OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Testimone a rischio

Testimone a rischio és una pel·lícula italiana dirigida per Pasquale Pozzessere, estrenada el 1997, amb Fabrizio Bentivoglio, Claudio Amendola i Margherita Buy en els papers principals. El guió es basa en el llibre L'avventura di un uomo tranquillo de Pietro Calderoni.
Aquesta és la història real de Pietro Nava, l'únic testimoni ocular inconscient de l'assassinat per màfia de la magistrada italiana Rosario Livatino el 1990. La pel·lícula se centra a mostrar com la vida d’un ciutadà honrat queda totalment descarrilada arran d'un simple testimoni, convertint la vida quotidiana de Nava en una llarga condemna d'aïllament i privació, provocada en gran part per la dèbil protecció que en aquell moment oferia l'Estat davant l'amenaça de la màfia.

## Argument

Pietro Nava (Fabrizio Bentivoglio), l'únic testimoni ocular inconscient de l'assassinat per màfia de la magistrada italiana Rosario Livatino el 1990. Ciutadà normal, Nava decideix no respectar l'omertà, convertint-se en un objectiu prioritari per ser assassinat perquè és probable que reconegui els assassins i testifiqui contra ells. En aquell moment, a Itàlia no existia cap programa per protegir els testimonis en risc. Aleshores Nava pateix els errors de la justícia italiana i es beneficia de la protecció policial permanent que l'obliga a sacrificar la seva vida privada (deixa la seva dona Franca (Margherita Buy) i la seva família, perd la seva casa i la seva feina, ha de canviar d'identitat i moure's regularment sense poder treballar o sortir sol i lliurement) per continuar vivint.

## Repartiment

* Fabrizio Bentivoglio: Piero Nava
* Claudio Amendola: Sandro Nardella
* Margherita Buy: Franca Nava
* Pierfrancesco Pergoli: Luca Nava
* Sara Franchetti
* Biagio Pelligra: commissario Delillo
* Antonio Petrocelli: Sferlazza
* Arnaldo Ninchi: Cataldi

## Recepció

La pel·lícula es va estrenar a Itàlia en 26 pantalles i va recaptar 107.929 dòlars durant el cap de setmana, situant-se en el lloc 14 a la taquilla.

## Reconeixements

* David di Donatello al millor actor protagonista el 1997 per Fabrizio Bentivoglio.
* Nominació a David di Donatello al millor productor el 1997 per Pietro Valsecchi.
* Nominació a David di Donatello a la millor actriu protagonista el 1997 per Margherita Buy.
* Nominació a David di Donatello al millor actor no protagonista el 1997 per Claudio Amendola.
* Nominació al Globo d'Oro al millor actor el 1997 per Fabrizio Bentivoglio.
* Ciak d'oro al millor actor el 1997 per Fabrizio Bentivoglio.
* Ciak d'oro al millor guió el 1997 per Pietro Calderoni, Pasquale Pozzessere, Furio Scarpelli i Giacomo Scarpelli.
* Nominació a Ciak d'oro al millor actor secundari el 1997 per Claudio Amendola.
* Sacher d'or al millor actor el 1997 per Fabrizio Bentivoglio.

## Referències

* ↑ Deborah Young «Review: 'Witness in Danger'». , March 1, 1997.
* ↑ Roberto Chiti. Dizionario del cinema italiano: I Film. Gremese Editore, 2002. ISBN 8884401372.
* ↑ «Italy Top 15». Screen International. 14 February 1997: 47. «$1=L1,600»
* ↑ Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998, 1998. ISBN 8877422211.

## Enllaços externs

* Testimone a rischio a YouTube
# Llaueta del Canemàs

La llaueta del Canemàs és una petita llau del terme de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins del seu antic terme de Toralla i Serradell, a l'àmbit del poble de Toralla.
Es forma a llevant de la partida de la Via i dels llocs de la Cometa i les Planasses. Des d'aquest lloc baixa cap al nord-est, pels vessant septentrionals de la Serra de Ramonic. Travessa les Escauberes fins que ateny lo Seixet, on gira cap a llevant, fins que, a migdia d'Esplanellars, s'aboca en la llau de la Llacuna.
# Manfred Bock

Manfred Bock (Hamburg, 28 de maig de 1941 - Uetersen, 31 d'octubre de 2010) fou un atleta alemany, especialista en el decatló, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant la dècada de 1960.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la prova del decatló del Campionat d'Europa d'atletisme de 1962. El 1963 i el 1960 i 1961 el de pentatló per equips. El 1964 va millorar el rècord nacional del decatló amb 7.950 punts, segons la puntuació del moment.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on fou desè en la competició de decatló del programa d'atletisme.

## Millors marques

* Decatló. 7.950 punts (1964)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2020. [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ «European Championships (Men)». [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (Zehnkampf - Herren)». [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (Fünfkampf - Herren)». [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ Waśko, Janusz. Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. Zamość: GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 175. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ «Olympedia – Manfred Bock». [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 11 desembre 2021].
# Manfred Eigen

Manfred Eigen (Bochum, Alemanya 9 de maig 1927 - 6 de febrer de 2019) va ser un físic i químic alemany guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1967.

## Biografia

Va néixer el 9 de maig de 1927 a la ciutat de Bochum, situada a l'estat alemany de Rin del Nord-Westfàlia. L'any 1945 inicià els seus estudis de física i química a la Universitat de Göttingen, amb professor com Werner Heisenberg i Wolfgang Paul. El 1951, amb només 24 anys, va obtenir el doctorat en química física. Va ser membre de l'Acadèmia Francesa de Ciències. Va morir el 6 de febrer de 2019, als 91 anys.

## Recerca científica

El 1953 va ingressar a l'Institut Max Planck i va iniciar els seus treballs de cinètica química, desenvolupant el seu mètode del salt de temperatura per alterar els equilibris químics, i que consisteix en un ràpid escalfament de la mostra mitjançant la descàrrega d'un condensador.
El 1967 fou guardonat, juntament amb els anglesos Ronald Wreyford Norrish i George Porter, amb el Premi Nobel de Química "pels seus estudis sobre les reaccions químiques ultraràpides, causades per destrucció de l'equilibri químic provocat per un ràpid impuls energètic".
El 1971 va fundar l'Institut Max Planck de Química Biofísica de Göttingen.

## Reconeixements

A més del Premi Nobel de Química de 1967, Eigen va rebre altres premis de prestigi, com el Premi Otto Hahn de Química i Física (1962), el Premi Paul Ehrlich i Ludwig Darmstädter (1992) o la Medalla Helmholtz (1994), i va rebre 15 doctorats Honoris Causa.

## Referències

* 1 2 «Göttingen Nobel Laureate Manfred Eigen has died» (en anglès), 07-02-2019. Arxivat de l'original el 2021-12-12. [Consulta: 8 febrer 2019].
* ↑ «Academy of Europe: Eigen Manfred». [Consulta: 8 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Manfred Eigen» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Manuel de la Calva Diego

Manuel de la Calva Diego (Barcelona, 15 de febrer de 1937) és un cantant i compositor català, conegut per ser integrant del Dúo Dinámico.

## Biografia

A la primerenca edat de 20 anys comença a treballar com a mecànic torner a l'empresa Elizalde SA i allí coneix a qui seria la seva parella artística durant almenys cinquanta anys, Ramón Arcusa. A la festa de Nadal de 1958 de l'empresa, tots dos van cantar junts els temes Blanc Nadal (White Christmas) i Gondolier. Seria l'inici de la seva perllongada col·laboració musical com Dúo Dinámico.
Tots dos es van convertir en els primers ídols de la música pop i pioners del conegut com a fenomen de les fans a Espanya i rodarien quatre pel·lícules.
És a més coautor de La, la, la, el tema amb el qual Espanya va guanyar el Festival de la cançó d'Eurovisió a 1968. La seva faceta de compositor es completa, de nou al costat d'Arcusa, amb alguns dels més famosos temes interpretats per Julio Iglesias com Sóc un truà, sóc un senyor i Em vaig oblidar de viure.
En 2006 va intervenir al concurs de TVE Mira quién baila.

## Referències

* ↑ Herrera, Antonio «Feliz 80 cumpleaños, Manuel de la Calva». El Periódico, 16-02-2017 [Consulta: 7 març 2019].
* ↑ Ruiz Mantilla, Jesús «Dúo Dinámico, los primeros ‘indies' españoles». El País, 11-08-2016 [Consulta: 7 març 2019].
# Manuel de la Cuesta Martínez

Manuel de la Cuesta Martínez, més conegut com a Manolín Cuesta, (Còrdova, 26 de març de 1946) és un exfutbolista andalús de la dècada de 1970.

## Trajectòria

Jugava a la posició d'extrem dret. Començà la seva trajectòria al Real Jaén durant una temporada i al Córdoba CF durant cinc més, club amb el qual jugà 177 partits entre Primera i Segona Divisió. Arribà al RCD Espanyol l'any 1974 i ràpidament es convertí en un jugador destacat de la davantera blanc-i-blava. Es compenetrà fantàsticament amb Daniel Solsona i feia gols amb facilitat. En els darrers anys al club no comptà gaire pel tècnic Rafael Iriondo, deixant el club el 1980. En total jugà sis temporades a l'Espanyol, disputant un total de 131 partits de lliga en els quals marcà 28 gols. També jugà sis partits de la Copa de la UEFA de la temporada 1976-77, marcant un gol. Acabà la seva vida futbolística novament al Córdoba CF i a altres clubs andalusos més modestos. Fou vuit cops internacional amb la selecció espanyola amateur i un partit amb la selecció catalana l'any 1976.

## Referències

* ↑ «Manolín CUESTA». hallofameperico. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Manolín Cuesta: La vuelta del hijo pródigo». Mundo Deportivo, 01-05-1982. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Futbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Manifest Debian

El Manifest Debian és una declaració d'intencions del projecte Debian, escrit pel seu fundador, el gener de 1994, amb el mateix esperit del "Manifest GNU" de Richard Stallman, escrit una dècada abans. El text va ser revisat el juny d'aquell mateix any.

## Orígens projecte Debian

Ian Murdock, programador d'Unix llicenciat en informàtica per la universitat de Purdue el 1996, va fundar el projecte Debian en 1993.
Usuari i desenvolupador de Linux des dels primers dies, ha estat involucrat en multitud de projectes de Linux, de Codi Obert i organitzacions de programari lliure. Va ser el director fundador de Linux International (1993-1995), Software in the Public Interest (1997-1998) i de l'Open Source Initiative (1998-2001) i ha col·laborat amb la FSF i diferents universitats dels Estats Units.
La filosofia i organització del projecte es troben expressades en tres documents essencials: el Manifest Debian, el Contracte Social de Debian (una espècie d'estatuts del projecte, conté també les Debian Free Programari Guidelines DFSG) i la Constitució de Debian (el document que regula la presa de decisions dintre de l'organització)
Tenint en compte que les primeres versions (encara inestables) de Linux daten de 1991, és una de les més veteranes distribucions de GNU/Linux.
Debian sorgeix intentant cobrir una necessitat: crear una distribució GNU/Linux de qualitat orientada a les necessitats dels usuaris (no a les del distribuïdor), que segons Ian no existia en aquell moment (ni tan sols el terme distribució era tan conegut com ho és avui dia). Cal tenir en compte que s'han escolat molts anys des de llavors en un món tan canviant com és la informàtica i que, per aquell temps, les distribucions de GNU/Linux no estaven tan esteses com ho estan avui.

## Intencions del manifest

El Manifest Debian insisteix que la distribució ha de ser desenvolupada per una organització sense ànim de lucre en la qual els possibles marges econòmics de guanys (per exemple, per distribuir Debian en mitjans físics, com Cd-Roms) siguin reinvertits a millorar la qualitat del programari. A part de motius ètics, s'assenyala que al fer-lo d'aquesta manera s'assegura la qualitat, ja que s'eliminen del desenvolupament de la distribució factors econòmics i de mercat que podrien comprometre-la (com per exemple, que els terminis d'alliberament de versions imposats pel mercat obliguin a llançar una versió de la distribució que no està prou provada i, per tant, pugui contenir errors.

## Enllaços externs

* Manifest Debian Arxivat 2019-06-05 a Wayback Machine. - text complet del Manifest (anglès)
* Manifest GNU - tex complet del Manifest (castellà)
* Projecte Debian (anglès)
* Projecte GNU (anglès)
# Manifest Russell-Einstein

El Manifest Russell-Einstein és un text redactat per Bertrand Russell a Londres el 9 de juliol del 1955, enmig del període històric conegut com a Guerra Freda. Ressalta els perills de les armes nuclears i fa una crida als líders mundials per buscar solucions pacífiques al conflicte internacional. Va ser signat per 11 preeminents intel·lectuals i científics, entre ells Albert Einstein, dies abans de la seva mort el 18 d'abril del 1955. Uns dies després de ser publicat, el filantrop Cyrus Eaton es va oferir a esponsoritzar una conferència -demanada en el manifest- a Pugwash, Nova Escòcia (Canadà), el lloc on Eaton va néixer. Aquesta conferència, que va tenir lloc el juliol de 1957, va ser la primera de les Conferències Pugwash de Ciència i Afers Mundials.

## Signants del manifest

* Max Born
* Percy W. Bridgman
* Albert Einstein
* Leopold Infeld
* Frédéric Joliot-Curie
* Herman J. Muller
* Linus Pauling
* Cecil F. Powell
* Józef Rotblat
* Bertrand Russell
* Hideki Yukawa

## Enllaços externs

* Text original del manifest Arxivat 2000-08-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Mar de Savu

La mar de Savu és una petita mar a l'extrem sud-oriental dels arxipèlags d'Indonèsia. Limita al sud amb l'illa de Savu, amb l'illa de Flores (Indonèsia) i l'arxipèlag d'Alor a l'oest, l'illa de Sumba al nord-oest, la mar de Flores al nord, la mar de Banda al nord-est i amb les illes de Rote i Timor, a l'est. La seva zona sud-oest es troba oberta a l'oceà Índic. Té una superfície aproximada de 35.000 km². Els sediments del fons contenen material volcànic.

## Vegeu també

* Conca Indo-Pacífica

## Bibliografia

* Fairbridge, R. E. The Encyclopedia of Oceanography. Halsted. New York. 1966
* Wang, James C. F. Handbook on Ocean Politics and Law. Greenwood Press. New York. 1992

## Enllaços externs

* «Limits of Oceans and Seas, 3rd edition». International Hydrographic Organization, 1953. Arxivat de l'original el 8 d’octubre 2011. [Consulta: 7 febrer 2010].
# Mar de Samar

La mar de Samar és una de les mars interiors de les Filipines, situada entre les Visayas orientals i Luzon.

## Particularitats

Limita amb les illes de Samar a l'est, Leyte al sud, Masbate a l'oest i Luzón al nord. El mar està connectat amb el Mar de les Filipines al nord a través de l'estret de San Bernardino, al golf de Leyte al sud-est a través de l'estret de San Juanico, al Mar de Visayas al sud-oest i al mar de Sibuyan al nord-oest mitjançant el pas de Masbate i el pas de Ticao. Conté l'illa de Biliran, les illes d'Almagro, Maripipi, Sto. Nino, Daram i Tagapul-an.
El mar de Samar ha experimentat una important degradació dels recursos marins, que fins i tot es caracteritza com a "ecocidi". Abans de 1981, hi havia 50 espècies de peixos comercials, però en deu anys es va reduir a només 10 a causa de la sobrepesca i els mètodes de pesca destructius (com la pesca de dinamita). La captura diària mitjana s'ha reduït de 30 kg/dia als anys seixanta, a 8 kg/dia el 1981, a 3,5 kg/dia el 1991. Després d'haver esgotat els grans peixos depredadors, els pescadors van recórrer a espècies més petites, permetent que les poblacions de meduses explotessin.
La desforestació de les terres circumdants ha provocat un augment del llim de les muntanyes desposseïdes que sufoquen els esculls de corall. Només un 5% dels esculls es considera que es troben en condicions saludables. Un altre resultat de l'augment de llim són les marees vermelles, que provoquen intoxicacions paralítiques per marisc. La primera marea vermella a les Filipines es va produir al mar de Samar l'any 1983 i després va continuar produint-se a intervals irregulars.

## Referències

* ↑ «Samar Sea: Philippines». Geographic.org. [Consulta: 22 juliol 2013].
* ↑ J. Saeger «The Samar Sea, Philippines: a decade of devastation». Naga, the ICLARM Quarterly, vol. 16, 4, 1993, pàg. 4–6. ISSN: 0116-290X [Consulta: 22 juliol 2013].
* ↑ J. Saeger «The Samar Sea, Philippines: a decade of devastation». Naga, the ICLARM Quarterly, vol. 16, 4, 1993, pàg. 4–6. ISSN: 0116-290X [Consulta: 22 juliol 2013].

## Vegeu també

* Conca Indo-Pacífica
# Mantı

Mantı (turc) és un plat de pasta farcida (de carn) de la cuina turca. També es fa a les cuines dels països veïns, especialment del Caucas (Armènia, Azerbaidjan).

## Elaboració

A Turquia el mantı es fa utilitzant una de dues tècniques: bullit o al forn.

## Galeria

* Mantı turc quotidià.
* Fırın mantı (mantı al forn) acabat de cuinar al forn.
* Fırın mantı, amb la salsa de tomàquet i espècies afegides, està a punt per ser servit. El iogurt amb all se serveix individualment.

## Referències

* ↑ Rick Steves. Rick Steves' Snapshot St. Petersburg, Helsinki & Tallinn. Avalon Travel Publishing, 20 agost 2013, p. 120–. ISBN 978-1-61238-631-7.

## Vegeu també

* Buuz
* Siron
# Camp de Tir Olímpic de Mollet

El Camp de Tir Olímpic de Mollet és una instal·lació esportiva ubicada a Mollet del Vallès, inaugurada l'any 1992 per a la pràctica del tir olímpic durant la celebració dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 a Barcelona. També s'hi disputaren les proves de tir de pentatló modern.

## Història

L'any 1989, Mollet del Vallès fou designada subseu olímpica dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 per albergar les proves de tir olímpic. En l'elecció, la ciutat va competir amb altres municipis com Gelida, Begues o Badalona, però finalment la proximitat de les instal·lacions de l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, fou el factor que afavorí la seva designació.
Les instal·lacions foren construïdes en els terrenys dels Gallecs, una zona agrícola entre els termes de Mollet del Vallès i Parets del Vallès, i foren dissenyades pels arquitectes Esteve i Robert Terradas. Al maig de 1992, s'hi celebrà un Gran Premi Internacional per posar a prova la instal·lació i va servir per corregir alguns defectes i petits problemes d'organització. Les instal·lacions disposen de tres fossats per a les proves de tir al plat i de galeries de 10, 25 i 50 metres per a les proves de tir de precisió, amb una capacitat de 60, 50, 60 tiradors, respectivament. A més, per primer cop als Jocs Olímpics, totes les galeries de tir disposaven de màquines i marcadors electrònics.
El 26 de juliol de 1992 acolliren la primera prova esportiva dels Jocs Olímpics de Barcelona, així com, la primera cerimònia de lliurament de medalles. La sud-coreana Kaab-Soon Yeo aconseguí la medalla d'or en la prova femenina de carabina d'aire de 10 m. També, es disputaren altres proves del programa olímpic en la modalitat de precisió, arma llarga i plat (fossat olímpic i skeet), aquestes dues últimes realitzades en proves mixtes. Per altra banda, també s'hi disputaren les proves de tir olímpics dels Jocs Paralímpics de 1992.
Actualment, el Camp de Tir Olímpic és utilitzat conjuntament per l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, per a l'entrenament i formació dels nous policies i mossos, i per la Federació Catalana de Tir Olímpic (FCTO), per a la disputa de competicions nacionals i internacionals.

## Referències

* ↑ «Camp de Tir Olímpic de Mollet». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Tir olímpic». Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 25 juliol 2017].
* ↑ Ortiz, Laura «Els 20 anys del Mollet olímpic». Contrapunt, 01-06-2012. Arxivat de l'original el 14 de juny 2012 [Consulta: 18 juliol 2017].
* 1 2 3 Moltó i Arissa, Antonio «Mollet i el tir Olímpic». Notes, Vol. 28, 2013, pàg. 241–244. ISSN: 2385-4367.
* ↑ «Terradas Arquitectos» ( PDF). Arxivat de l'original el 7 d’agost 2015. [Consulta: 25 juliol 2017].
* ↑ Luppens, Natalia «El campo de tiro olímpico que modernizó Mollet del Vallès». La Vanguardia, 16-07-2017 [Consulta: 25 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Instal·lacions Olímpiques de Tir - Ajuntament de Mollet del Vallès Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Neutralidad (pel·lícula)

Neutralidad (estrenada també com Los caballeros del mar) és una pel·lícula bèl·lica espanyola de 1949 dirigida per Eusebio Fernández Ardavín i protagonitzada per Adriana Benetti i Jorge Mistral.

## Argument

Tracta de les peripècies del vaixell espanyol Magallanes quan rescata els supervivents d'un vaixell de guerra estatunidenc durant la Segona Guerra Mundial

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1949 | Millors decorats | Tedy Villalba | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1949». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 23 abril 2016].

## Enllaços externs

* Neutralidad (1949) a Youtube
# Lori tricolor

El lori tricolor o cotorra tricolor (Lorius lory) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita la selva humida de Nova Guinea i les illes Raja Ampat.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ Cotorra tricolor al TERMCAT Rev. 06/07/2012
# Cantó de Vincennes

El cantó de Vincennes és un cantó francès del departament de la Val-de-Marne, al districte de Nogent-sur-Marne. Creat amb la reorganització cantonal del 2015.

## Municipis

* Saint-Mandé
* Vincennes (en part)

## Referències

* ↑ Décret n° 2014-171 du 17 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département du Val-de-Marne
# Libellula luctuosa

La fregadora de vídues (Libellula luctuosa) és una espècie d'odonat anisòpter trobada extensament als Estats Units (excepte a la zona de les muntanyes Rocoses), al sud d'Ontario i al Quebec. Forma part d'un grup de libèl·lules conegudes com a "fregadores reines". La libèl·lula luctuosa és típicament trobada a prop d'aigües càlides, que poden ser rieres, basses o llacs, ja que utilitza les masses d'aigua per a la seva reproducció. Tot i que no és comuna en llocs muntanyosos, s'han observat exemplars de la Libellula luctuosa a elevacions de fins a 1700 metres.
La fregadora de vídues es pot reconèixer per les característiques de les ales, que adopten un color marró a la base, un color blanc al centre i una transparència als extrems. A mesura que avança el seu procés vital, l'abdomen del mascle obté un color blavós, i el de la femella adopta un to marró. L'abdomen de la femella té una línia groga que es divideix en dos. Els caps d'ambdós sexes tenen un color marró fosc.

## Referències

* ↑ Mead, Kurt. Dragonflies of the North Woods, 2009.
* ↑ Widow skimmer (Libellula luctuosa). «Arkive.org». Arxivat de l'original el 2016-06-29. [Consulta: 6 juliol 2016].
* ↑ OdonataCentral. «Widow Skimmer». Arxivat de l'original el 2016-07-02. [Consulta: 6 juliol 2016].