OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Domingo Mascarós Vicente

Domingo Mascarós Vicente (València, 1808 - ?) fou un advocat i polític valencià. Era fill de Joaquín Mascarós Segarra, advocat dels Reials Consells i Secretari de l'Ajuntament de València, rics propietaris de Castelló, Ribera Alta i Borriana. Gràcies a la desamortització de Mendizábal va aplegar una gran fortuna en terres. Tot i això, mentre estudiava dret a la Universitat de València, liderà l'ala esquerra del Partit Progressista en els darrers anys del regnat de Ferran VII i fou escollit alcalde de València de 1840 a 1843. Com a cap de la Unió Liberal a la província de València, fou elegit diputat a Corts Espanyoles per València el 1839-1843.
Participà en la Junta Revolucionària d'Alzira (setembre de 1840) de suport a Espartero, qui el nomenà president de la Diputació de València i cap de la Milícia Nacional a València. Durant la Dècada Moderada es va moderar políticament i el 1852-1853 va formar part del Comitè Progressista que va combatre la reforma de Juan Bravo Murillo. Des del 1853 fou diputat a Corts per València 1854-1856, per Xàtiva el 1851-1853, i per Nules el 1858. També fou governador civil de València el 1855. El 1856, però, va donar suport Leopoldo O'Donnell i el seu govern, i per això el 1859 fou nomenat senador vitalici, càrrec que ocupà fins a la suspensió de les Corts el 1868. Fou representant de la Unió Liberal en la Junta Revolucionària de València en la Revolució de 1868, però després de l'enderrocament d'Isabel II es retirà de la seva pública per a administrar les seves terres fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ MASCAROS VICENTE, DOMINGO Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ MASCARÓS VICENTE, DOMINGO al web del Senat
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.358. ISBN 9788495484802.
# Chuy

Chuy (quítxua: Achuy, Chuy'o; guaraní: Chuí, literalment "au petita") és un municipi de l'Uruguai ubicat al departament de Rocha, sobre l'extrem oriental del país. Fa frontera amb la veïna localitat brasilera de Chuí, a Rio Grande do Sul. La seva població, d'acord amb les dades del cens de 2004, és de 10.357 habitants.
Localitat fronterera, es troba separada del municipi brasiler de Chuí per un carrer compartit entre ambdues urbanitzacions, l'Avinguda Internacional. Chuy és una de les localitats més orientals de l'Uruguai, separada del Brasil pel rierol del mateix nom, l'Arroyo Chuy.
El municipi s'ubica sobre la ruta nacional 9, 340 quilòmetres a l'est de la capital del país, la ciutat de Montevideo, i a tan sols uns metres de la ruta brasilera BR 471.
Chuy té diverses botigues i comerços que viuen del turisme. Els seus habitants són en la seva majoria uruguaians, brasilers i poblacions d'origen musulmà. Gairebé tots els seus residents parlen el castellà i el portuguès de forma indistinta. El municipi organitza activitats culturals conjuntes amb la localitat veïna del mateix nom, com el Carnaval Sense Fronteres Chuy-Chuí.

## Referències

* ↑ «Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai (en castellà)». Arxivat de l'original el 2012-12-09. [Consulta: 9 desembre 2012].
# Fagernes

Fagernes és el centre administratiu del municipi de Nord-Aurdal, al comtat d'Innlandet, Noruega. És l'assentament més gran de la vall de Valdres, amb una població l'any 2015 de 1.846 habitants.
El 14 de juny de 2007, el consell municipal de Nord-Aurdal va decidir atorgar l'estatus de ciutat a Fagernes. La decisió va entrar en vigor el 8 de setembre de 2007, quan Fagernes va celebrar el seu 150è aniversari.
Fagernes es troba aproximadament a 3 hores al nord-oest d'Oslo, i és una important destinació turística per a Noruega, a causa de les bones comunicacions amb la capital, la natura que envolta la vall de Valdres i les zones de muntanya, com Jotunheimen i Spåtind. L'aeroport més proper és l'aeroport de Fagernes-Leirin.

## Referències

* ↑ Statistics Norway. «Urban settlements. Population and area, by municipality. 1 January 2007», 2007. Arxivat de l'original el 2007-11-07. [Consulta: 10 març 2016].
* ↑ Kessel, Dag «Fagernes blir by» (en noruec). NRK, 15-06-2007 [Consulta: 4 juliol 2007].

## Enllaços externs

* Fagernes en imatges
* Webcam des de Fagernes
* Oficina de turisme de Fagernes
* Fagernes en imatges a YouTube
# Can Mont

Can Mont és un edifici del municipi de Tossa de Mar (Selva). És una construcció de tres plantes amb coberta a dues aigües de vessants a façana i complementada amb un ràfec prominent constituït per tres fileres: la primera de rajola plana, la segona de teula i la tercera de teula girada. L'immoble està ubicat en un dels centres neuràlgics de la Vila Nova com és el carrer Sant Miquel. Tot i això també comunica amb el carrer Pintora Lola Bech, amb el qual fa cantonada. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La planta baixa consta de dues obertures a destacar especialment el gran portal quadrangular d'accés amb llinda monolítica i muntants de pedra ben escairats. Aquest portal sobresurt especialment per dos factors: per una banda, per la data gravada en la llinda - 1764-, mentre que per l'altra, pel sumptuós tractament que s'ha sotmès la porta, la qual està treballada en un repujat de fusta. Concretament en la part esquerra superior, s'observa un relleu molt atractiu constituït per garlandes i motius florals.
En el primer pis trobem dues obertures de similar tipologia, és a dir dues finestres quadrangulars amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat. El segon pis està constituït per dues obertures. La primera adopta les mateixes característiques que acabem de veure en el pis anterior, és a dir quadrangular amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat. La segona no ha rebut cap tractament singular a destacar.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Mont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2014].
# Ernest de Sayn-Wittgenstein-Homburg

Ernest de Sayn-Wittgenstein-Homburg (en alemany Ernst von Sayn-Wittgenstein-Homburg) va néixer a Berleburg (Alemanya) el 29 de març de 1599 i va morir a Homburg el 20 de març de 1649. Era fill del comte Jordi II de Sayn-Wittgenstein (1565-1631) i d'Elisabet de Nassau Weilbur (1572-1607).

## Matrimoni i fills

Es va casar primer amb la seva cosina Elisabet de Sayn (1608-1641), amb qui va tenir dos fills:
* Caterina Elisabet (1639-1671), casada amb Lluís Ernest de Lhowenstein-Wertheim-Virneburg (1627-1681).
* Guillem Frederic (1640-1698)
Havent enviudat, es tornà a casar l'11 de setembre de 1642 amb Cristina de Waldeck-Wildungen (1614-1679), filla de Cristià de Waldeck-Wildungen (1585-1637) i d'Elisabet de Nassau-Siegen (1584-1661). El matrimoni va tenir tres fills:
* Anna Amàlia (1641-1685), casada amb el comte Casimir de Lippe (1627-1700).
* Cristina (1646-1678), casada amb Frederic de Nassau-Weilburg (1640-1675)
* Cristià (1647-1704).

## Enllaços externs

* awt.ancestrylibrary
# Fagerhaug

Fagerhaug és una entitat de població al municipi d'Oppdal al comtat noruec de Sør-Trøndelag. El poble està situat al llarg de l'autopista E06 europea, a uns 12 quilòmetres al nord-est del centre administratiu d'Oppdal. El poble està situat just al sud de la frontera municipal amb Rennebu. L'any 1921, la capella de Fagerhaug fou construïda al poble.
Fagerhaug prèviament tenia una estació de trens, però l'estació ja no està en ús.
L'Aeroport d'Oppdal està situat a Fagerhaug. És utilitzat per a diverses activitats esportives d'aviacions, com el paracaigudisme i vol sense motor.

## Referències

* ↑ «Fagerhaug» (en noruec). Arxivat de l'original el 2015-02-10. [Consulta: 10 febrer 2015].
# Sèrie de Bell

En matemàtiques, una sèrie de Bell és una sèrie de potències formal utilitzada per estudiar les propietats de funcions aritmètiques. Les sèries de Bell van ser introduïdes i desenvolupades per Eric Temple Bell.
Donada una funció aritmètica $f$ i un nombre primer $p$, es defineix la sèrie de potències formal $f_{p}(x)$, anomenada sèrie de Bell de $f$ mòdul $p$, com a:
    $F_{p}(x)=\sum _{n=0}^{\infty }f(p^{n})x^{n}$
Es pot demostrar que dues funcions multiplicatives són idèntiques si totes les seves sèries de Bell són iguals: això de vegades s'anomena teorema d'unicitat. Donades les funcions multiplicatives $f$ i $g$, es té que $f=g$ si i només si:
    $F_{p}(x)=g_{p}(x)$ per a tots els nombres primers $p$.
Dues sèries poden ser multiplicades (de vegades anomenat com teorema de multiplicació): per a dos funcions aritmètiques qualssevol $f$ i $g$, sigui $h=f*g$ la seva convolució de Dirichlet. Llavors, per a cada nombre primer $p$, es té que:
    $H_{p}(x)=f_{p}(x)g_{p}(x).\,$
Més concretament, això converteix en trivial el fet de trobar la sèrie de Bell d'una inversa de Dirichlet.
Si $f$ és completament multiplicativa, llavors:
    $F_{p}(x)={\frac {1}{1-f(p)x}}.$

## Exemples

A continuació es mostren les sèries de Bell de funcions aritmètiques molt conegudes.
* La funció de Moebius $\mu$ té $\mu _{p}(x)=1-x.$
* La funció φ d'Euler $\varphi$ té $\varphi _{p}(x)={\frac {1-x}{1-px}}.$
* La identitat multiplicadora de la convolució de Dirichlet $\delta \,$ tiene $\delta _{p}(x)=1.\,$
* La funció de Liouville $\lambda$ té $\lambda _{p}(x)={\frac {1}{1+x}}.$
* La funció potència Id$_k$ té $({\textrm {Id}}_{k})_{p}(x)={\frac {1}{1-p^{k}x}}.$ Aquí, Id$_k$ és la funció completament multiplicativa $\operatorname {Id} _{k}(n)=n^{k}$.
* La funció divisor $\sigma _{k}$ té $(\sigma _{k})_{p}(x)={\frac {1}{1-(1+p^{k})x+p^{k}x^{2}}}.$

## Bibliografia

* Apostol, Tom M. Introduction to analytic number theory (en anglès). Nova York-Heidelberg: Springer-Verlag, 1976. MR 0434929. ISBN 978-0-387-90163-3.
# Duchesne (Utah)

Duchesne és una ciutat a l'estat de Utah i seu del Comtat de Duchesne. Segons el cens del 2000 tenia 1.408 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Duchesne tenia 1.408 habitants, 463 habitatges, i 342 famílies. La densitat de població era de 236,4 habitants per km².
Dels 463 habitatges en un 45,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,1% hi vivien parelles casades, en un 8,9% dones solteres, i en un 26,1% no eren unitats familiars. En el 22% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,97 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,55.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 37,1% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 25,5% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 9,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.426$ i la renda mediana per família de 37.174 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.046 $ mentre que les dones 20.417 $. La renda per capita de la població era de 12.337 $. Entorn de l'11,2% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Notes

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Duchesne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Duchesne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Colomar de Clarà

El colomar de Clarà és un colomar enrunat de Llançà (Alt Empordà) que és inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És al sud-oest del nucli urbà de la població de Llançà, a escassos metres de la carretera N-260 al paratge d'en Clarà.
Consta de les restes d'un colomar del que només resta el basament d'un tram de la paret de tramuntana. Presenta dues filades d'encaixos o nius a la cara interna. Són rectangulars, amb llosetes sobresortints al costat on reposaven els coloms. Els rastres de fonamentació dels murs de llevant i migdia assenyalen una planta rectangular llarga i estreta (eix SE-NW). La construcció, amb una amplada d'uns dos metres i mig, està construïda a base de blocs de granit de mides generalment petites, disposats regularment i lligats amb argila. Pels trossos que s'escampen per l'entorn és curiós constatar que el colomar era cobert amb teules.

## Història

El lloc de "Clarano" s'esmentà l'any 1029 a l'acta de consagració de l'església de Sant Silvestre.
Resta molt clara la gran semblança entre aquest colomar i el de Venturer, del mateix terme de Llançà, tant per la tipologia com per les dimensions.

## Referències

* 1 2 3 4 «Colomar de Clarà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Evaporació flash

L'evaporació flash o evaporació parcial és el vapor parcial que ocorre quan un corrent d'un líquid supersaturat experimenta una reducció en la pressió quan passa a través d'una vàlvula d'expansió termostàtica o un mecanisme similar. Aquest procés és una de les operacions unitàries. Si la vàlvula d'expansió tèrmica o mecanisme està situat a l'entrada dins un dipòsit sota pressió, aleshores el dipòsit sovint rep el nom de separador vapor-líquid (flash drum).
Si líquid saturat només té un component (per exemple propà líquid), una part del líquid immediatament (flash) passa a vapor. Vapor i líquid residual es refreden a la temperatura de saturació del líquid a la pressió reduïda. Això sovint rep el nom d'"auto-refrigeració" i és la base de la majoria de sistemes convencionals de refrigeració per compressió de vapor.
Si el líquid saturat té molts components (per exemple una mescla de propà, isobutà i butà normal), el vapor que ha fet flash és més ric en components volàtils que el líquid que resta.
Una evaporació flash sense control pot fer que exploti el líquid que bull i s'expandeix (explosió BLEVE).

## Referències

* ↑ Stanley M. Walas. Chemical Process Equipment:Selection and Design. Butterworth-Heinemann, 1988. ISBN 0-409-90131-8.
* ↑ Gas Processing Suppliers Association (GPSA). Engineering Data Book. 10th Edition, Vol. 1. Gas Processing Suppliers Association, Tulsa, Oklahoma, 1987.

## Enllaços externs

* Animació, fotos i explicació tècnica de la diferència entre vapor flash i fracció vaporitzada
* Beneficis de recuperar el vapor flash, com es fa i aplicacions
* Tecnologies de dessalinització d'aigua a l'Orient Mitjà i a l'Àsia Occidental Arxivat 2007-03-14 a Wayback Machine.
* Spray drying
* Destil·lació flash de compostos hidrocarbonats
# Camí de Riudoms a Vilaseca

El Camí de Riudoms a Vilaseca és un antic camí que unia aquestes dues localitats i que actualment té un tram que passa pel terme de Reus, per les partides d'Aigüesverds i Mascalbó, al Baix Camp.
Procedent del terme de Riudoms, on ha enllaçat amb el camí de Blancafort, entra a Reus per damunt del Mas de Morea, vora l'inici de l'Aigüera d'Aigüesverds. Té un primer tram perdut, de mig quilòmetre aproximadament, abandonat des que abans de la guerra civil van obrir un bocí nou entre el Mas de Guardià i els masos de Toledo i Fassion per connectar amb el camí de Cambrils, a uns dos-cents metres al sud de la granja Soronelles. Passa a tocar del Mas del Geperut, per sota la urbanització de Les Palmeres, amb una direcció oest-est. Després es va inclinant cap al sud est i fa cap al camí del Mas del Blasi sobre el que transita un bocí, vora Mas Calbó. Des d'allí, travessa la C-14 o carretera de Salou, i entra al terme de Vila-seca.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 495-496. ISBN 8486387655.
# Ernest de Wittelsbach

Ernest de Wittelsbach o de Baviera-Múnic (alemany: Ernst, Herzog von Bayern-München), (Múnic, 1373 - 2 de juliol de 1438), fou des de 1397 duc de Baviera-Múnic.

## Biografia

Ernest era fill de Joan II i va governar el ducat de Baviera-Múnic juntament amb el seu germà Guillem III.
Va contenir aixecaments dels ciutadans de Múnic el 1396 i 1410 i va obligar el seu oncle Esteve III a limitar el seu regnat a Baviera-Ingolstadt el 1402. Després Ernest encara va lluitar diverses vegades amb èxit contra els ducs de Baviera-Ingolstadt, el mateix Esteve III i el seu fill Lluís VII el Barbut com aliat d'Enric XVI de Baviera-Landshut. Va ser membre de la Societat dels Pericos (1414) i de la Lliga de Constança (1415).
Després de l'extinció dels ducs Wittelsbach de Baviera-Straubing, comtes d'Holanda, Zelanda i Hainaut, Ernest i el seu germà Guillem van lluitar amb Enric IV de Baviera-Landshut i Lluís VII de Baviera-Ingolstadt, i finalment va rebre la meitat de Baviera-Straubing incloent la ciutat de Straubing el 1429.
Com aliat de la casa de Luxemburg, Ernest va fer costat al seu deposat cunyat Venceslau llei contra el nou rei Rupert o Robert d'Alemanya de la branca més antiga de la seva pròpia dinastia Wittelsbach, així com a Segimon, germà de Venceslau, en les seves guerres contra els partidaris de Jan Hus. Això va portar la devastació al nord de Baviera fins a 1434.
Quan el seu fill Albert III es va casar en secret amb la criada Agnès Bernauer el 1432, Ernest va ordenar assassinar-la. Va ser acusada de bruixeria i llançada al riu Danubi on es va ofegar. La guerra civil amb el seu fill finalment va acabar amb una reconciliació.
Va morir el 1438. Està enterrat a l'Església de la Mare de Déu de Múnic.

## Matrimoni i fills

Es va casar a Pfaffenhofen el 26 de gener de 1395 amb Elisabetta Visconti, filla de Bernabé Visconti i va tenir els següents fills:
* Albert III, duc de Baviera (Múnic, 23 de març de 1401 - 29 de febrer de 1460).
* Beatriu (vers 1403-Neumarkt 12 de març de 1447), casada dues vegades:
** el 1424 a Ortenburg amb el comte Herman III de Cilli;
** el 1428 a Riedenburg amb el comte palatí Joan de Neumarkt.
* Elisabet (vers 1406 - Heidelberg 5 de març de 1468), casada dues vegades:
** 1430 a Magúncia amb Adolf, duc de Jülich-Berg;
** 1440 a Worms amb el comte Hessó de Leiningen.
* Amàlia (1408-1432), monja al monestir de Santa Clara a Múnic.
També va tenir almenys tres fills il·legítims.

## Referències

* ↑ Solleder, Fridolin. «Ernst, Herzog von Bayern-München». A: Neue Deutsche Biographie (NDB) (en alemany). volum 4. Berlín: Duncker & Humblot, 1959.
* ↑ Riezler, Sigmund (Ritter von). «Ernst, Herzog von Baiern-München'». A: Allgemeine Deutsche Biographie] (en alemany). Leipzig: Duncker & Humblot, 1877, p. 623.
# Evantes de Samos

Evantes de Samos (grec antic: Εὐανθής, llatí: Evanthes) fou un historiador grec nascut a Samos que esmentat solament per Plutarc.
Diversos historiadors mencionen autors amb el nom d'Evantes i els anomenen historiadors o escriptors, però com que no indiquen el seu lloc de naixement no resta clar si són sempre el mateix, i si algun o tots són Evantes de Samos, o Evantes de Cízic o Evantes de Milet.
Plini el Vell esmenta un Evantes que considera inter auctores Graeciae non spretus (entre els autors de Grècia no menyspreables), del que diu que va escriure un llibre sobre els ritus religiosos que havia observat a Arcàdia. Evantes de Samos és probablement qui va escriure l'obra μυθικά, de què fan esment uns escolis a Apol·loni de Rodes. Ateneu de Nàucratis parla d'un Evantes poeta èpic, de qui diu que va fer un poema en honor de Glauc, probablement un personatge diferent.

## Referències

* ↑ 3.Evanthes of Samos a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 59
# Symphurus microlepis

Symphurus microlepis és un peix teleosti de la família dels cinoglòssids i de l'ordre dels pleuronectiformes que viu a Panamà.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Cèl·lula mesangial

Les cèl·lules mesangials són cèl·lules especialitzades del ronyó que formen el mesangi del glomèrul. Juntament amb la matriu mesangial, formen el pol vascular del corpuscle renal. La població de cèl·lules mesangials representa aproximadament el 30-40% del total de cèl·lules del glomèrul. Les cèl·lules mesangials es poden classificar com a cèl·lules mesangials extraglomerulars o cèl·lules mesangials intraglomerulars, segons la seva ubicació relativa al glomèrul. Les cèl·lules mesangials extraglomerulars es troben entre les arterioles aferents i eferents cap al pol vascular del glomèrul. Les cèl·lules mesangials extraglomerulars són adjacents a les cèl·lules mesangials intraglomerulars que es troben a l'interior del glomèrul i entre els capil·lars. La funció principal de les cèl·lules mesangials és eliminar els residus atrapats i les proteïnes agregades de la membrana basal mantenint així el filtre lliure de residus. S'ha demostrat que les propietats contràctils de les cèl·lules mesangials són insignificants per canviar la pressió de filtració del glomèrul.

## Referències

* ↑ Schlondorff, D; Banas, B «The Mesangial Cell Revisited: No Cell Is an Island». Journal of the American Society of Nephrology, vol. 20, 6, 2009, pàg. 1179–1187. DOI: 10.1681/ASN.2008050549. PMID: 19470685.
* ↑ Scindia, Y; Deshmukh, U; Bagavant, H «Mesangial pathology in glomerular disease: targets for therapeutic intervention». Advanced Drug Delivery Reviews, vol. 62, 14, 2010, pàg. 1337–1343. DOI: 10.1016/j.addr.2010.08.011. PMC: 2992591. PMID: 20828589.
* ↑ Barajas, L «Cell-specific protein and gene expression in the juxtaglomerular apparatus». Clin Exp Pharmacol Physiol, vol. 24, 7, 1997, pàg. 520–526. DOI: 10.1111/j.1440-1681.1997.tb01239.x. PMID: 9248671.
* ↑ Goligorsky, M; Iijima, K; Krivenko, Y; Tsukahara, H; Hu, Y; Moore, L «Role of mesangial cells in macula densa to afferent arteriole information transfer». Clin Exp Pharmacol Physiol, vol. 24, 7, 1997, pàg. 527–531. DOI: 10.1111/j.1440-1681.1997.tb01240.x. PMID: 9248672.
# Chronicon Barcinonenses II

El Chronicons Barcinonenses II és un cronicó de la sèrie de Cronicons Barcinonenses, escrits en la seva majoria en llatí, i que començaren a ser redactats entre el 1149 i el 1153 a l'empara de les gestes militars de Ramon Berenguer IV de Barcelona, Príncep d'Aragó i Comte de Barcelona. Aquest conté notícies del període 801 al 814 i comprèn anotacions del període del 985 al 1311; com el Chronicon Barcinonenses I, sembla procedir d'un cronicó barcinonense inicial avui perdut, que finalitzava el 1274.

## Bibliografia

* «Chronicon Barcinonenses II». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Cronicons Barcinonenses
# Evantes de Cízic

Evantes de Cízic (Evanthes, Εὐανθής) fou un historiador grec nascut a Cízic esmentat per Jeroni d'Estridó que diu que en una obra seva havia escrit que els homes encara no menjaven carn en temps de Pigmalió, costum que van agafar més tard. Un Evantes de Cízic és esmentat per Pausànies com a guanyador d'un premi als jocs olímpics, però no se sap si és la mateixa persona.

## Referències

* ↑ Smith, William. A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Londres: Spottiswoode and Co., 1873 [Consulta: 26 desembre 2017].
# Can Camp-de-Ros

Can Camp-de-Ros és una masia de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta baixa i pis amb coberta a dues aigües paral·leles a la façana. La planta consta de porta i dos grans finestrals i al primer pis hi ha tres petits balcons. Totes les obertures estan emmarcades amb pedra, material que apareix també al fris que hi ha entre els dos pisos i al sòcol que recorre la part més baixa de l'edifici.
La distribució interior de l'habitatge és la següent: a la planta baixa hi ha un vestíbul amb habitacions a banda i banda i del qual surt una escala que condueix al pis, on trobem una sala central amb les diferents dependències al voltant.

## Història

La família Campderrós es troba per primera vegada el 1402, en una nota del testament de Mateu Campderrós. A partir d'aquí ostentaren durant uns 400 anys la titularitat del mas.

## Referències

* 1 2 3 «Can Camp-de-Ros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 gener 2019].