OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Constant de desintegració

La constant de desintegració, o constant radioactiva, $\lambda$ és el coeficient de proporcionalitat que relaciona el nombre de nuclis atòmics que es desintegren per unitat de temps (activitat radioactiva) amb el nombre de nuclis atòmics presents en aquell instant. És una constant característica de cada isòtop radioactiu o radioisòtop. Les seves unitats son d'1/temps.
L'expressió matemàtica és donada per l'equació:$dN/dt=-\lambda N$
essent:
* $\lambda$ la constant de desintegració
* $N$ el nombre de nuclis atòmics presents, i
* $dN/dt$ l'activitat radioactiva $A$, això és la variació amb el temps del nombre de nuclis que desapareixen, el signe negatiu indica el fet de la minva del nombre de nuclis.
Valors de constants de desintegració de varis radioisòtops :
| Radioisòtop | U-238 | Pu-239 | C-14 | Ra-226 | Rn-220 | Li-8 | Bi-214 |
| $\lambda$(s$^{–1}$) | 5,0 × 10$^{–18}$ | 9,2 × 10$^{–13}$ | 3,9 × 10$^{–12}$ | 1,4 × 10$^{–11}$ | 1,3 × 10$^{–2}$ | 0.825 | 4,3 × 10$^3$ |

## Relacions amb d'altres constants

En radioactivitat s'empren habitualment altres constants que relacionen de manera inversa amb la constant de desintegració:
* Vida mitjana, $\tau$, és el valor mitjà del temps d'existència (és a dir, de ‘‘vida’’) d'un nucli d'una espècie radioactiva abans de desintegrar-se: $\tau =1/\lambda$.
* Període de semidesintegració o període radioactiu, $t_{1/2}$, és el temps necessari perquè es desintegrin la meitat dels nuclis d'una substància radioactiva: $t_{1/2}=\ln 2/\lambda$.

## Referències

* ↑ «constant de desintegració | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 juny 2019].
* ↑ «vida mitjana | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 juny 2019].
* ↑ «període radioactiu | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 juny 2019].
# Explosions a la Marató de Boston de 2013

El 15 d'abril de 2013 vers les 14:45 EDT es produïren dues explosions prop de la zona d'arribada de la Marató de Boston de 2013. Aproximadament tres hores després de l'arribada dels guanyadors, se sentiren dues fortes explosions des de Copley Square, poc abans de la línia d'arribada.
Els mitjans informaren que de les persones ferides, almenys deu havien perdut extremitats i havien estat ingressades a hospitals locals. Un cop fet el recompte de víctimes, la xifra pujà fins als 183 ferits i 3 morts.

## Víctimes

Els funcionaris del Departament de Policia de Boston informaren que van morir tres persones i hi hagué com a mínim 1.257 ferits. Els hospitals locals varen informar de més ferits encara, segons el Boston Globe, més de 100 persones foren ateses en diferents instal·lacions.
Les tres persones que van morir foren:
* Martin Richard: un nen de 8 anys, de Dorchester, la seva mare, Denise Richard, va quedar ferida, així com la seva germana petita de 6 anys.
* Krystle M. Campbell: una dona de 29 anys, gerent d'un restaurant de Medford.
* Lü Lingzi: una jove de 23 anys d'origen xinès que estudiava a la Universitat de Boston.

## Identificació i persecució dels sospitosos

Les autoritats van identificar com a autors de l'atac dos germans d'origen txetxè, Tamerlan Tsarnàiev, de 26 anys, i Djokhar A. Tsarnàiev, de 19, que de petits havien emigrat als Estats Units amb els seus pares, i foren identificats el 19 d'abril després de matar l'agent de seguretat Sean Collier del Massachusetts Institute of Technology, a Cambridge. En la persecució per carretera van disparar i llançar explosius a la policia i finalment Tamerlan fou abatut, però el seu germà fugí i fou capturat hores més tard al districte de Watertown.

## Vegeu també

* Atemptats a Nova York i Nova Jersey de 2016
* Alerta d'emergència amb mòbils

## Referències

* 1 2 3 Galvany, Carla. «L'FBI treballa amb tres hipòtesi sobre l'autoria de l'atemptat de Boston». Extramurs.cat, 17-04-2013. [Consulta: 18 abril 2013].
* ↑ «Explosions rock Boston Marathon, several injured» (en anglès). CNN, 15-04-2013. [Consulta: 15 abril 2013].
* ↑ Golen, Jimmy «Two explosions at Boston marathon finish line» (en anglès). AP Newswire, 15-04-2013 [Consulta: 15 abril 2013]. Arxivat 2013-04-15 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-04-15. [Consulta: 15 abril 2013].
* ↑ «"Explosions Rock Boston Marathon Finish Line; Dozens Injured"» (en anglès). 'The Boston Globe', 15-04-2013. Arxivat de l'original el 2019-02-12. [Consulta: 15 abril 2013].
* ↑ «Escac als terroristes». El Punt Avui, 19-04-2013. [Consulta: 20 abril 2013].
* ↑ «La policia anuncia que ha "capturat" el fugitiu implicat en l'atemptat de Boston». El Punt Avui, 20-04-2013. [Consulta: 20 abril 2013].
# Jardines de la Reina

Jardines de la Reina (o Jardinillos de la Reina) és un arxipèlag del mar Carib davant la costa sud-est de Cuba, repartit entre les províncies de Camagüey i Ciego de Ávila, situat entre el golf d'Ana María al nord-oest, el golf de Guacanayabo al sud i el canal de Caballones a l'oest.
Va ser anomenat així per Cristòfor Colom en honor de la reina Isabel de Castella. Actualment, sota la forma de parc nacional, és una de les àrees protegides més grans de Cuba, amb una extensió de 2.170 km².

## Illes

Inclou més de 600 cais, entre els quals destaquen:
* Caguamas
* Cayos Cinco Balas
* Cayo de las Doce Leguas
* Cayo Anclitas
* Cayo Algodón Grande
* Cayos Pingues
* Cayo Granada

## Vegeu també

* Antilles
# Mijn Franse tante Gazeuse

Mijn Franse tante Gazeuse és una pel·lícula juvenil neerlandesa de 1997. Es basa en la sèrie de 13 capítols del 1996 (temps total de reproducció 325 minuts) que va ser emesa per televisió per AVRO. La pel·lícula està escrita per Burny Bos i Tamara Bos i dirigida per Joram Lürsen i Ben Sombogaart.
La pel·lícula va tenir mala acollida del públic: només 6.839 persones van veure la pel·lícula. La sèrie, en canvi, va ser molt popular. Va rebre un dels Premis Ondas 1997.

## Argument

El poble de Droogbaak on viu Katootje ha estat nomenat el més net del país. La reina ha decidit visitar aquest poble. L'alcaldessa li fa una proposta per visitar la casa més neta del poble. La casa de Katootje i la del seu veí són elegibles perquè són els residents més amables. El pare de Katootje fa qualsevol cosa per guanyar el premi sense pensar en res més, a desgrat de la seva dona i la seva filla. L'anunciada visita de la tia Gazeuse amb el seu promès O.J. al Loira, fa que el pare Tekelenburg sigui encara més nerviós. Això encara empitjora quan Katootje diu que per al seu vuitè aniversari voldria una mascota, preferiblement un conill. Com que el seu pare no ho permet, decideix guardar el conill en secret. L'amaga a l'estàtua de la plaça del poble. La lluita per l'habitant més net del poble es fa més difícil per totes aquestes circumstàncies, tant per al pare Tekelenburg com pel veí Van Zanten.

## Repartiment

* Afroditi-Piteni Bijker - Katootje
* Hanneke Riemer - Mare Tekelenburg
* Walter Crommelin -Pare Tekelenburg
* Nelly Frijda - Alcaldessa
* Caroline van Gastel - Tia Gazeuse
* Willeke van Ammelrooy - Reina
* Boris de Bournonville - O.J. del Loira
* Hans van den Berg - Buurman van Zanten
* Chris Bolczek - Brigadier Kluif

## Estudi

Les gravacions van tenir lloc a l'estudi 150 de Lauriersgracht a Amsterdam. Com que les gravacions es van fer en un estudi, se sent una reverberació. A més, també es pot veure clarament que els panells pintats s'utilitzen per representar els carrers.

## Referències

* ↑ Mijn Franse tante Gazeuse op Filmtotaal
* ↑ Los Ondas premian la tolerancia y la convivencia, El País, 30 d'octubre de 1997
# Fresnoy (Pas de Calais)

Fresnoy és un municipi francès situat al departament del Pas de Calais i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 74 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Fresnoy era de 74 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 12 eren parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 33 habitatges, 25 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 33 habitatges eren cases. Dels 25 habitatges principals, 18 estaven ocupats pels seus propietaris i 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 2 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 14 en tenien cinc o més. 24 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Fresnoy el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 8 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 8 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 12 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 40 persones, 29 eren actives i 11 eren inactives. De les 29 persones actives 28 estaven ocupades (16 homes i 12 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 11 persones inactives 2 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Fresnoy hi havia 4 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 376 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Fresnoy a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Fresnoy a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Gabourey Sidibe

Gabourey Sidibe (Brooklyn, Nova York, 6 de maig de 1983) és una actriu estatunidenca. Té el paper principal de la pel·lícula Precious.

## Biografia

Gabourey Sidibe, nascuda a Brooklyn, va ser educada per la seva mare, Alice Tan Ridley, una cantant de Gospel, a Bedford Stuyvesant. El seu pare, Ibnou Sidibe, d'origen senegalès, és taxista. Ha estudiat al City College of New York.
A Precious de Lee Daniels, interpreta el paper d'una adolescent analfabeta, obesa i que ha estat abusada pel seu pare, que ja li ha fet una filla de quatre anys. Aquest primer paper li ha valgut nombrosos premis i nominacions als Oscars i als Globus d'Or.
Surt al clip Don't stop del grup Foster the People, el desembre de 2011.

## Filmografia

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2009 | Precious | Claireece "Precious" Jones | Nominació − Oscar a la millor actriu Nominació − Globus d'Or a la millor actriu dramàtica Nominació − BAFTA a la millor actriu |
| 2011 | Yelling to the Sky | Latonya Williams | |
| 2011 | Tower Heist | Odessa Montero | |
| 2012 | Seven Psychopaths | Sharice | |
| 2014 | White Bird in a Blizzard | Beth | |
| 2014 | Life Partners | Jen | |
| 2014 | Top Five | Herself | Cameo |
| 2015 | Gravy | Winketta | |
| 2016 | Grimsby | Banu | |

## Enllaços externs

* Gabourey Sidibe bio FR
# Frínic (poeta còmic)

Frínic (Phrynicus, Φρύνιχος) fou un poeta còmic grec de la vella comèdia (τω̂ν ἐπιδευτέρων τη̂ς ἀρχαίας Κωμωδίας), fill d'Eunòmides.
La seva carrera es va iniciar, segons Suides, l'any 435 aC (podria estar datat uns 5 anys massa aviat). Un escriptor anònim diu que va morir a Sicília, però això seria una confusió amb el poeta tràgic també anomenat Frínic. Un escoli a Aristòfanes diu que va ser elegit general, però sens dubte és un error.
Frínic va ser considerat pels gramàtics un dels poetes més distingits, amb estil elegant i amb molt de vigor segons els fragments que es conserven. Les crítiques d'Aristòfanes semblen ser genèriques a les que fa d'altres autors, on li retreu l'ús de personatges bufonescos i de baixa extracció, però pels fragments conservats no sembla que fos així. Se'l va acusar de corrompre el metre i el llenguatge, i també de plagi per Hermip d'Atenes, però no hi ha evidencia de què fos cert, i sembla que responia a la rivalitat entre els dos autors. Se li atribueix haver inventat el vers jònic menor catalèctic que va agafar el seu nom. Més dubtós és l'invent del vers trinici. Els seus versos eren elegants però de vegades usava paraules peculiars. Sobre aquest Frínic, va escriure uns comentaris Dídim d'Alexandria, un dels quals, sobre Κρόνος, el cita Ateneu de Naucratis.
L'escriptor anònim diu que va escriure deu comèdies i Suides dona justament deu títols:
* Εφιάλτης
* Κόννος
* Κρόνος
* Κωμασταί
* Σάτυρυι
* Τραγφδοὶ ἢ ̓Απελεύθεροι
* Μονότροπος
* Μου̂σαι
* Μύστης
* Προάστριαι Μονότροπος que va obtenir un tercer premi el 414 aC, on va competir amb Aristòfanes i Ameípsies, i Μου̂σαι un segon el 405 aC.

## Referències

* ↑ 3.Phrynichus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 360-361
# Fulminat

Els fulminats són composts químics que inclouen un ió fulminat. Aquest ió fulminat, el CNO, és un ió pseudohalogen, que actua com un halogen amb la seva càrrega i reactivitat. Per raó de la inestabilitat d'aquest ió, les sals fulminat són sensibles a la fricció explosiva. El més conegut és el fulminat de mercuri, que s'ha utilitzat com a explosiu primari en els detonadors. Els fulminats poden formar-se a partir de metalls, com la plata o el mercuri, dissolts en àcid nítric fent-los reaccionar amb etanol. La raó de la seva inestabilitat, és en gran part deguda a la presència de la feble unió nitrogen-oxigen. El nitrogen té una gran facilitat en formar un enllaç covalent amb un altre àtom de nitrogen, formant així nitrogen gasós.

## Notes històriques

Els fulminats van ser descoberts per Edward Charles Howard el 1800. El seu ús com fulminat per a la pólvora emprada en les armes de foc va ser demostrat per primera vegada per un clergue escocès, A. J. Forsyth, a qui se li va concedir la patent el 1807. Josuah Shaw va fer la transició al seu ús en encapsulats metàl·lics, per formar una càpsula fulminant, però no va patentar el seu invent fins al 1822.
En la dècada de 1820, el químic orgànic Justus Liebig va descobrir el fulminat de plata (Ag-CNO) i Friedrich Wöhler va descobrir el cianat de plata (Ag-OCN). El fet que aquestes substàncies tenen la mateixa composició química va donar lloc a una forta disputa que no es va resoldre fins que a Jöns Jakob Berzelius se li va ocórrer el concepte dels isòmers.

## Compostos

* Àcid fulmínic
* Fulminat de mercuri
* Fulminat de potassi
* Fulminat de plata

## Referències

* ↑ Edward Howard «On a New Fulminating Mercury». Philosophical Transactions of the Royal Society of London, 90, 1, 1800, pàg. 204–238. DOI: 10.1098/rstl.1800.0012.
* ↑ F. Kurzer «The Life and Work of Edward Charles Howard». Annals of Science, 56, 1999, pàg. 113–141. DOI: 10.1080/000337999296445.
* ↑ «Edward Charles Howard (1774-1816), Scientist and sugar refiner». National Portrait Gallery, 05-01-2005. Arxivat de l'original el 2006-09-25. [Consulta: 30 agost 2006].
* ↑ «Rifled Breach Loader». Globalsecurity.org.
* ↑ Greenberg, Arthur. A Chemical History Tour. John Wiley & Sons, 2000, p. 198–203. ISBN 0-471-35408-2.
# Fulminat de potassi

El fulminat de potassi és la sal de potassi de l'ió fulminat. El seu únic ús, a part de les demostracions químiques, és en els pistons de percussió d'alguns rifles primitius. Normalment es prepara fent reaccionar una amalgama de potassi amb fulminat de mercuri, és molt menys sensible a causa de l'enllaç iònic entre el potassi i el carboni, a diferència de l'enllaç covalent més feble entre el mercuri i el carboni.

## Altres fulminats

* Àcid fulmínic
* Fulminat de mercuri
* Mercuri (II) fulminat
* Fulminat de plata
* Cianat de potassi

## Referències

* ↑ Z. Iqbal and A. D. Yoffe Proceedings of the Royal Society of London, 302, 1468, 1967, pàg. 35–49. DOI: 10.1098/rspa.1967.0225.
# Gainesville (Alabama)

Gainesville és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 220 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gainesville tenia 220 habitants, 87 habitatges, i 58 famílies. La densitat de població era de 49,7 habitants/km².
Dels 87 habitatges en un 29,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 31% hi vivien parelles casades, en un 32,2% dones solteres, i en un 33,3% no eren unitats familiars. En el 33,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,28.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,3% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 23,6% entre 25 i 44, un 14,5% de 45 a 60 i un 20,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones hi havia 96,4 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 10.938 $ i la renda mediana per família de 13.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.625 $ mentre que les dones 15.625 $. La renda per capita de la població era de 16.176 $. Aproximadament el 60,4% de les famílies i el 70,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Física computacional

La física computacional és una branca de la física que se centra en l'elaboració de models per ordinador de sistemes amb molts graus de llibertat. En general, s'efectuen models microscòpics en els quals les "partícules" obeeixen a una dinàmica simplificada, i s'estudia el que puguin reproduir-se les propietats macroscòpiques a partir d'aquest model molt simple de les parts constituents.
La manera com es fan les simulacions és a força de resoldre les equacions que governen el sistema.
Sovint, la dinàmica simplificada de les "partícules" té un cert grau d'aleatorietat. En general, aquest vessant s'anomena Mètode de Montecarlo.
Altres simulacions es basen en el fet que l'evolució d'una "partícula" en el sistema depèn, exclusivament, de l'estat general de les partícules veïnes, i es regeix mitjançant regles molt simples i, en principi, determinades. D'això se'n diu simulacions amb autòmats cel·lulars. Un exemple clàssic, encara que és més matemàtic que no pas físic, és el Joc de la vida, ideat per John Conway.
La física computacional té les seves aplicacions més rellevants a la física de l'estat sòlid (magnetisme, estructura electrònica, dinàmica molecular, canvis de fase, etc.), Física No Lineal, dinàmica de fluids, astrofísica (simulacions del sistema solar, per exemple), Física de partícules (teoria de camps/teories gauge en el reticulat espaitemps, especialment per a la Cromodinàmica quàntica (QCD)).
Les simulacions que es realitzen a la física computacional requereixen gran capacitat de càlcul, per la qual cosa en molts caos calen superordinadors o grups (clusters) d'ordinadors en paral·lel.
# Félix Ravaisson-Mollien

Félix Ravaisson-Mollien (francès: Félix Ravaisson) (Namur, 23 d'octubre de 1813 - París, 18 de maig de 1900) va ser un filòsof francès de corrent espiritualista. També va destacar com a arqueòleg. Entre els seus referents destaquen Aristòtil, Friedrich Schelling i Maine de Biran. Va ser alumne del filòsof Victor Cousin que va influenciar gran part de la filosofia francesa de finals del segle xix. Va ser inspector general de les biblioteques públiques franceses i també del departament d'educació superior. Va ser membre de l'Acadèmia de la Moral i les Ciències Polítiques i comissari del departament d'antiguitats del Museu del Louvre.

## Obres

* Les Fragments philosophiques de Hamilton
* Rapport sur le stoicisme (1851)
* La Philosophie en France au dix-neuvième siècle (1868; 3a ed., 1889);
* Morale et métaphysique (1893)

## Referències

* ↑ «Félix Ravaisson-Mollien». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Ravaisson-Mollien, Jean Gaspard Félix». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# MacLeod

MacLeod és el nom dels següents personatges:
* Allan McLeod Cormack (Johannesburg, Sud-àfrica, 1924 - Boston, EUA, 1998), físic nord-americà d'origen sud-africà guardonat amb el Premi Nobel
* John James Rickard Macleod (Clunie, 1876 - Aberdeen, 1935), metge escocès guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1923
* Kevin MacLeod (?, Green Bay, Wisconsin), compositor americà de bandes sonores
* Quentin MacLeod, personatge de ficció de la sèrie de dibuixos animats Highlander:The Animated Series
# Manuel Tamayo Castro

Manuel Tamayo Castro (Madrid, 1917 - Madrid, 18 de setembre de 1977) va ser un escriptor, guionista i director de cinema espanyol.

## Biografia

Era renebot del dramaturg Manuel Tamayo y Baus i net de l'actor Victorino Tamayo. El seu treball com a guionista cinematogràfic es va iniciar en 1941 amb Primer amor, de Claudio de la Torre, una adaptació de Ivan Turguénev. En 1942 va ser contractat per la productora Cifesa i més tard per la productora catalana Emisora Films i va intervenir en uns quants guions, al principi en col·laboració amb un altre important guionista de llavors, Alfredo Echegaray (Madrid, 1918 - Madrid, 1958), renebot del famós premi Nobel, i després només o en col·laboració amb Juli Coll i Claramunt i altres autors.
Entre 1947 i 1950 Manuel Tamayo va dirigir tres pel·lícules: Leyenda de Navidad (1947), El hombre de mundo (1949) i Un soltero difícil (1950), de les quals també va elaborar els guions; va tornar després a la seva dedicació exclusiva com a guionista, treballant fins a 1971 per a cintes dirigides per Juan de Orduña, Ladislao Vajda, Francesc Rovira-Beleta, José Antonio Nieves Conde, José María Forqué, Ramón Torrado, José Gutiérrez Maesso, Luis Lucia Mingarro, Luis César Amadori, Rafael Gil, Florián Rey, Pedro Lazaga, Antonio Fernández-Román, Manuel Mur Oti, Ignacio Iquino, Antoni Monplet i Guerra, Julio Salvador, José López Rubio, Josep Maria Castellví i Marimon, Fernando Delgado, Claudio de la Torre, Alejandro Ulloa, Jerónimo Mihura, Gilberto Martínez Solares, Carlos Schlieper, Renato dall'Ara i León Klimovsky, participant en almenys 61 guions de cinema i televisió, i segons uns altres més de vuitanta. Un sector bastant ampli de la seva producció va consistir en adaptacions de sarsueles (La revoltosa, El huésped del sevillano, Bohemios) o de narradors o dramaturgs clàssics de la literatura sobretot espanyola, però també estrangera (Charles Dickens, Ivan Turguénev, Pío Baroja, Ricardo Baroja, Vicente Blasco Ibáñez, Armando Palacio Valdés, Ventura de la Vega, Pedro Calderón de la Barca, Ricardo León, Rafael López de Haro, Elena Quiroga, Carmen de Icaza, Víctor Balaguer, Juan Aguilar Catena, José López Rubio, Antonio Quintero…). Fins i tot es va acostar al documental, amb el polèmic España debe saber (1977), dirigit per Eduardo Manzanos i estrenat l'any de la seva mort, on s'aborda el passat franquista i la incipient transició.
Destaquen els seus treballs per a Tarde de toros (1956) de Ladislao Vajda, El batallón de las sombras (1957), de Manuel Mur Oti i ¿Dónde vas, Alfonso XII? (1958) de Luis César Amadori.
Va estar casat amb Pilar Fortuny Company, de la qual no va tenir fills, i va ser conseller i director de la secció de Cinematografia i TV de la SGAE, secretari del Montepío de Autores i vocal del Consell Superior de Cinematografia.

## Referències

* ↑ «Esquela». Abc de Madrid, 18-09-1981.
* ↑ «Manuel Tamayo». IMDb, 2019.
* ↑ «8 calas cinematográficas en la literatura de la Generación del 98». Sevilla: Padilla libros, 1999.
* ↑ «Elección de consejeros de la SGAE». Abc de Madrid, 29-05-1966.
* ↑ «Manuel Tamayo». Directores españoles malditos. Huelga y Fierro editores, 2004.