OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Retrat d'un cavaller (Hispanic Society)

El Retrat d'un Cavaller (Miniatura), és una miniatura generalment assignada al corpus artístic d'El Greco, tot i que no hi ha unanimitat entre els estudiosos sobre l'autoria d'aquesta obra. Com el seu pendant Retrat d'una dama, consta amb en número X-205 en el catàleg raonat d'obres d'aquest pintor, realitzat pel seu especialista Harold Wethey,

## Análisi de l'obra

Oli sobre cartró; Miniatura de 79 x 57 mm.; Hispanic Society of America; Nova York
Aquesta obra és el pendant del Retrat d'una dama. L'autenticitat d'aquesta obra és negada per H.E. Wethey, però és acceptada per August L. Mayer i per J. Camón Aznar.

## Vegeu també

* Retrat d'una dama (Hispanic Society)

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra mencionada, p. 225.
* ↑ Frati, Tiziana. Obra mencionada, p. 102.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Frati Tiziana; La obra pictórica completa de El Greco; Edic. Noguer Rizzoli; Milán-Barcelona-1970
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# Retrat d'home (1456)

Retrat d'home, és un quadre atribuït al pintor Barthélemy d'Eyck i realitzat el 1456. És conservat a museu Liechtenstein de Viena.

## Atribució

No es coneix res de la història del retrat ni de la identitat del personatge representat, abans d'entrar a les col·leccions de Carles II de Liechtenstein el 1677. El quadre va ser atribuït inicialment a Andrea Mantegna, o Hans Burgkmair o al mestre de Guillaume Jouvenel des Ursins. A partir de 1873, diversos historiadors de l'art alemanys l'atribueixen a Jean Fouquet i així es va presentar a l'exposició dels Primitius francesos de 1904 al pavelló de Marsan (Palau del Llouvre). Més concretament, va estar exposat al costat de l'obra de Jean Fouquet L'Home del got de vi, actualment conservat al Museu del Louvre.
Tanmateix, Georges Hulin de Loo, historiador de l'art flamenc, va qüestionar l'atribució a Fouquet el 1906 i hi veia, per als dos quadres de l'exposició, més aviat "un deixeble reconegut, manifest, incontestable i directe de Johannes van Eyck que s'hauria pogut establir a Borgonya o a Provença". Li assignà el nom de convenció de "Mestre de 1456". Coincideix que Barthélemy d'Eyck s'havia format al cercle de Van Eyck i havia passat per Dijon i Provença. Vistes les traces d'afrancesament, Hulin de Loo el situà més a prop de l'autor del Tríptic de l'Anunciació d'Ais, sobretot pel color de la pell i el dibuix de les ungles. Malgrat la disparitat entre diversos historiadors de l'art entre els quals destacava Charles Sterling, Dominique Thiébaut, conservadora en cap del departament de pintura del museu del Louvre, va reprendre el 1983 aquesta hipòtesi d'un pintor provençal i avançà el nom de Barthélemy d'Eyck. Aquesta adjudicació al pintor de René d'Anjou està generalment admesa, de vegades amb un punt d'interrogació com en el moment d'una exposició a Bruges el 2002. El 1910 una nova hipòtesi, sempre per als dos quadres, va ser proposada per Salomon Reinach que hi veia més aviat la mà d'un pintor portuguès, Nuno Gonçalves, que potser havia entrat en contacte amb Jan van Eyck cap a 1428.

## Notes i referències

* 1 2 Thiébaut, 2004, p. 130-131.
* ↑ Hulin de Loo, 1904, p. 39.
* ↑ Thiébaut, Lorentz i Martin, 2004, p. 130-131.

### Bibliografia

* Białostocki, Jan. Le Livre de Poche. L'art du XVe siécle des Parler à Dürer (en francès), 1993, p. 176 (La Pochothèque). ISBN 2-253-06542-0.
* Thiébaut, Dominique. Réunion des musées nationaux. Primitifs français. Découvertes et redécouvertes. Exposition au musée du Louvre du 27 février au 17 mai 2004 (en francès), 2004, p. 130-131. ISBN 2-7118-4771-3 [Consulta: 3 novembre 2012]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Hulin de Loo, Georges. L'Exposition des "Primitifs français," au point de vue de l'influence des frères Van Eyck sur la peinture française et provençale (en francès). Van Orst, 1904.
* Bottineau-Fuchs, Yves. Ed. Actes Sud. Peindre en France au XVe siécle (en francès), 2006, p. 132-133. ISBN 2-7427-6234-5.

### Enllaços externs

* «Barthélémy d'Eyck. Portrait of a Man, 1456» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-07-06. [Consulta: 4 gener 2011].
# SAK

SAK té els següents significats:
* Ajuda Suïssa (del seu nom en alemany Schweizerischen Arbeitsgemeinschaft für kriegsgeschädigte Kinder), organització suïssa d'ajuda als infants afectats per la Guerra Civil espanyola
* Swedish Committee for Afghanistan (del seu nom en suec Svenska AfghanistanKommittén), organització no governamental sueca d'ajuda a l'Afganistan
* Servei de Seguretat Suec (del seu nom en suec SÄKerhetsavdelning), unitat d'antiterrorisme de la policia de Suècia
* Organització Central dels Sindicats Finesos (del seu nom en finès Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö), sindicat de Finlàndia
* Federació eslovaca de corfbol (del seu nom en eslovac Slovenská Asociácia Korfbalu), màxim òrgan rector del corfbol a Eslovàquia
* Salzburger AK 1914 (del seu nom en alemany Salzburger Athletiksport-Klub 1914), club esportiu de la ciutat de Salzburg, a Àustria
* SAK Klagenfurt (de l'acrònim en eslovè Slovenski Atletski Klub), club de futbol de la ciutat de Klagenfurt, a Àustria
* Siumut Amerdlok Kunuk, club de futbol de la vila de Sisimiut, a Groenlàndia
* Studien zur Altägyptischen Kultur, revista científica especialitzada en egiptologia
* Navalla suïssa (del seu nom en anglès Swiss Army Knife), navalla que inclou diverses eines
* Secure attention key, combinació de tecles prèvia a l'accés a un ordinador
* SAK també és el codi de l'UCI del Sava, equip ciclista d'Eslovènia
* Sak també és l'abreviatura de la sakuraiïta, mineral de la classe dels sulfurs
# Riesi

Riesi (sicilià Riesi) és un municipi italià, dins de la província de Caltanissetta. L'any 2008 tenia 11.678 habitants. Limita amb els municipis de Barrafranca (EN), Butera, Mazzarino, Pietraperzia (EN), Ravanusa (AG) i Sommatino.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Salvatore Buttigè | UDCC - Llista cívica |

## Galeria d'imatges

* Església Don Bosco
* Església valdesa de Riesi
* Antiga torre de Riesi
# Riespach

Riespach (en alsacià Riespe) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 1999 tenia 672 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 543 | 582 | 548 | 587 | 608 | 672 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2005 | Thierry Stehlin | |
| 2005- | Marie-Josée Muller | |
# Kuk (Papua Nova Guinea)

El lloc agrícola de Kuk o zona humida de Kuk és un jaciment arqueològic de Papua Nova Guinea. Inclou 116 hectàrees de aiguamolls situades a 1500 metres d'altitud, al sud de l'illa de Nova Guinea. El pantà va desenvolupar-se en una antiga conca del llac, ja que estava ple per un con de dejecció o dipòsits de materials transportats per aigua. L'agricultura es va practicar allà des de fa de set a deu mil anys.
S'han trobat evidències de cultiu de plàtans i canya de sucre, que s'estima que van començar fa 6.900 - fa 6.400 anys.
El 7 de juliol del 2008, el lloc es va inscriure al Patrimoni mundial de la UNESCO, essent Kuk, segons la Unesco, -un dels escassos llocs del món en els quals els vestigis arqueològics mostren un desenvolupament independent de l'agricultura des de fa de set a deu mil·lennis-.

## Referències

* ↑ Was Papua New Guinea an Early Agriculture Pioneer?, National Geographie, 23 de juny de 2003
* ↑ L'antic lloc agrícola de Kuk, UNESCO.
* ↑ Denham, T.P., S.G. Haberle, C. Lentfer, R. Fullagar, J. Field, M. Therin, N. Porch, and B. Winsborough. "Origins of Agriculture at Kuk Swamp in the Highlands of New Guinea." Science. 301.5630 (2003): 189-193. Web. 31 Oct. 2012. http://www.sciencemag.org/content/301/5630/189.full
* ↑ Vuit nous llocs en la llista del Patrimoni mundial de la UNESCO: des de l'estret de Malacca, a Papua Nova Guinea, passant per San Marino, UNESCO, 7 de juliol de 2008.

## Enllaços externs

* Informació a National Geographic
* Informació sobre Kuk a la UNESCO
* Info a Science
# Ayllu

Un ayllu (quítxua o aimara) és una forma de comunitat familiar extensa, originària de la regió andina, amb una descendència comuna –real o suposada– que treballa de forma col·lectiva (ayni) en un territori de propietat comuna. L'ayllu era una agrupació de famílies que es considerava descendent d'un avantpassat comú. El cap s'anomena comunament curaca.
L'Imperi Inca s'organitzava en ayllus que tenien al seu càrrec una extensió de terra que els servia per alimentar-se. Els membres de l'ayllu treballaven la seva terra, però també tenien l'obligació de treballar la terra de l'Estat per tal d'alimentar els governants, els nobles, l'exèrcit, els artistes (entre ells els artesans que treballaven la pedra i les dones que teixien per a l'imperi), els ancians i les persones malaltes que no podien alimentar-se per elles mateixes, pels seus càrrecs o indisponibilitats.
L'Estat també guardava menjar en cas que un ayllu tingués una emergència que no els permetés treballar la terra (per inundacions, terratrèmols o malaltia de gran part de l'ayllu).
Els membres de cada ayllu també havien d'utilitzar part del seu temps per treballar la terra que s'apartava pels déus i els líders religiosos.
A part del treball ja mencionat, cada ayllu havia de proveir homes per a realitzar obres públiques, com ara construir camins, ponts i edificis públics. Aquest treball se l'anomenava mita.
El curaca era el cap de l'ayllu i qui s'encarregava de distribuir les terres, organitzar els treballs col·lectius i actuar com a jutge de la comunitat. El càrrec de curaca no s'heretava, sinó que se seleccionava a través d'un ritual especial; en algunes ocasions eren escollits directament des de Cusco.

## Vincles

Els vincles que mantenien la unitat de l'ayllu eren quatre:

### Vincle religiós o totèmic

Estava representat pel culte al tòtem (avantpassat comú o hualca) que li retien tots els i les integrants de l'ayllu, perquè s'identificaven com els seus descendents.

### Vincle consanguini

Unia a tots els membres de l'ayllu mitjançant el parentiu i per l'intercanvi.

### Vincle territorial

Constituït per la marka, que eren les terres que posseïen els i les membres de l'ayllu; unes amb les altres formaven el territori de la comunitat, on vivien i treballaven els seus habitants. L'inca emperador entregava a cada família una parcel·la de terra, anomenada chakka, i els assignava un conreu específic.

### Vincle econòmic

Consistia en el treball comú i l'ajuda mútua entre tots i totes les integrants de l'ayllu, i de gaudir mitjançant el repartiment comunitari dels fruits que els donava la mare terra (pachamama), essent per aquestes raons un dels llaços o vincles més importants de l'ayllu.
# El nyèbit

El nyèbit és una novel·la de Ramon Monton (Proa, 2003) que va rebre el Premi Enciclopèdia Catalana 1999, i el Premi Crítica Serra d'Or de novel·la 2004.
Segons el diccionari, nyèbit vol dir «noi que va perdut», una barreja d'aventurer, rodamón i inútil, algú que no té cap mena de distinció.
Ramon Monton, el presumpte traductor d'aquest llibre, explica al lector la seva troballa d'un manuscrit a la biblioteca de la Westfälische-Wilhelms-Universität de Münster (Alemanya) que conté la biografia d'un misteriós personatge que va viure durant la Guerra dels Trenta Anys (1618 – 1648), el nom i l'origen del qual al principi desconeixem. L'únic que en sabem és que l'han tancat en una presó sueca per un afer gens clar de falsificació de monedes, que se sent sol i que enyora la seva estimada. El nyèbit informa en perfecte alemany a l'escarceller que procedeix de Bohèmia però fins fa poc anava per Anglaterra amb una companyia de còmics predicant l'amor universal, tot i que va ser educat a Turquia i, tanmateix, se sent català. La novel·la, que imita l'estil barroc de l'època en què suposadament va ser escrita, desxifra l'enigma del personatge en un text en què es barregen drama i farsa, somni i realitat, història i llegenda, amor i guerra, religió i utopia, alquímia i revolució, reis i indigents, fades i princeses, monjos i bandolers, Orient i Occident, i reprodueix les convulsions d'una època de profunda crisi de civilització (la del traumàtic naixement del capitalisme), que fa pensar en la nostra.
El text conté, entre altres curiositats, la descripció de la revolta que inicià la Guerra dels Segadors i l'existència d'un germà ocult de Francesc Fontanella, l'origen del Cacaolat, el Calisay, els pollastres del Prat, el budisme, el xiclet o els bonsais, i quadres fidedignes de les corts de Transsilvània i Turquia, les estepes asiàtiques i els boscos impenetrables del centre d'Europa, i il·lustra com els vaivens de la història poden tenir uns motius tan atzarosos com els que guien les existències individuals.

## Referències

* ↑ «Ramon Montón guanya el premi de la crítica Serra d'Or en l'apartat de novel·la». 324.cat, 02-04-2004.
* 1 2 Isern, Joan Josep «‘El nyèbit’: un magne còctel d'ambició i talent». Avui, 25-09-2003 [Consulta: 28 abril 2013].
# Quint Considi

Quint Considi (en llatí Quintus Considius) va ser tribú de la plebs l'any 476 aC junt amb Tit Genuci. Formava part de la gens Consídia, d'origen plebeu.
Va afavorir una de les primeres lleis agràries i va acusar, juntament amb el seu col·lega, a Tit Meneni Agripes Lanat, cònsol l'any anterior, per la mort dels Fabis a Cremera.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita II,52
# Jamil Mahuad

Jorge Jamil Mahuad Witt (Loja, Equador, 29 de juliol de 1949), és un polític equatorià, que fou president de l'Equador entre els anys 1998 i 2000.
Líder del partit Democràcia Popular a la zoa de la sierra, Jamil Mahuad va ser diputat i alcalde de Quito abans d'arribar a la presidència del seu país. Com a diputat va ser objecte d'una forta agressió per part de familiars i coidearis del llavors pròfug de la justícia Abdalá Bucaram, que esperava una amnistia per part del Congrés.
A inicis dels noranta, Mahuad assumeix el càrrec de batlle de Quito, que li atorga gran prestigi per la provisió gairebé total de serveis públics, la construcció d'un sistema troncal de transport mitjançant de troleibusos i la modernització de l'ajuntament. El 1997 participa activament en les jornades de protesta per defenestrar al president de la República Abdalá Bucaram. El 1998 guanya les eleccions presidencials i s'inaugura amb la signatura de l'acord de pau amb Perú, el 26 d'octubre de 1998.
Durant el seu mandat van fer fallida una dotzena de bancs equatorians i un nombre similar d'altres institucions del sistema financer. Mahuad va expedir una llei de "salvament bancari" que va drenar recursos públics per ajudar els inversors del bancs privats. La protecció de Mahuad als bancs en fallida va provocar un bloqueig dels dipòsits i una virtual fallida del sistema econòmic. L'excés d'impressió de diners per afrontar les obligacions del procés de salvament bancari va provocar que la inflació es disparés i la crisi de l'economia va disparar la cotització del dòlar. Després de la major crisi econòmica dels últims setanta anys, Mahuad va assumir com a sortida improvisada l'adopció del dòlar americà en substitució de la moneda nacional -el sucre- el 9 de gener del 2000.
El 21 de gener va ser deposat per un cop d'estat militar-indígena liderat pel coronel Lucio Gutiérrez, essent reemplaçat pel seu vicepresident Gustavo Noboa. Mahuad va sortir del país per residir als EUA Té pendents càrrecs per diversos actes governamentals, principalment pel congelament dels dipòsits.

## Referències

* ↑ Ortiz de Zárate, Roberto. «Jamil Mahuad Witt». CIDOB. [Consulta: 4 abril 2017].
# Kujō Yoritsune

    En aquest nom japonès, el cognom és Kujō.
Kujō Yoritsune (九条 頼経, 12 de febrer de 1218 - 1 de setembre de 1256) va ser el quart shogun del shogunat Kamakura del Japó; va governar entre 1226 fins al 1244. El seu pare va ser el kanpaku Kujō Michiie i la seva àvia era sobirana del primer shogun Minamoto no Yoritomo.
També era conegut com a Fujiwara no Yoritsune, pertanyia a la família Kujō, una de les cinc branques del poderós clan cortesà de Fujiwara.
Es va convertir en shogun als set anys però els regents del shogunat Hōjō Yoshitoki i Hōjō Masako eren qui controlaven al shogun, en un intent de convertir-lo en un governant titella.
Sota la pressió del clan Hōjō, va haver de cedir la posició del shogun al seu fill Kujō Yoritsugu, ja que era bastant gran per ser controlat. Després es va convertir en monjo budista.
# Els genis prefereixen les rosses

Els genis prefereixen les rosses (títol original en anglès, Insignificance) és una pel·lícula dramàtica d'història alternativa britànica de 1985 dirigida per Nicolas Roeg i protagonitzada per Gary Busey, Michael Emil, Theresa Russell, Tony Curtis i Will Sampson. Adaptada per Terry Johnson de la seva obra de teatre homònima de 1982, la pel·lícula segueix quatre personatges famosos que convergeixen en un hotel de la ciutat de Nova York una nit de 1954: Joe DiMaggio, Albert Einstein, Marilyn Monroe i Joseph McCarthy. S'ha doblat al català.

## Referències

* ↑ «Insignificance – Film Reviews».
* ↑ Sinyard, Neil (1991) The Films of Nicolas Roeg.
* ↑ «Els genis prefereixen les rosses». ésAdir. [Consulta: 22 febrer 2023].
# Faisà daurat

El faisà daurat (Chrysolophus pictus) és una espècie d'ocell de la família dels fasiànids (Phasianidae) que habita boscos, arbusts, bambús i també en terres de conreu de les muntanyes del centre i sud de la Xina. Criat en Europa com ocell ornamental, s'ha introduït a les Illes Britàniques.

## Referències

* ↑ «Chrysolophus pictus (Faisà daurat)». avibase.bsc-eoc.org. [Consulta: 23 febrer 2021].
# Eleccions legislatives de Gàmbia de 2017

El 6 d'abril de 2017 es van celebrar eleccions legislatives a Gàmbia. Van ser les primeres eleccions legislatives des de la investidura d'Adama Barrow com a president i es van traduir amb una victòria aclaparadora del Partit Democràtic Unit, que va obtenir 31 dels 53 escons.

## Referències

* ↑ Republic of The Gambia IFES
* ↑ https://web.archive.org/web/20170418161926/http://iec.gm/download/national-assembly-final-results-6th-april-2017/
# El último tren

El último tren (també Corazón de fuego o Los durmientes) és una pel·lícula de 2002 coproduïda per Uruguai, Argentina i Espanya. Dirigida per Diego Arsuaga, és una comèdia dramàtica protagonitzada per Federico Luppi, Héctor Alterio, Pepe Soriano i Gastón Pauls. La pel·lícula es va exhibir en diversos festivals, com el Festival Internacional de Cinema de Mont-real (Canadà), el Festival Internacional de Cinema de Palm Springs (Estats Units), el Cinémas d'Amérique Latine de Tolosa (França), el Festival Internacional de Cinema de Copenhaguen (Dinamarca) i el Festival de Cinema d'Hamburg (Alemanya).

## Sinopsi

La notícia de la compra d'una històrica locomotora uruguaiana del segle xix per un estudi de Hollywood és motiu d'orgull per a molts uruguaians, encara que no és ben rebuda pels veterans membres de l'associació Amics del Riel, qui, decidits a boicotejar el trasllat de la locomotora als Estats Units i moguts per la consigna «el patrimoni no es ven», segresten la màquina i es llancen a recórrer les vies de l'interior del país. Mentre són perseguits per les autoritats, troben la solidaritat dels pobles aïllats i abandonats per la falta d'un mitjà de transport que per als passatgers fa temps va deixar de funcionar.

## Protagonistes

* Federico Luppi (Pepe)
* Héctor Alterio (el profesor)
* Pepe Soriano (Dante)
* Gastón Pauls (Jimmy Ferreira)

## Premis

* Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana (2002):
* Festival Internacional de Cinema de Mont-real (2002): premi Bélanger Sauvé al millor llargmetratge llatinoamericà, Diego Arsuaga; millor guió, Diego Arsuaga; premi du jury œcuménique, Diego Arsuaga.
* Setmana Internacional de Cinema de Valladolid (Seminci; 2002):
* premi Pilar Miró al millor director novell;
* premi Millor Actor (ex aequo) al tercet Luppi-Alterio-Soriano;
* premi del Públic a la millor pel·lícula.
* Associació de Crítics de Cinema de l'Uruguai (2002): millor pel·lícula uruguaiana.
* Premi Ariel, Mèxic (2003): millor pel·lícula llatinoamericana.
* Festival de Gramado (2003): Premi del Jurat Popular i Premi Especial del Jurat en la competició Llargmetratges Llatins.
* Festival de Cinema de Lima (2003).

### Altres nominacions

* Festival Internacional de Cinema de Mont-real (2002): Gran Premi des Amériques, Diego Arsuaga.
* Setmana Internacional de Cinema de Valladolid (2002): Espiga d'Or, Diego Arsuaga.
* Associació de Cronistes Cinematogràfics de l'Argentina (2003): Còndor de Plata al millor actor, Héctor Alterio i Pepe Soriano, i a la millor música, Hugo Jasa.

## Referències

* ↑ Uruguay Film Commission & Promotion Office. «Corazón de fuego (El último tren)». A: 25 años de cine de ficción (1985-2010), 2012, p. 54 [Consulta: 30 desembre 2015]. Arxivat 2016-03-19 a Wayback Machine.
* ↑ FilmAffinity. «Sinopsis». El último tren (Corazón de fuego). [Consulta: 14 desembre 2014].
* ↑ El último tren a Fotogramas
* ↑ El último tren al web dels Goya
* ↑ La Seminci otorga la Espiga de Oro a Ken Loach por 'Sweet Sixteen', El País, 2 de novembre de 2002

## Enllaços externs

* Trailer de Corazón de fuego a YouTube
* Trailer de Corazón de fuego a Vimeo
Goya a la millor pel·lícula iberoamericana :
# Fallon

«Fallon» té aquests significats:
* Toponímia:
** Fallon (Alt Saona), municipi al departament de l'Alt Saona (regió de Borgonya - Franc Comtat, França)
** Fallon (Montana), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana
** Fallon (Nevada), ciutat del Comtat de Churchill a l'estat de Nevada
** Fallon Station, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nevada
* Biografies:
** James Fallon (Vermont, 1947), neurocientífic i professor nord-americà
** Jennifer Fallon (Carlton, 1959), autora australiana de fantasia i ciència-ficció
** Jimmy Fallon (Brooklyn, Nova York, 1974), humorista, presentador de televisió i actor
** Padraic Fallon (Athenry, Comtat de Galway, 1905 - Kent, 1974), poeta i dramaturg irlandès