions catalanes, com les sardanes, però també els castellers, que van ser portats per primera vegada a la plaça de Trafalgar gràcies a ell. Pel que fa a la llengua, tot i no tenir inconveniència amb el castellà, sempre va expressar sempre l'orgull de seguir parlant en català i la seva defensa a ultrança. L'any 2000 era nomenat soci d'honor de l'associació Festa Nacional dels Països Catalans.
Va morir sobtadament la matinada de l'1 de febrer de 2002 i va ser enterrat al Cementiri Vell de Badalona al so d'una tenora. Des de la seva mort, l'Ateneu Cultural de Llefià ha celebrat diversos homenatges amb el nom Memorial Salvador Simón, que va comptar amb ballada de sardanes compostes ell, amb l'objectiu de fer-la una festivitat que es pugui celebrar cada any al barri.

## Referències

* 1 2 3 4 5 G., L «Mor als 76 anys Salvador Simón, promotor i defensor de la cultura catalana a Badalona». El Punt, 02-02-2002.
* 1 2 «Simón i Donatiu, Salvador». Músics per la cobla.
* 1 2 3 Santiago, Toni «Centenars de sardanistes recorden a Salvador Simon a la plaça Trafalgar». Diari de Badalona, 27-04-2015. Arxivat de l'original el 2016-08-09 [Consulta: 2 juny 2016]. Arxivat 2016-08-09 a Wayback Machine.
* ↑ Santiago, Toni «La plaça Trafalgar balla a ritme de sardanes en memòria a Salvador Simon». Diari de Badalona, 28-04-2014. Arxivat de l'original el 2016-08-09 [Consulta: 3 juny 2016]. Arxivat 2016-08-09 a Wayback Machine.
# Teresa Basora i Sugranyes

Teresa Basora i Sugranyes (Castellvell del Camp, 5 de novembre de 1922 - Barcelona, 28 de juliol de 1998) fou directora de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer entre 1949 i 1988 i una activista cultural vinculada a Vilanova i la Geltrú. El 1954 ingressà al Cos Facultatiu d'Arxivers, Bibliotecaris i Arqueòlegs. Més enllà del seu càrrec com a bibliotecària, va ajudar l'alcalde de Vilanova i la Geltrú, Ferrer Pi, a bastir una política cultural. Va arribar al càrrec de directora del museu amb 25 anys i durant el seu mandat es va consolidar l'exposició permanent, es van incorporar el Llegat 56 (o Col·lecció Plandiura) i la col·lecció informalista.

## Referències

* ↑ Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú : dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003, p. 46-47. ISBN 84-85960-83-1.
* ↑ Comas i Güell, Montserrat. Teresa Basora i Sugranyes (1922-1998). Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2008. 42 p. (Retrat; 36).
* ↑ «Comas destaca l'aportació a la cultural local de Teresa Basora». Diari de Vilanova, 26-09-2008, pàg. 87 [Consulta: 27 desembre 2014].

## Bibliografia

* Comas Güell, Montserrat «Teresa Basora». Retrats, 36, 2008. B-19706-2008 [Consulta: 27 gener 2021].
# Bé lliure

Un bé lliure és aquell que s'utilitza per a satisfer necessitats, però que no posseïx ni amo ni preu, és abundant i no requerix un procés productiu per a la seua obtenció. Exemple d'ell és l'aigua de mar, la llum solar o l'aire. Es denominen també béns no econòmics, en contraposició al bé econòmic.
# Cameronians

Cameronians és el nom, que en el segle xvii, van rebre els seguidors religiosos, una facció dels Covenanters, del pastor presbiterià escocès Richard Cameron (?1648-1680). També es diuen macmillanites, del nom de llur pastor John Macmillan que des del 1706 va governar el grup.
Aquest grup religiós estava compost principalment pels que van signar la Declaració Sanquhar el 1680. Vers 1690 tenien uns quants milers d'afiliats.
Cameron no volia rebre la llibertat de consciència que el rei Charles I d'Anglaterra va concedir als presbiterians atès que això significaria reconéixer la supremacía del rei i considerar-lo com el cap de l'església. Aquestes conviccions eren s'inspiraven del calvinisme. Els cameronians es van sublevar contra el rei d'Anglaterra però van ser reduïts militarment l'any 1690. Durant el regnat de William III es van reagrupar amb els altres presbiterians. El 1706 van tornar a agafar les armes prop d'Edimburg, però les tropes els van dispersar.
No s'ha de confondre Richard Cameron amb John Cameron, un altre calvinista escocès que s'exilà a França.

## Referències

* ↑ Bergier, Sylvestre. Diccionario de teología, 1 (en castellà, traduït del francès). Madrid: Imp. D. Primitivo Fuentes, 1845, p.296.
* 1 2 «Cameronian – Scottish religious group» (en anglès). Encilcopædia Britannica. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ McMillan, William. The covenanters after the Revolution of 1688 (en anglès). Scottish Church History Society, 1950, p. 141-153.

## Enllaços externs

* Sanquhar Declaration Arxivat 2007-04-06 a Wayback Machine.
* Auchensaugh Renovation Arxivat 2007-04-06 a Wayback Machine.
# Camerun Occidental

El Camerun Occidental (West Cameroon) fou un estat de la república federal del Camerun, integrat pel que havia estat el Camerun Britànic. Estava federat amb el Camerun Oriental (abans Camerun Francès, després república autònoma del Camerun de 1957 a 1960, i després república del Camerun de 1960 a 1961) i junts formaven la república federal del Camerun. El Camerun Occidental, administrat pels britànics des de Nigèria va optar en una votació el febrer de 1961 per la seva integració amb Camerun (no hi havia altra opció que la integració a Nigèria i la integració al Camerun, la independència no es preveia). El Camerun Oriental estava format per la resta del Camerun que havia estat administrat per França i havia esdevingut república autònoma el 1957. Camerun Occidental o Camerun Britànic va tenir govern responsable des de 1954, dirigit per Emmanuel Mbela Lifate Endeley, que inicialment preconitzava l'autonomia però es va apropar a posicions favorables a la integració en Nigèria, amb les quals va guanyar les eleccions de 1957; el febrer de 1959 John Ngu Foncha va accedir al càrrec de primer ministre amb unes posicions més autonomistes que tenien suport sobretot al sud. Camerun Britànic o Occidental fou dividit en dues parts, el Camerun del Nord i el Camerun del Sud.
La república autònoma del Camerun Oriental (1957-1960), sota un govern neocolonial, va esdevenir independent (sota control francès) l'1 de gener de 1960. Llavors es va formar la república del Camerun que va existir entre l'1 de gener de 1960 i l'1 d'octubre de 1961. L'11 de febrer de 1961 es va celebrar un referèndum al Camerun Occidental: el Camerun del Nord va optar per la integració a Nigèria (que es va fer efectiva l'1 de juny de 1961); i el Camerun del Sud per la integració amb la república del Camerun (després Camerun Oriental) que es va fer efectiva l'1 d'octubre de 1961. En aquesta data la república del Camerun es va transformar en la república federal del Camerun, formada per dos estats: Camerun Oriental i Camerun Occidental. La presidència l'ostentaria el fins llavors president del Camerun (Oriental), Ahmadu Ahidjo, i la vicepresidència el primer ministre del Camerun Occidental, John Ngu Foncha. Cadascun dels dos estats tindria un govern responsable dirigit per un primer ministre.
Camerun Occidental va seguir sota el govern de John Ngu Foncha fins que va dimitir el 13 de maig de 1965 (si bé va conservar el càrrec de vicepresident) i el va succeir Augustine Ngom Jua, clarament partidari de posar fi a la federació i que el Camerun Occidental accedís a la independència. Va haver de dimitir l'11 de gener de 1968 i el president federal Ahidjo va nomenar pel càrrec a Salomon Tandeng Muna, home de la seva confiança, que va exercir fins al 2 de juny de 1972 quan la república federal del Camerun va donar pas a la república Unida del Camerun, i els dos estats existents foren suprimits.

## Vegeu també

Camerun Britànic

## Referències

* Primers ministres
# Cal Vall-llonga

Cal Vall-llonga és una masia situada al municipi de Guixers, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «Cal Vall-llonga | enciclopedia.cat». [Consulta: 27 gener 2024].
# Cal Valeri (Foradada)

Cal Valeri és una casa del poble de Montsonís, municipi de Foradada (Noguera), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La casa coneguda com a Cal Valeri es troba al centre del petit nucli de Montsonís, al número 8 del carrer Major. Es tracta d'una casa entre mitgeres, que consta de planta baixa i primer pis, de teulada a doble vessant amb el carener paral·lel a la línia de façana, la qual afronta a ponent. Està construïda, en la seva planta baixa, amb aparell irregular de carreuons poc o gens desbastats de diverses mides lligats amb morter de calç, i en el pis superior amb maçoneria de morter probablement construïda mitjançant encofrat.
La façana principal, que afronta amb el carrer Major, té quatre obertures: la porta, de doble fulla i d'arc carpanell de dovelles, amb carreus més regulars que els de la resta de la façana a banda i banda. A la dovella clau hi ha esculpit l'anagrama «Ave Maria», amb una 'A' inscrita dins una 'M' sota un pont de dos ulls. A la dreta de la planta baixa hi ha un petit finestró rectangular. Al primer pis s'obren dos finestrals rectangulars, d'aproximadament la mateixa mida totes dues, amb arc de llinda i carreus regulars formant cadena a banda i banda. En un dels carreus del finestral de la dreta hi ha la llegenda 'Plasa de la Costutision 1820' (sic) en lletra capital romana i que pertany a l'època en què la casa era la seu de l'ajuntament. Sobre aquests finestrals es disposa una faixa encofrada de gairebé un metre d'amplada fins a la línia del ràfec, que és resolt amb tres nivells de maó i teula. Al centre del carener hi ha la xemeneia, rectangular. A la part posterior de la casa hi ha un petit pati que afronta amb el carrer del Migdia.

## Història

Amb probable origen en el segle xii, la casa fou reedificada el 1786 i fou seu de l'ajuntament de Montsonís fins que va passar a mans de la família Valeri, que donà el nom a la casa. Actualment està rehabilitada i reformada en el seu interior i dedicada al turisme rural.
La inscripció 'Plasa de la Costutision 1820', se salvà de la destrucció decretada per ordre governativa gràcies a l'arrebossat de la façana. Va ser redescoberta en ser rehabilitada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Valeri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2016].