OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pou de glaç de la Ginebreda 1

El Pou de glaç de la Ginebreda 1 és una obra de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pou de glaç del qual no es poden determinar exactament les dimensions perquè té les obertures tapiades i és una construcció subterrània. Pel que s'observa, però, es pot deduir que es tracta d'una construcció cilíndrica d'uns 6 o 7 metres de diàmetre coberta per una cúpula semiesfèrica de la qual se'n pot observar part de la seva forma colgada de terra. La seva profunditat segurament oscil·la entre els 7 i 9 metres des del fons fins a la clau de la cúpula.

## Història

Els pous de gel es construïren i obtingueren la seva major rendibilitat en el decurs dels segles XVII, XVIII i part del XIX quan la fabricació i comercialització del gel representava una bona font d'ingressos. No obstant, durant la primera meitat del segle XX alguns pous continuaren funcionant, malgrat que l'aparició del gel artificial amb l'arribada de l'electricitat i els transports moderns fessin desaparèixer aquest tipus d'indústria. Els últims pous en funcionament ja no comercialitzaven amb els hospitals, mercats,... de Barcelona, sinó que eren d'ús propi.
Les condicions necessàries per a la construcció d'un pou de glaç, són la proximitat a les vies de comunicació, amb llocs de consum no gaire allunyats i la seva instal·lació en llocs de fortes glaçades i bones aigües. El gel es recollia a l'hivern a les basses o rieres properes al pou. Es tallava en blocs i s'emmagatzemava per capes recobertes de palla, vegetació i gel trossejat dins les poues fins que a l'estiu, segons la demanda, s'anava extraient i transportant dins de sàrries també cobertes de palla i boll.

## Referències

* 1 2 3 «Pou de glaç de la Ginebreda 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Pou de glaç del Molí d'en Verdaguer

El Pou de glaç del Molí d'en Verdaguer és una obra de Balenyà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pou de glaç d'estructura cilíndrica i totalment subterrània. El seu diàmetre és de 6 metres, i la seva alçada és de 5,6 metres. Fins a l'entrega de la cúpula més 2 metres fins a la clau d'aquesta. Hi ha 3 obertures situades a l'est, a l'oest i al nord. Una de les quals (de 1,3 per 1,3 metres i reconstruïda amb totxos i ciment i amb una porta de ferro) servia per a accedir-hi, i les altres dues per entrar i treure els blocs de glaç mitjançant un torn o una corriola. (de 1,2 per 70 aproximadament). A l'interior hi ha una renglera de forats destinats a les bastides.
Actualment està totalment plena de terra i vegetació i a 1,5 metres aproximadament per sota d'on arrenca la cúpula hi ha una plataforma que ocupa una tercera part de la circumferència, on hi ha quatre dipòsits petits d'aigua, de 70 per 1,20 centímetres.

## Història

Els pous del gel, es construïren i obtingueren la seva major rendibilitat en el decurs dels segles XVII, XVIII i part del XIX quan la fabricació o comercialització del gel representava una bona font d'ingressos. No obstant, durant la primera meitat del segle XX alguns pous continuaren funcionant, malgrat que l'aparició del gel artificial amb l'arribada de l'electricitat i els transports moderns fessin desaparèixer aquest tipus d'indústria. Els últims pous en funcionament ja no comercialitzaven amb els hospitals, mercat, ... de Barcelona, sinó que eren d'ús propi.
Les condicions necessàries per a la construcció d'un pou de glaç, són la proximitat a les vies d comunicació, amb llocs de consum no gaire allunyats i la seva instal·lació en llocs de fortes glaçades i bones aigües. El gel es recollia a l'hivern a les basses o rieres properes al pou. Es tallava en blocs i s'emmagatzemava per capes recobertes de palla, vegetació i gel trossejat dins les poues fins de que l'estiu, segons la demanda, s'anava extraient i transportant dins de sàrries també cobertes de palla i boll.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pou de glaç del Molí d'en Verdaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Prionobrama paraguayensis

Prionobrama paraguayensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Paraguai i Paranà.

## Referències

* ↑ Fowler, H. W. 1913. Fishes from the Madeira River, Brazil. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 65: 517-579.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1914. Some results from studies of South American fishes. IV. New genera and species of South American fishes. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 135). Indiana University Studies Núm. 20: 44-48.
* ↑ «Prionobrama paraguayensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").
* López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica Núm. 5, 87p.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Prionop crestablanc

El prionop crestablanc (Prionops plumatus) és un ocell de la família dels vàngids (Vangidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i sabanes de gran part de la zona afrotròpica, al Senegal, Gàmbia i sud de Mauritània i sud de Mali, Burkina Faso, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone i sud de Níger, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, Nigèria, Camerun, sud deñ Txad, la República Democràtica del Congo i Sudan del Sud, Uganda, Ruanda, Burundi, Etiòpia, Eritrea i nord i cente de Kenya fins Somàlia, Angola, i sud de Kenya, Tanzània, Zàmbia, Malawi, Moçambic, Zimbabwe, nord de Namíbia, nord i est de Botswana i nord-est de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Prionop crestablanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Premi Cóndor de Plata a la millor opera prima

El Premi Còndor de Plata a la millor opera prima és un dels guardons lliurats anualment per l'Asociación de Cronistas Cinematográficos de la Argentina a la primera obra d’un director.
Fou lliurat per primera vegada en el 18è lliurament dels Premis Còndor de Plata, del 1963.

## Pel·lícules

| Any | Pel·lícula | Director |
| 2020 | Las buenas intenciones | Ana García Blaya |
| 2019 | Familia sumergida La cama | María Alché Mónica Lairana |
| 2018 | La novia del desierto | Cecilia Atán i Valeria Pivato |
| 2017 | La noche | Edgardo Castro |
| 2016 | Ciencias naturales La Salada | Matías Lucchesi Juan Martín Hsu |
| 2015 | Los dueños | Agustín Toscano i Ezequiel Raduzky |
| 2014 | Por un tiempo | Gustavo Garzón |
| 2013 | El último Elvis | Armando Bó Jr |
| 2012 | El estudiante | Santiago Mitre |
| 2011 | Rompecabezas | Natalia Smirnoff |
| 2010 | El asaltante | Pablo Fendrik |
| 2009 | Cordero de Dios | Lucía Cedrón |
| 2008 | Las mantenidas sin sueños | Vera Fogwill |
| 2007 | El custodio | Rodrigo Moreno |
| 2006 | Señora Beba | Jorge Gaggero |
| 2005 | Buena vida-Delivery | Leonardo Di Cesare |
| 2004 | Bar El Chino | Daniel Burak |
| 2003 | Herencia | Paula Hernández |
| 2002 | La Ciénaga | Lucrecia Martel |
| 2001 | Felicidades | Lucho Bender |
| 2000 | Mundo grúa | Pablo Trapero |
| 1999 | Pizza, birra, faso | Bruno Stagnaro i Israel Adrián Caetano |
| 1998 | La vida según Muriel | Eduardo Milewicz |
| 1997 | Sotto Voce Rapado | Mario Levín Martín Rejtman |
| 1996 | Patrón | Jorge Rocca |
| 1994 | Tango feroz: la leyenda de Tanguito | Marcelo Piñeyro |
| 1992 | Después de la tormenta | Tristán Bauer |
| 1990 | Los espíritus patrióticos | María Victoria Menis i Pablo Nisenson |
| 1989 | La deuda interna | Miguel Pereira |
| 1987 | La película del rey | Carlos Sorín |
| 1985 | Evita, quien quiera oír que oiga | Eduardo Mignogna |
| 1982 | Momentos | María Luisa Bemberg |
| 1963 | La cifra impar | Manuel Antín |

## Vegeu també

* Nou cinema argentí

## Referències

* ↑ http://personajes.lanacion.com.ar/1804240-premios-condor-de-plata-2015-todos-los-ganadores
* ↑ http://personajes.lanacion.com.ar/1717960-todos-los-ganadores-de-los-premios-condor-de-plata-2014
* ↑ http://www.marialuisabemberg.com/reconocimiento.html
* ↑ http://laventana.casa.cult.cu/noticias/2006/09/07/todo-comenzo-con-la-cifra-impar/

## Enllaços externs

* Asociación de Cronistas Cinematográficos de la Argentina, en IMDb
* Guanyadors dels Premis Cóndor de Plata
# Pradenca pit-roja

La pradenca pit-roja (Leistes militaris) és un ocell de la família dels ictèrids (Icteridae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones arbustives, pastures i terrenys empantanegats a les terres baixes d'Amèrica Central i del Sud, des de Costa Rica cap al sud, per tot el nord de Sud-amèrica, fins al nord-est del Perú, nord de Bolívia i Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Pradenca pit-roja». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Pradenca del Perú

La pradenca del Perú (Leistes bellicosus) és un ocell de la família dels ictèrids (Icteridae).

## Hàbitat i distribució

Habita terres de conreu i zones amb matolls de les terres baixes de Sud-amèrica, des de l'Equador, a través del Perú fins al nord de Xile.

## Referències

* ↑ «Pradenca del Perú». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Pradenca oriental

La pradenca oriental (Sturnella magna) és una espècie d'ocell de la família dels ictèrids (Icteridae) que habita praderies i sabanes d'ambdues Amèriques, des del sud-est del Canadà cap al sud, a través de l'est dels Estats Units, Mèxic, Cuba i Amèrica Central fins al nord d'Amèrica del Sud, a Colòmbia, Veneçuela, Guaiana i zona limítrofa del nord del Brasil.

## Referències

* ↑ Pradenca oriental al TERMCAT Rev. 20/10/2022
# Epícides d'Olint

Epícides d'Olint (en llatí Epicyides, en grec antic Ἐπικύδης) fou un general grec que va servir a les ordres d'Ofel·les de Cirene, i va fer presoner a Timbró d'Esparta a Tauqueria. Epícides el va enviar a Apol·lònia on Timbró havia fet les pitjors malifetes, i on va morir crucificat l'any 322 aC.

## Referències

* ↑ 3.Epicydes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 36
# Emilio Alcalá-Galiano y Osma

Emilio Alcalá-Galiano y Osma (Madrid, 5 de desembre de 1881 - Madrid, 23 de juny de 1962) va ser un polític i diplomàtic espanyol, diputat a Corts i senador durant la Restauració.

## Biografia

Va néixer el 5 de desembre de 1881 a Madrid, fill dels comtes de Casa Valencia, Emilio Alcalá-Galiano y Valencia i Ana de Osma y Zavala.
Llicenciat en dret, va ser diputat a Corts pel districte d'Hoyos (1910; 1914-1916; 1916-1918; 1918-1919; 1919-1920). El 1921 va ser nomenat senador vitalici.
Ministre plenipotenciari de tercera classe, va ser declarat jubilat com a diplomàtic el 1951.
Alcalá-Galiano, que va ostentar els títols nobiliaris de v comte de Casa Valencia, iv marquès de Castel Bravo, iii vescomte del Pontón y ii comte de Romilla, va morir el 23 de juny de 1962 a la seva ciutat natal.

## Referències

* 1 2 «Alcalá Galiano y Osma, Emilio. 47. Elecciones 8.3.1914». Archivo histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* 1 2 3 Atienza y Navajas, 1964, p. 468.
* ↑ «Alcalá Galiano y Osma, Emilio. 46. Elecciones 8.5.1910». Archivo histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* ↑ «Alcalá Galiano y Osma, Emilio. 48. Elecciones 9.4.1916». Archivo histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* ↑ «Alcalá Galiano y Osma, Emilio. 49. Elecciones 24.2.1918». Archivo histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* ↑ «Alcalá Galiano y Osma, Emilio. 50. Elecciones 1.6.1919». Archivo histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* ↑ España, Senado de. «Spanish Senate» (en anglès). www.senado.es. [Consulta: 30 octubre 2019].
* ↑ Ministerio de Asuntos Exteriores: «Decreto de 7 de diciembre de 1951 por el que se declara jubilado al Ministro Plenipotenciario de tercera clase don Emilio Alcalá-Galiano y Osma, Conde de Casa Valencia». Boletín Oficial del Estado, 353, 19-12-1951, pàg. 5690. ISSN: 0212-033X.
* ↑ Atienza y Navajas, 1961, p. 32.
* ↑ «Esquela». ABC [Madrid], 23-06-1964, pàg. 116.

## Bibliografia

* Atienza y Navajas, Julio de «Grandezas y títulos concedidos por S. M. el Rey Don Alfonso XIII (continuación)». Hidalguía. Ediciones Hidalguía [Madrid], IX, 44, 1961, pàg. 17-32. ISSN: 0018-1285.
* Atienza y Navajas, Julio de «Grandezas y títulos del reino concedidos por S.M. el rey don Alfonso XII». Hidalguía. Ediciones Hidalguía [Madrid], XII, 65, 1964. ISSN: 0018-1285.
# Emilio Alcalá Galiano

Emilio Alcalá Galiano y Valencia, IV comte de Casa Valencia, vescomte del Pontón, Gran d'Espanya (Madrid, 7 de març de 1831 - Sant Sebastià, 12 de novembre de 1914) fou un diplomàtic i polític espanyol, ministre d'estat durant el regnat d'Alfons XII.

## Biografia

Era fill de Juan Antonio Alcalá Galiano y Bermudez comte de Casa-Valencia, i pare de Juan Alcalá Galiano. Diplomàtic de carrera, fou nomenat successivament agregat en l'Ambaixada d'Espanya a Washington DC en 1854; secretari de l'ambaixada de Mèxic en 1855, secretari de l'ambaixada al Regne Unit en 1856 i secretari a l'ambaixada a Portugal en 1859. Membre del Partit Moderat, fou elegit diputat per Chinchón en 1858 i per Guadix en 1865.
En gener de 1874 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques Entre octubre i desembre de 1875 fou ministre d'Estat en el govern de Joaquim Jovellar i Soler durant el regnat d'Alfons XII. En 1876 fou nomenat senador per Granada i, ja com a membre del Partit Conservador, fou nomenat senador vitalici. En 1879 fou escollit membre de la Reial Acadèmia de la Llengua, i posteriorment fou ministre plenipotenciari a Lisboa i de 1895 a 1897 ambaixador d'Espanya al Regne Unit.
El palau que es va fer al passeig de la Castellana de Madrid és actualment seu del Ministeri de l'Interior d'Espanya. També era propietari del palau d'Aiete a Sant Sebastià.

## Obres

* De la libertad política en Inglaterra desde fines del siglo XV hasta 1838
* De la libertad política en Inglaterra en la época presente
* Contestación documentada al discurso del señor Muro en el Congreso, el 26 de Julio de 1899
* Mis dos viajes a América (1898)
* Estudios históricos
* Recuerdos de la juventud (1831-1854)
* Necrología del poeta Zorrilla.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 19 setembre 2015].
* ↑ Emilio Alcalá Galiano a geneall.net
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Medalla 20 Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. de la RACMYP
* ↑ Fitxa del Senat

## Enllaços externs

* Emilio Alcalá Galiano a mcnbiografias.com
# Enriqueta de Clèveris

Enriqueta de Clèveris - en francès Henriette de Clèves o Henriette de Nevers- (La Chapelle-d'Angillon, França, 31 d'octubre de 1542 - París, 24 de juny de 1601) era una noble francesa de la casa de La Marck, filla del duc de Nevers Francesc de Clèveris (1516-1561) i de Margarida de Borbó-Vendôme (1516-1589).
A la mort del seu pare, el 1561, el seu germà gran Francesc II va assumir el govern del ducat de Nevers i del comtat de Rethel; però aquest va morir a l'any següent. L'herència passà a mans del germà petit Jacques, que va morir dos anys més tard, el 1564. No tenint descendència cap dels dos germans Enriqueta esdevingué duquessa de Nevers i comtessa de Rethel.
El 4 de març de 1565 es va casar a Molins amb Lluís I Gonzaga, príncep de Màntua, naturalitzat francès que combatia les tropes espanyoles al servei del rei Carles IX de França. Lluís I Gonzaga era fill del duc de Màntua i marquès de Montferrat Frederic II (1500-1540) i de Margarida Paleòleg de Montferrat (1510-1566). El matrimoni va tenir cinc fills:
* Caterina (1568-1629), casada amb Enric I d'Orleans (1568-1595).
* Enriqueta (1571-1601), casada amb Enric de Lorena (1578-1621).
* Frederic (1573-1574)
* Francesc (1576-1580)
* Carles (1580-1637), casat amb Caterina de Lorena (1585-1618).

## Enllaços externs

* Henriette de Clèves (1575) Arxivat 2009-09-03 a Wayback Machine.
* Genealogy.euweb.cz : Clèves de Nevers et Rethel
* Genealogy.euweb.cz : Família Gonzaga, Lluís i Enriqueta
* Siefar : Enriqueta de Clèves i la seva família Arxivat 2005-10-16 a Wayback Machine.
# Ernest Belfort Bax

Ernest Belfort Bax (Leamington, Warwickshire, Regne Unit, 23 de juliol de 1854 - Londres, Regne Unit, 26 de novembre de 1926) va ser un escriptor, periodista i filòsof socialista de principis del segle XX i que pertanyia al partit polític Social Democratic Federation (SDF). Va ser soci de Karl Marx.
El 1908 va escriure The Legal Subjection of Men en resposta a l'assaig de John Stuart Mill de 1869 titulat The Subjection of Women. Després, va publicar El frau del feminisme (1913), que en essència era el primer text sobre masculinisme. Allí va descriure els efectes adversos del feminisme, en capítols com "La croada anti-home", "Sempre les innocents ferides" i "La falsa cavallerositat".

## Obres

* Jean-Paul Marat (1878).
* Handbook to the History of Philosophy (1884).
* Religion of Socialism (1886).
* The Ethics of Socialism (Ètica del Socialisme, 1889).
* French Revolution (1890).
* The Problem of Reality (El Problema de la Realitat, 1893).
* Socialism; Its Growth and Outcome (Socialisme, el seu creixement i resultat, 1894), amb William Morris.
* The Peasants War (1899).
* Jean-Paul Marat: The People's Friend (1900).
* The Rise and Fall of the Anabaptists (1900).
* Essays in Socialism, New and Old (1906).
* The Roots of Reality (Les Arrels de la Realitat, 1907).
* The Legal Subjection of Men, (1908) junt a un advocat anònim irlandès.
* The Last Episode of the French Revolution (1911).
* Problems of Men, Mind, and Morals (1912).
* The Fraud of Feminism (El Frau del Feminisme, 1913).

## Enllaços externs

* Biografia d'Ernest Belfort Bax (anglès) a Marxists Internet Archive (MIA).
* Ernest Belfort Bax (anglès) a Marxists Internet Archive (MIA).
* Ernest Belfort Bax (català) a Marxists Internet Archive (MIA) (amb llicència GFDL).
# Epigonus notacanthus

Epigonus notacanthus és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 23,8 cm de llargària màxima.
* Cap espina a l'opercle.
* 8 espines a la primera aleta dorsal.
* Sense dents a la llengua.

## Hàbitat

És un peix marí, mesobentònic-pelàgic i batidemersal que viu entre 230 i 340 m de fondària sobre el fons marí principalment.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Indice d'ittiologia siciliana; ossia, catalogo metodico dei nomi latini, italiani, e siciliani dei pesci, che si rinvengono in Sicilia disposti secondo un metodo naturale e seguito da un appendice che contiene la descrizione de alcuni nuovi pesci sicilian. Messina. Indice Ittiol. Sicil. . 1-70.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Parin, N. V. & Abràmov, A. A., 1986. Materials for a revision of the genus Epigonus Rafinesque (Perciformes, Epigonidae): species from the submarine ridges of the southern East Pacific and preliminary review of the "Epigonus robustus species-group.". Trudy Instituta okeanologii im. P.P. Shirshova = Transactions of the P.P. Shirshov Institute of Oceanology v. 121: 173-194.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Abràmov, A.A., 1992. Species composition and distribution of Epigonus (Epigonidae) in the world ocean. J. Ichthyol. 32(5):94-108.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992.
* ↑ Parin, N.V., A.N. Mironov i K.N. Nesis, 1997. Biology of the Nazca and Sala-y-Gómez submarine ridges, an outpost of the Indo-West Pacific fauna in the Eastern Pacific ocean: composition and distribution of the fauna, its community and history. Adv. Mar. Biol. 32:145-242.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Ernst Betche

Daniel Ludwig Ernst Betche (31 de desembre de 1851, a Potsdam – 28 de juny de 1913, a Sydney) va ser un botànic alemany-australià.
Va estudiar a college botànic de Potsdam i després als jardins municipals de Berlín. El 1874 va treballar com jardiner als vivers de Louis van Houtte a Gant. Cap a la dècada de 1980 visità Samoa, Tonga, les Illes Marshall i les Illes Carolines. Una part de la seva recerca va anar a parar a Leipzig i la resta al botànic Ferdinand von Mueller.
El setembre de 1881 va ser contractat com recol·lector dels Jardins Botànics de New South Wales. Al març de 1897, va esdevenir ajudant de botànica de Joseph Maiden.
El gènere botànic Betchea (família Cunoniaceae) el va nomenar Rudolf Schlechter en honor seu.

## Obres principals

* "Handbook of the Flora of New South Wales", 1893 (amb Charles Moore).
* "A Census of New South Wales Plants", 1916 (amb Joseph Maiden).

## Referències

* 1 2 3 Betche, Ernst (1851–1913) by Terri McCormack Australian Dictionary of Biography
* 1 2 Betche, D. Ernst L. (1851-1913) JSTOR Global Plants
* ↑ CRC World Dictionary of Plant Names: Common Names, Scientific Names, Eponyms by Umberto Quattrocchi
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* IPNI List of plants described and co-described by Betche.