OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Petrell de les Chatham

El petrell de les Chatham (Pterodroma axillaris) és un ocell marí de la família dels procel·làrids (Procellariidae), d'hàbits pelàgics, cria a l'illa Sud-est, de les Chatham, i es dispersa pels mars al voltant.

## Referències

* ↑ «Chatham petrel». New Zealand Birds Online. [Consulta: 8 gener 2020].
# Pinto

«Pinto» té aquests significats:
* Pinto (Espanya), municipi a la Comunitat de Madrid
* Alfredo Pinto (Màntua, Llombardia, 1891 - Buenos Aires, Argentina, 1968), compositor i pianista italià
* Antonio Pinto (Salvador de Bahia, Brasil, 1945), compositor de cinema brasiler
* Bruno Henrique Pinto (Belo Horizonte, Minas Gerais, 1990), futbolista brasiler que juga com a davanter
* Cavall Pinto
* Edgar Pinto (1985), ciclista portuguès professional des del 2008
* Fábio Pinto (Itajaí, 1980), futbolista brasiler que ocupa la posició d'atacant
* Francisco Antonio Pinto Díaz (Santiago de Xile, 1785 - 1858), polític liberal xilè, president de Xile entre 1827 i 1829
* Ford Pinto, automòbil compacte per als estàndards estatunidencs, produït per la Ford Motor Company
* Giuseppe Pinto
* Isabel Pinto de Vidal, advocada i política uruguaiana pertanyent al Partit Colorado
* Jair da Rosa Pinto (Quatis, Rio de Janeiro, 1921 - Rio de Janeiro, 2005), futbolista
* Joaquim Pinto (Porto, 1957), director de cinema portuguès
* Jorge Luis Pinto
* Josep Lluís Pinto Barroso (1968), dirigent esportiu d'entitats relacionades amb persones cegues i deficients
* José Pinto de Carvalho Santos Águas (Luanda, 1930 - Lisboa, 2000), futbolista portuguès d'origen angolès
# Philip de Koninck

Philip de Koninck, també conegut com a Philips Koninck (Ámsterdam, 5 de novembre de 1619 – Ámsterdam, 4 d'octubre de 1688) va ser un pintor paisatgista holandès del Barroc.

## Biografia

Fill de l'orfebre Aert de Koninck, va estudiar pintura juntament amb el seu germà gran Jacob aproximadament entre 1637 i 1640. Posteriorment va prosperar com a home de negocis, abandonant la seva producció pictòrica el 1676.
Va ser deixeble de Rembrandt, la influència del qual es pot apreciar en gran part de la seva obra. Encara que va pintar alguns retrats, la seva obra consisteix principalment en paisatges. Aquests paisatges solen ser bastant assolellats, amb un punt de vista alt i en els quals el cel ocupa una part important de l'obra.
Diversos dels seus treballs s'han atribuït erròniament a Rembrandt i encara més sovint al seu familiar Salomon de Koninck (1609-1656), també deixeble de Rembrandt, i que va ser autor principalment de retrats i escenes bíbliques. Sovint se'l confon també amb David Koninck (1636?-1687?), també conegut com a Rammelaar.

## Referències

* ↑ Philips Koninck in the RKD
* ↑ W. Liedtke, Dutch Paintings in the Metropolitan Museum"", p. 404
* 1 2 Rembrandt's Eyes, Simon Schrama, Alfred A. Knopf, Borzoi Books, New York 1999, p. 562

## Enllaços externs

* Obres de Koninck Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine. al
* Obres al Museu d'Art Allen Memorial (anglès)
* Llista d'obres Arxivat 2006-03-13 a Wayback Machine. (anglès)
# Pla Barre

El Pla Barre va ser el pla d'integració econòmica adoptat per la Comunitat Europea, antecessora de l'actual Unió Europea.

## Història

Raymond Barre va ser designat vicepresident de la Comissió Europea el 1967 pel President de França, Charles de Gaulle, romanent en aquest lloc fins al 1972. Com comissari responsable dels Assumptes Econòmics i Financers, Barre va elaborar el pla que porta el seu nom i el va presentar durant la Cimera de la Haia de 1969. A l'any següent, el seu pla és adoptat pel Consell dels Ministres però no és aplicat plenament de forma immediata.

## Contingut

Aquest pla establia tres etapes de d'integració gradual, basats en la unió monetària, la unió fiscal, aconseguida amb l'establiment de l'Impost sobre el Valor Afegit (IVA), i la formulació d'una política pressupostària i social comuna.
Pel que fa a la unitat política, la comunitat va adoptar el 1975 l'Informe Vedel sobre el Parlament Europeu; es va establir un repartiment proporcional d'escons per als països membres i l'elecció directa pels ciutadans, que no formarien grups nacionals, sinó ideològics. El primer parlament es va elegir el 1979.
La Unió Econòmica i Monetària era la tercera fase, i va entrar en vigor el 1999. Per passar a aquesta fase els Estats havien de complir els requisits d'estabilitat de preus i estabilitat monetària, i establir límits al dèficit pressupostari públic, el deute públic i el tipus d'interès.

## Vegeu també

* Economia de la Unió Europea
* Cronologia de la Unió Europea

## Referències

* «Plan Barre» (en castellà). Banco Central Europeo. Arxivat de l'original el 2014-10-31. [Consulta: 7 desembre 2014].

## Enllaços externs

* «La decepción del plan Barre» (en castellà). El Pais. Archivo. [Consulta: 6 desembre 2014].
* «Adoption du premier plan d'austérité de Raymond Barre en France» (en francès), 22-09-1976. [Consulta: 6 desembre 2014].
# Plataforma d'enlairament orbital

La plataforma d'enlairament orbital, o Earth Departure Stage (EDS) de l'Ares V és un tram de coet que serà dissenyat per la NASA al seu Centre de Vol Espacial Marshall a Huntsville (Alabama) com a part del Projecte Constellation. L'EDS serà propulsat per un únic motor principal J-2X ple d'oxigen líquid (LOX) i hidrogen líquid (LH₂), i funcionarà de forma similar al tram de coet S-IVB utilitzat en els coets Saturn V que propulsaren les missions de tres tripulants del programa Apollo a la Lluna entre el 1968 i el 1972.

## Disseny

Originalment basat en el tanc extern del transbordador espacial, l'EDS hauria utilitzat dos motors J-2X, mentre que el coet central de l'Ares V hauria utilitzat cinc motors principals del transbordador espacial i dos coets acceleradors sòlids de 5 segments durant els vuit primers minuts de vol.
Quan l'Ares V fou redissenyat per l'ús de cinc (després sis) motors de coet RS-68 actualment utilitzats a la família EELV Delta IV, aleshores l'EDS fou redissenyat utilitzant només un únic motor J-2X i una mampara comuna, així en el seu disseny actual, ara l'EDS s'assembla a una etapa S-IVB sobredimensionada, però amb la capacitat de d'emmagatzematge in situ (utilitzant noves tècniques d'emmagatzematge del combustible amb una "pollera de vol" que conté els panells solars per l'electricitat) durant fins a 30 dies, quelcom d'impossible amb l'antic S-IVB.

## Referències

* ↑ «http://www.space.com/news/ap-080625-nasa-aresv-beefed-up.html». Arxivat de l'original el 2008-06-27. [Consulta: 27 juny 2008].
# Pierres du Niton

El Pierres du Niton ("Roques de Neptú") són dues roques inusuals mig visibles a l'aigua del port de Ginebra al costat del jet d'eau al Llac Léman. Es tracta de blocs erràtics, restes de l'últim període glacial, arrossegats per la glacera del Roine. La roca més gran i més allunyada de la riba rep el nom de "Referencial Pierre du Niton".
La paraula Niton prové del déu mitològic de l'aigua Neptú, que era reverenciat per la tribu dels gals instal·lada a les vores del llac, tal com indiquen velles inscripcions a Ginebra i Lausana.
Guillaume-Henri Dufour va utilitzar el Referencial com a punt d'inici de l'altitud dels mapes de Dufour, fets del 1845 al 1864, en escala 1:100 000. En aquell temps, la seva altitud de 376.86 m per sobre del nivell del mar fou calculada i decretada oficialment. Fins avui, aquesta pedra forma part del punt d'autoritat del sistema de mesura d'altitud suís. Tanmateix, l'alçada fou revaluada novament el 1902, en 373.6 msnm. Per aquest motiu les dades dels mapes de Suïssa fets abans del 1902 difereixen de +3.26 m comparats als valors oficials d'avui.
Durant l'edat de bronze, aquestes roques van tenir probablement una importància espiritual i foren utilitzades en cerimònies religioses, com indiquen els forats quadrats que es troben al capdamunt de la pedra més gran, descoberts el 1660, els quals semblen haver estat tallats amb destrals durant l'Edat de Bronze mitjana (1500–1200 aC).

## Referències

* ↑ Répertoire des immeubles et objets classés. Service des monuments et sites. République et Canton de Genève. Éditions Georg. ISBN 2-8257-0126-2
* ↑ Arts et monuments. Ville et Canton de Genève. Armand Brulhart et Erica Deuber-Pauli. Éditions Georg. ISBN 2-8257-0126-2
# Poeciliopsis balsas

Poeciliopsis balsas és un peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Referències

* 1 2 «Poeciliopsis balsas». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Premi Gabo

El Premi Gabo és un guardó instituït per la Fundació Gabriel García Márquez per al Nou Periodisme Iberoamericà amb l'objectiu de promoure un periodisme millor, la innovació, el rigor en el tractament dels fets i l'ètica per part dels periodistes i mitjans de comunicació que treballen i publiquen regularment en les llengües castellana i portuguesa. Es convoca en el marc d'una col·laboració publicoprivada conformada per la Fundació Gabo, l'Alcaldia de Medellín, Bancolombia i el Grupo de Inversiones Suramericana.
La inspiració del Premi Gabo es troba en els ideals que van dur Gabriel García Márquez a fundar, el 1994, la Fundació Gabo. És considerat el guardó de periodisme més important d'Iberoamèrica. La primera edició del Premi Gabo va ser el 2014, però el certamen té com a antecedent directe el Premi CEMEX+FNPI (2000-2010).

## Referències

* ↑ «La Fundación Gabo selecciona los 50 trabajos finalistas de los Premios Gabo» (en castellà), 15-06-2023. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ Reynoso, Lucas. «Jennifer Ávila gana el reconocimiento a la excelencia del Premio Gabo 2023» (en castellà), 06-03-2023. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Acerca del Premio - Premio Gabo» (en espanyol europeu). Premio GGM 2020. Arxivat de l'original el 7 d'agost de 2020. [Consulta: 29 juliol 2020].
* ↑ «Leila Guerriero ganó el premio Cemex FNPI» (en castellà), 07-07-2010. [Consulta: 16 juny 2023].
# Pilota a Llonges

Les Llonges són una modalitat del Joc de Pilota pròpia del municipi del Pinós, al Vinalopó Mitjà.
És una modalitat de joc directe com la de Galotxetes de la veïna Monòver, amb lleugeres diferències en la normativa i un estil de joc més ràpid per la diferència de mida entre les Galotxetes i el recinte del Pinós, d'on la modalitat rep el nom.

## El joc

Com les Galotxetes, el joc consisteix a passar la pilota per dalt de la corda central al primer bot, sempre intentant col·locar-­la a l'interior dels caixons. Cada quinze comença amb la ferida, realitzada des d'una banqueta adossada a la paret, a la vora de la corda, i la pilota ha de col·locar-­se a dins del dau.
Les pilotes estan fetes amb draps arrodonits i premsats, que després són recoberts per llana i vetes cosides o esparadrap. La mida és lleugerament més gran que la pilota de vaqueta. Des de finals del segle xx, al Pinós s'utilitzen pilotes elaborades a Monòver.
Pel que fa la canxa, s'ha jugat a recintes tancats d'una vintena de metres de llarg i 3 d'ample. Hi ha rebots i un tamborí i també una corda central d'uns 90 cm d'alçària, sense escala. Actualment, hi han dos llonges al poliesportiu del Pinós, en actiu des de la dècada de 1970. A mitjans dels anys 90, es van cobrir les pistes.

## Galeria

* Quinze d'una partida, agost de 2017.
* Pilotes utilitzades. Una nova i una gastada, cobertes d'esparadrap, i una dels anys 70 coberta de fil.
* Llonja buida.
* Membres del Club de Llonges expliquen els dos tipus de treta que hi ha hagut al joc.

## Bibliografia

* Martínez Carbonell, José Antonio. Anàlisi dels factors de rendiment en pilota valenciana: una proposta per a l'educació superior. Universitat d'Alacant, 2012, p. 234 [Consulta: 28 agost 2017]. Arxivat 2017-08-28 a Wayback Machine.
* Vitòria Quilis, Àgueda «La Frontera sud». Ferida [València], num. 4, 01-10-2017. V2969-2016.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Martínez Carbonell, 2012, p. 46.

## Enllaços externs

* Club de Llonges del Pinós
# Poggioreale

Poggioreale (sicilià Poggiuriali) és un municipi italià, dins de la província de Trapani. L'any 2007 tenia 1.645 habitants. Limita amb els municipis de Contessa Entellina (PA), Gibellina, Salaparuta i Santa Margherita di Belice (AG).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Leonardo Salvaggio | Llista cívica |
# Pont de la Noguerola

El Pont de la Noguerola és una obra romànica de Viladrau (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont de la Noguerola, és d'un sol arc fet amb pedra i maons, pla i sense baranes. Passa per sobre de la riera de Sant Segimon, afluent de la Riera Major, afluent per la dreta del Ter.

## Història

Pont de la Noguerola, passa per sobre de la riera de Rentadors, poc abans que ella es trobi amb la Riera Major. És un pont del segle xii que facilitaca el pas del vell camí ral de Viladrau a Vic i Taradell. (A.PLADEVALL)

## Referències

* 1 2 «Pont de la Noguerola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Plouarzel

Plouarzel (en bretó Plouarzhel) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 3.205 habitants. El 4 juliol de 2005 el consell municipal va aprovar la carta Ya d'ar brezhoneg. A l'inici del curs 2007 el 8% dels alumnes del municipi eren matriculats a la primària bilingüe.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2 057 | 1 915 | 1 886 | 2 003 | 2 042 | 2 458 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | André Talarmin | |

## Personatges il·lustres

* Yann-Vari Perrot, fundador de Bleun Brug, assassinat per la Resistència.

## Referències

* ↑ (francès) Ofis ar Brezhoneg: Enseignement bilingue
# Placa d'Okinawa

La placa d'Okinawa és una placa tectònica de la litosfera del planeta Terra. La seva superfície és de 0,00802 estereoradiants. Generalment està associada a la placa eurasiàtica.
Se situa al sud-est de l'Àsia. Cobreix el Sud-est de la mar de la Xina oriental, les illes Ryūkyū i l'extrem Sud de l'illa de Kyūshū.
La placa d'Okinawa està en contacte amb les plaques del Iang-tsé, Filipines i de l'Amur.
Les seves fronteres amb les altres plaques estan formades per la fossa de Ryukyu sobre la costa Est de l'arxipèlag d'Okinawa.
El desplaçament de la placa d'Okinawa es fa a una velocitat de rotació de 2,853° per milió d'anys segons un pol d'Euler situat a 48°35' de latitud Nord i 142°42' de longitud Est. (Referència: placa pacífica).
La placa d'Okinawa obté el seu nom de l'arxipèlag d'Okinawa.

## Referències

* (anglès) Peter Bird, Un model digital actualitzat dels límits de plaques,Geoquímica Geofísica Geosystems, 2003 PDF
# Portada/efemèride setembre 10

Émilie du Châtelet
« 9 de setembre · 10 de setembre · 11 de setembre »
# Pont Bailey

Un pont Bailey és un pont portàtil prefabricat dissenyat per a ús militar. Usat per salvar llums de fins a 60 metres mitjançant l'ensamblatge d'elements d'uns tres metres de longitud, fàcilment transportables en camió. El seu acoblat no requereix eines especials o equip pesat, es pot dur a penes unes hores i ser realitzat fins i tot sota foc enemic. Aquest tipus de pont va ser dissenyat com una solució al pes més gran dels nous tancs que desenvolupats en les primeres fases de la Segona Guerra Mundial. Aquesta invenció és considerada un dels millors un dels millors exemples d'enginyeria militar durant la guerra.
El Pont Bailey va ser presentat per l'enginyer britànic Donald Bailey, que treballava a l'Oficina de Guerra de l'exèrcit britànic, als seus superiors. La producció va començar el juliol de 1941, i va entrar en servei a partir de desembre del mateix any. En total, van ser fabricades durant la guerra a prop de 490.000 tones de ponts Bailey, que sumaven un total de 320 quilòmetres de longitud de ponts fixos i uns 64 km. de ponts flotants. Les seves característiques van permetre que fos usat en tots els teatres d'operacions, encara que en destaca l'ús en la invasió aliada d'Itàlia i per a la campanya del nord-est europeu que es va produir després del desembarcament de Normandia, gràcies principalment al fet que els Estats Units van adquirir una llicència per a la seva producció.
Donald Bailey va ser nomenat Cavaller de l'Orde de l'Imperi Britànic per aquesta aportació.

## Referències

* ↑ McLaughlin, Mike «The practical and portable British Bailey Bridge helped Allied troops remain on the march» (en anglès). Military Heritage Presents: WWII History, 76, 01-05-2005, pàg. 10-15.

## Enllaços externs

* Bailey Bridges, Inc (fotografies)
* Mabey & Johnson Ltd (fotografies) Arxivat 2018-02-23 a Wayback Machine.
* Royal Engineers Museum, el Pont Bailey en la Segona Guerra Mundial Arxivat 2009-05-03 a Wayback Machine. (anglès)
* Descripció i fotografia Arxivat 2008-09-22 a Wayback Machine. (castellà)
# Porter Heights

Porter Heights és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. La població va augmentar de 1490 habitants el 2000 a 1653 el 2010.
Segons el cens del 2000, Porter Heights tenia 533 habitatges i 407 famílies. La densitat de població era de 182,1 habitants/km².

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Fact Sheet- Porter Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Porter Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Platja de ses Salines

La platja de ses Salines, o platja de Mitjorn, és una platja del sud de l'Eivissa al municipi de Sant Josep de sa Talaia, al poble de Sant Jordi de ses Salines, dins del Parc natural de ses Salines. És una platja molt popular amb gran varietat de serveis.
La platja es troba a 11 km d'Eivissa i a 26 de Sant Josep de sa Talaia, al costat dels estanys de les salines amb presència d'aus aquàtiques. Com a panoràmica es pot observar els conjunt d'illots dels Freus i Formentera.
És una platja oberta i llarga amb vegetació predominant de savines i pins. La platja està composta per sorra molt fina i blanca amb fons arenosos i un pendent molt suau. A 25 metres de la línia de platja la profunditat arriba a 0,85 m, i als 50 arriba a 1,65 m. A la part est hi ha racons de roques amb entrades i basses naturals. La seva orientació al sud fa que hi hagi sempre vents de direcció mar a terra, però sempre de caràcter fluixos o moderats. La panoràmica és especialment polida puguen-se contemplar el singular paisatge dels Freus i l'illa de Formentera.
La llarga corba sorrenca que forma la platja està envoltada de pins i dunes. Les aigües cristal·lines centellegen en els dies sense vent i irradien una quietud i serenitat sublims. A més, té sorra blanca vorejades de dunes i savines, unes aigües cristal·lines i uns rics fons marins gràcies a les praderies de posidònia oceànica.

## Ubicació

La seua ubicació és molt propera al Parc Natural dels estanys de ses Salines. S'arriba des de Sant Jordi de ses Salines, en direcció a Sa Canal. Es pot arribar amb cotxe, en bicicleta o en línia regular d'autobús amb parada a pocs metres de la platja. Està situada a uns 11 km d'Eivissa i a 26 km de Sant Josep de Sa Talaia. En els mesos d'estiu, les Salines és la platja de moda a Eivissa, punt de trobada de rics, famosos i fans de la vida nocturna.

## Parc Natural

Va ser declarada Àrea Natural d'Especial Interès l'any 1991, i la llei estatal 26/1995, de 31 de juliol va decretar a ses Salines Reserva Natural. La llei 17/2001, de 19 de desembre, de protecció ambiental de ses Salines d'Eivissa i Formentera va decretar la zona parc natural, passant al Govern de les Illes Balears la seva gestió i administració.
El parc natural de ses Salines d'Eivissa i Formentera, inclou el braç de mar que les separa i ocupa un territori de 1 786,52 ha terrestres i 13 611,80 ha marines. És un lloc de descans i nidificació per a les aus en les seves migracions.
El medi marí representa el 80% del territori del Parc Natural i es caracteritza per les praderes submarines de Posidònia oceànica. Aquesta planta marina, afavoreix el manteniment de les poblacions de peixos i organismes marins, oxigena les aigües, les conserva netes i transparents, i protegeix les platges de l'efecte erosiu de les ones mantenint la dinàmica natural dels sistemes dunars.
Aquestes praderes estan incloses en la Directiva Hàbitats (92/43CEE) i van ser declarades part del Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

## Enllaços externs

* Eivissaweb
* Platges d'Eivissa Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Platja de Ḷḷuarca

La platja de Ḷḷuarca és als voltants de la població de Ḷḷuarca, al "conceyu" de Valdés, a Astúries, i també és coneguda amb els noms de primera i segona platges de Ḷḷuarca. Forma part de la Costa Occidental d'Astúries i està emmarcada en el Paisatge Protegit de la Costa Occidental d'Astúries, amb la catalogació de Paisatge protegit, ZEPA, LIC.

## Descripció

Aquestes dues platges, amb una llargada total de 480 m i una amplada mitjana d'uns 80, estan formades per sorra fina i roques, i tenen forma de petxina. Per la gran afluència de banyistes que hi ha a l'estiu i per l'alt risc davant d'una situació d'emergència, tenen la designació de "categoria especial". L'entorn és residencial, amb un grau d'urbanització alt, que implica una gran perillositat. Estan situades als voltants del port pesquer de l'anomenada "villa blanca".
Com que són molt a la vora del nucli urbà de Ḷḷuarca, l'accés a aquestes dues platges és molt fàcil. Pràcticament formen una sola platja, però se'ls apliquen els ordinals "primera" i "segona" per distingir-les com dues unitats diferenciades perquè hi ha unes roques cap a la meitat que les separen. Després de la remodelació de l'espigó del flanc oest, la tercera platja de Ḷḷuarca o platja de Salinas ha quedat separada de les dues anteriors. A prop de les platges hi ha el far de Punta Atalaya i hi desemboca el riu Negro.
Les platges disposen de múltiples serveis, com vigilància, dutxes, aparcament, aigua potable, neteja i restaurants.

## Referències

* ↑ http://sig.magrama.gob.es/93/ClienteWS/Guia-Playas/Default.aspx?nombre=PLAYAS_WEB&claves=DGC.PLAYAS.PLY_CO_PLAYA&valores=548 Arxivat 2015-04-03 a Wayback Machine.
* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 63. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Portland Pattern Repository

Lloc web dedicat a la programació i creat per Ward Cunningham. El lloc inclou des de març de 1995 l'encara existent WikiWikiWeb, el primer wiki que hi ha hagut, actualment amb més de 30.000 pàgines. Actualment, el WikiWikiWeb segueix essent un lloc prominent on es discuteix sobre patrons i antipatrons.

## Enllaços externs

* Portland Pattern Repository
* WikiWikiWeb:WikiHistory, incloent comentaris de Ward Cunningham
* WikiWikiWeb:WelcomeVisitors