OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pierre Gonnord

Pierre Gonnord (Cholet, 28 de juny de 1963 - Madrid, 21 d'abril de 2024) va ser un fotògraf autodidacta resident a Madrid des de 1988. A més d'estudiar economia a París i treballar amb agències i empreses de comunicació i màrqueting, es va dedicar a la fotografia de retrat des de l'any 1996. Considerava que aquest gènere en cap cas és el reflex de l'ànima, sinó el resultat de la suma de tres intimitats: la del model, la de l'autor i la de l'espectador. Un mirall a través del qual cadascú pot veure i interpretar el que consideri. També va treballar els paisatges. En definitiva, considerava que la fotografia té el poder de partir d'una realitat i transportar-te a una altra.

## Biografia

La seva primera càmera va ser una Minolta, propietat del seu pare, que només podia fer servir els diumenges i amb molt de compte. A finals del 1998 va iniciar un projecte molt personal -definitori del seu treball- sobre els rostres humans amb diverses sèries d'imatges. El seu principal objectiu va ser donar visibilitat i lluitar contra l'oblit de diferents grups humans, allunyats de les grans ciutats, en una societat molt urbanita que no veu el que succeeix fora del seu cercle.
Va començar amb unes seqüències de retrats de la joventut urbana de la societat occidental anomenats Interiors (Madrid, 1999) i City (Nova York, 2001). Amb el pas del temps, es va endinsar més en personatges marginals de la perifèria, els sensesostre, cecs, monjos o membres de bandes urbanes com la yakuza o zíngars romanesos. En sèries com Regards (2000-2003), Far East (2003) i Utópicos (2004-2005), tot i que els seus personatges sempre pertanyen a un col·lectiu o grup social concret, Gonnord no va deixar que aquests perdessin la seva essència individual. Gonnord s'interessà per la seva força moral, carisma i sensibilita. A través d'ells va buscar el gènere humà, universal i atemporal.
Les fotografies de Pierre Gonnord comparteixen, si més no, certs trets en comú. Són sempre de gran format i amb fons fosc, neutral. Explicà que així ho decidí per eliminar qualsevol context. Vol centrar-se únicament en l'individu a fotografiar. Realitzava les obres sempre en un estudi improvisat a la casa del model o en el seu lloc de treball habitual amb un sol punt de llum. Si cal, feia servir un petit flaix de 500 W. Els personatges acostumen a estar asseguts en silenci, en primer o mig pla. Intenta que els retocs siguin únicament en termes de correcció d'ajustos tonals, i decideix en tot moment el color dominant que vol, i aquest acostuma a ser verd, blau o cian. Les imatges sempre estan anomenades segons el nom del retratat.

## Referències

* ↑ Moreno, Sol G. «Adiós a Pierre Gonnord y sus retratos con alma» (en castellà), 24-04-2024. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Varela, Pepe «Pierre Gonnord, el fotógrafo de los mil retratos» (en castellà). El País [Madrid], 25-07-2016. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Editor, Logopress-. «Pierre Gonnord Premio Internacional de Fotografía Alcobendas» (en castellà), 15-02-2015. [Consulta: 2 desembre 2019].
# Platypelis

Platypelis és un gènere de granotes de la família Microhylidae endèmic de Madagascar.

## Taxonomia

* Platypelis alticola
* Platypelis barbouri
* Platypelis cowanii
* Platypelis grandis
* Platypelis mavomavo
* Platypelis milloti
* Platypelis occultans
* Platypelis pollicaris
* Platypelis tetra
* Platypelis tsaratananaensis
* Platypelis tuberifera

## Referències

* IUCN (anglès)
# Platypelis occultans

Platypelis occultans és una espècie de granota que viu a Madagascar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Andreone, F. & Glaw, F. 2004. Platypelis occultans. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 3 d'abril del 2008.
# Plexe braquial

El plexe braquial és el plexe format per les branques ventrals dels nervis espinals de les quatre arrels cervicals inferiors i de la primera toràcica (C5-C8, D1). Situat en el coll i l'aixella, passa pel canal cervicoaxil·lar per arribar a l'aixella. Innerva el braç, l'avantbraç i la mà.
# Plexison impermeable

Plexison impermeable és el segon disc del cantant rafelbunyoler Pep Laguarda, acreditat a Pep Laguarda & The Reisons.
Gravat dos anys després del Brossa d'ahir però publicat per primera volta trenta-tres anys més tard, Plexison és un disc de música pop més ric en instrumentació i cors que l'anterior, amb dos cançons cantades en anglés i "Feelin Ska", potser la primera cançó d'eixe gènere cantada en valencià. El llibret conté il·lustracions d'artistes valencians com Juan Miguel Aguilera, Paula Bonet Mac Diego, Rafa Fonteriz o Mireia Pérez Plaza.
Segons Laguarda, Edigsa volia una disc més comercial que el Brossa d'ahir, i quan el tingué gravat despatxaren al gestor, Claudi Martí i Pla, i el màster estigué desaparegut i hagué de contractar un investigador privat durant huit anys per trobar-lo.
Totes les lletres escrites per Pep Laguarda, totes les cançons foren compostes per Pep Laguarda & The Reisons.

## Participants

* Eduard Altaba: baix elèctric
* Joan Bonet: saxòfon
* Les Esdrúixoles: cors
* Agustí Fernández: Farfisa, Moog, Steinway i altres teclats
* Saki Guillem: bateria, percussió i veus
* Pep Laguarda: veu i guitarra
* Lluís Murillo: guitarra elèctrica
Il·lustracions de Juan Miguel Aguilera, Paula Bonet, Mac Diego, Rafa Fonteriz, Guibo, Equip Martillopis, Gonzalo Mora, César Moragues, Fran Parreño, Mireia Pérez, Álvaro Santamaría i Cento Yuste.

## Referències

* ↑ Daniel Monfort. «Diamants entre la pols, Plexison impermeable de Pep Laguarda». Tresdeu, 18-01-2013. [Consulta: 18 agost 2018].
* ↑ «Pep Laguarda & The Reisons: Plexison impermeable». Enderrock. [Consulta: 16 agost 2018].
* ↑ Xavier Cervantes «Pep Laguarda publica un disc perdut fa 33 anys». Ara, 02-11-2012 [Consulta: 21 agost 2018].
* ↑ «Plexison impermeable». Blau/DiscMedi. [Consulta: 22 agost 2018].
* ↑ «Es publica el disc mai editat de Pep Laguarda». Enderrock, 17-10-2012 [Consulta: 19 agost 2018].

## Enllaços externs

* CCMA "Plexison Impermeable", de Pep Laguarda, és el disc del dia
* El Riff "Plexison Impermeable" el disco maldito de Pep Laguarda & The Reisons (castellà)
# Premi Kalinga

El premi Kalinga és un premi anual que atorga la UNESCO a persones científiques, educadores, periodistes, escriptores o d'altres professions per haver contribuït excepcionalment a la comunicació de la investigació, la ciència i la tecnologia a la societat i a promoure la divulgació científica. Va ser creat en 1952, arran d'un donatiu del president-fundador de la Kalinga Foundation Trust, que és originari de l'Estat d'Orissa, ex-Kalinga, a l'Índia. El 1955 el va guanyar August Pi i Sunyer.

## Referències

* ↑ «UNESCO Kalinga Prize for the Popularization of Science» (en anglès). Unesco. [Consulta: 2 febrer 2014].
* ↑ History of Kalinga Prize

## Enllaços externs

* Llista de premiats
# Pont de la Petxina

El Pont de la Petxina és un dels ponts que es troben a la ciutat d'Alcoi, a la comarca de l'Alcoià (País Valencià). És obra de l'arquitecte Eduardo Miera i les seues obres es van realitzar entre els anys 1861 i 1863.
Va ser construït per executar la carretera de Xátiva a Alacant en 1861. El pont salva un barranc entre l'avinguda de l'Albereda i l'avinguda de Juan Gil-Albert, de manera que uneix els dos vials.
Consta de cinc arcs de mig punt de 11,15 metres i disposa d'una altura considerable de 28,60 metres. És un pont construït en pedra, amb un dibuix cuidat al detall, acuradament treballat. Va ser ampliat amb una llosa volada de formigó armat.

## Vegeu també

* Pont de Sant Roc

## Referències

* 1 2 3 Jaén i Urban, Gaspar. Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante (en castellà), 1999, p. 12. ISBN 8477843538 [Consulta: 13 novembre 2017].
# Pont de la Plana (Sant Joan de les Abadesses)

El Pont de la Plana és un pont de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un pont situat sobre el torrent d'Arçamala. De pedra, amb dues arcades de mig punt sostingudes per un pilar central i els estreps corresponents, que arrenquen dels marges. Compta amb una barana d'obra.

## Història

El pont va ser començat l'any 1938 per salvar el fort pendent de l'Arçamala. Per a la seva construcció s'utilitzaren les pedres de l'església de Sant Miquel, que havia estat destruïda feia poc.

## Referències

* 1 2 «Pont de la Plana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Ploubazlanec

Ploubazlanec (en bretó Plaeraneg) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 2008 tenia 3.460 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 3.724 | 3.500 | 3.358 | 3.653 | 3.725 | 3.321 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | Yvon Richard | |
| 2008- | Danielle Brézellec | |

## Personatges il·lustres

* Pierre-Marie Lec'hvien, (1885-1944) sacerdot rector de Quemper-Guézennec i escriptor en bretó.
* Joseph Lec'hvien, nebot de l'anterior, escriptor en bretó.
# Christian Jank

Christian Jank (Múnic, 15 de juliol de 1833 - Múnic, 25 de novembre de 1888) va ser un pintor escènic i dissenyador d'escena alemany.
Jank va néixer a Múnic, la capital bavaresa. Va treballar principalment com a pintor escènic. Entre altres contribucions a l'escena va participar en l'òpera Lohengrin de Richard Wagner.
El seu treball va despertar l'interès de Lluís II de Baviera, qui el va contractar per crear els models dels seus projectes arquitectònics inspirats en Wagner. Els històrics esbossos de Jank van ser la base pel disseny del Castell de Neuschwanstein, que va ser construït a partir de 1869 per Eduard Riedel i continuat per Georg von Dollmann. Jank també va intervenir en la decoració dels interiors del palau de Linderhof. Els seus esbossos per al disseny del Castell de Falkenstein no van ser utilitzats, ja que el projecte va ser abandonat després de la mort del rei el 1886.
Jank va morir a Múnic el 25 de novembre de 1888.

## Galeria d'imatges

* Esbós per al Castell de Neuschwanstein (c.1883)
* Esbós per al Castell de Falkenstein (c.1883)

## Referències

* 1 2 Thieme, Ulrich; Becker, Felix, eds. (1925), Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart 15
# Cartagenerisme

El cartagenerisme és un moviment popular de Cartagena que pretén la creació d'un territori autònom nou centrat a la ciutat i la seva comarca (el Camp de Cartagena), incloent el Mar Menor.
Existeixen diferències entre els "provincialistes" i els "regionalistes". Uns volen la creació d'una nova província dins de la Regió de Múrcia, si bé refundant-la amb el nom de "Región del Sureste", mentre els altres volen la segregació total per crear una regió diferent de la Regió de Múrcia.
El cartagenerisme va tenir el seu moment àlgid als anys setanta i vuitanta del passat segle, amb la crisi industrial que va patir la ciutat de Cartagena i les ciutats de la rodalia, com ara La Unión. Un sector de la ciutat trimil·lenària es va oposar radicalment a prendre part de l'aleshores futurible Regió de Múrcia. Finalment, es va constituir la comunitat autònoma uniprovincial amb la seu del govern a la ciutat de Múrcia i la del parlament a Cartagena, per tal d'acontentar els separatistes. Tot i així, encara avui hi ha mobilitzacions populars per demanar la provincialitat de Cartagena dins de la Regió de Múrcia; també, en menor mesura, per demanar-ne simplement la independència. Entre els partits polítics que defensen la biprovincialitat destaquen "Partido Cantonal", "Movimiento Ciudadano de Cartagena" i la plataforma "2es+".
El naixement del Partido Federal Murciano i l'esclat de la Revolució Cantonal, que va propiciar la independència del Cantó de Cartagena (oficialment, "Cantón Murciano"), el 1873, amb la ciutat de Cartagena com a capital, es consideren l'inici del nacionalisme murcià però, en realitat, també són el punt de partença del cartagenerisme.

## Referències

* ↑ «Cartagena, ¿la provincia 51?» (en castellà). El País, 21-05-2006. [Consulta: 30 març 2016].
# Fagor (equip ciclista espanyol)

L'equip Fagor va ser un equip ciclista espanyol que competí entre 1966 i 1969. No s'ha de confondre amb l'equip francès també anomenat Fagor.
El 1970 es fa unir amb l'equip Mercier-BP-Hutchinson, passant a anomenar-se aquest Fagor-Mercier-Hutchinson.

## Principals resultats

* Setmana Catalana: José Manuel López Rodríguez (1966), Domingo Perurena (1967), Mariano Díaz (1968), Luis Ocaña (1969)
* Volta a Andalusia: Jesús Aranzábal (1966), Ramón Mendiburu (1967)
* Volta a La Rioja: Gabino Ereñozaga (1967), Ramón Mendiburu (1968), Luis Ocaña (1969)
* Volta a Llevant: Mariano Díaz (1968)
* Klasika Primavera: Eusebio Vélez (1968)
* Eibarko Bizikleta: José María Errandonea (1968)
* Volta a Catalunya: Mariano Díaz (1969)
* Gran Premi del Midi Libre: Luis Ocaña (1969)

### A les grans voltes

* Volta a Espanya
** 4 participacions (1966, 1967, 1968, 1969)
** 15 victòries d'etapa:
*** 4 el 1966: José María Errandonea, Ramón Mendiburu, Luis Otaño, Domingo Perurena
*** 2 el 1967: Domingo Perurena, Mariano Díaz
*** 3 el 1968: Domingo Perurena, José María Errandonea, Luis Pedro Santamarina
*** 6 el 1969: Luis Ocaña (3), Domingo Perurena, José Manuel López Rodríguez, Mariano Díaz
** 0 classificació final:
** 3 classificacions secundàries:
*** Gran Premi de la muntanya: Mariano Díaz (1967), Francisco Gabica (1968), Luis Ocaña (1969)
* Tour de França
** 2 participacions (1966, 1969)
** 1 victòries d'etapa:
*** 1 el 1966: Luis Otaño
** 0 classificacions secundàries:
* Giro d'Itàlia
** 1 participacions (1968)
** 2 victòria d'etapa:
*** 2 el 1968: José Antonio Momeñe, Luis Pedro Santamarina
** 0 classificacions secundàries:

## Enllaços externs

* Plantilles a firstcycling.com
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
# Chondrostoma phoxinus

Chondrostoma phoxinus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.
Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.
Es troba a Croàcia i Bòsnia i Hercegovina.

## Referències

* ↑ Agassiz L. 1832. Untersuchungen über die fossilen Süsswasser-Fische der tertiären Formationen. Neues Jahrb. Mineral. Geol. Geogn. Petrefaktenk. v. 3. 129-138.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Muus, B.J. i P. Dahlström, 1968. Süßwasserfische. BLV Verlagsgesellschaft, Múnic. 224 p.
* ↑ Kottelat, M. i J. Freyhof, 2007. Handbook of European freshwater fishes. Publications Kottelat, Cornol, Suïssa. 646 p.
* ↑ Baillie, J. i B. Groombridge (eds.), 1996. 1996 IUCN red list of threatened animals. UICN, Gland, Suïssa. 378 p.
# Xenophrys minor

Xenophrys minor és una espècie d'amfibi que viu a la Xina, Tailàndia, Vietnam i, possiblement també, a Laos i Myanmar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Cheng, L., Guanfu, W., van Dijk, P.P. & Ohler, A. 2004. Xenophrys minor. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 14 de gener de 2008.
# Cartaginense

La Cartaginense (en llatí Carthaginensis) era una província de l'Imperi Romà i després visigoda d'Hispània.
Es va crear per divisió de la Tarraconense a finals del segle iii amb la reorganització de Dioclecià o al principi del segle iv amb Constantí el Gran. El 395 se'n separar Insulae Balearum. La capital inicial fou Cartago Nova, l'actual Cartagena, però en el període visigot era Toledo, ja que Cartago Nova fou ocupada pels romans d'Orient. El nom de la província venia de Cartago Nova. S'estenia per les dues Castelles, Múrcia, Andalusia Oriental (Almeria) i la part sud del País Valencià. Amb els àrabs va canviar de nom a Tolaitola, nom àrab de la capital Toledo. També rep aquest nom la diòcesi amb capital en la ciutat de Cartagena i amb seu catedralícia a Múrcia.

## Història

Com assenyala J. Arce, des de la invasió franca cap al 260, i fins l'invasió bàrbara del 409 Hispània va romandre en pau i tot el segle iv va ser per a la península ibèrica un segle de pau i prosperitat, passant sense traumes dignes de menció de mans d'un emperador a un altre, o d'un usurpador a un altre. A mitjan segle iv, possiblement sota Julià II, les illes Balears van ser transformades en la província Balearica, esqueixant-se probablement de la Cartaginense, millor que de la Tarraconense.
La província va patir l'impacte de l'invasió de vàndals, sueus i alans de 409, veient saquejats els seus territoris, especialment els de la Meseta. El 441 el rei sueu Réchila va conquerir les províncies Cartaginense i Bètica. Retornada als romans, la província va tornar a ser saquejada pels sueus en 456. A mitjan el segle v va ser annexada pels visigots dirigits pel seu rei Euric, els qui van mantenir la província com una de les demarcacions del seu regne.
A principi del segle vi, tropes romanes d'Orient van incorporar al domini de Constantinoble en nom de l'emperador Justinià I la zona costanera de la província, i li va sumar part de la Baetica formant una nova província que abastava des de l'Algarve portuguès fins al sud de l'actual província de València. Justinià va canviar el nom de la capital pel de Carthago Spartaria i la va convertir en capital de la província d'Espània.
Gran part dels territoris romans d'Orient van ser reconquerits per al Regne Visigot per Leovigild (568-586). La capital, Carthago Spartaria, encara resistiria alguns anys més, fins a la seva conquesta i destrucció pel rei visigot Suíntila cap a l'any 622. El 711, la invasió musulmana de la Península va suposar la desaparició de la província.

## Referències

* ↑ Carbonell i Curell, Anna; Abad i Carilla, Montserrat. Història, política, societat i cultura dels països catalans: Els temps prehistòrics i antics, fins al segle v. Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 436.
# Ploubalay

Ploubalay (en bretó Plouvalae) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 2006 tenia 2.488 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| | 2.150 | 2.217 | 2.292 | 2.334 | 2.385 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | Henri Derouin | PS |
| 2008- | Marie Annick Guguen | PS |
# Felip II de Savoia

Felip II de Savoia, Felip I de Ginebra o Felip de Bresse, anomenat el Sense Terra, (Chambéry, Savoia 1438 - Torí 1497) fou el duc de Savoia i comte de Ginebra entre 1496 i 1497.

## Antecedents familiars

Va néixer el 5 de febrer de 1438 a la ciutat de Chambéry, població situada en aquells moments al Ducat de Savoia i que avui en dia forma part del departament francès de la Savoia, fill del duc Lluís I de Savoia i Anna de Lusignan. Fou net per línia paterna d'Amadeu VIII de Savoia i Maria de Borgonya, i per línia materna de Joan II de Xipre i Carlota de Borbó. Fou germà del duc Filibert I de Savoia.
El seu pare li concedí el títol de comte de Bresse, si bé el perdé, motiu pel qual rebé el sobrenom de el Sense Terra.
Va morir el 7 de novembre de 1497 a la ciutat de Torí.

## Ascens al tron ducal

Revoltat contra el seu pare, fou vençut pel rei Lluís XI de França i retingut per aquest al castell de Loches entre 1464 i 1466 i al seu alliberament s'alià amb Carles I de Borgonya contra el rei francès.
Sense ser el principal hereu de Lluís I de Savoia, i pel fet de tenir diverses germanes al seu davant, per tal de garantir la línia masculina de la Dinastia Savoia va casar el seu fill gran Filibert de Savoia amb la filla del duc Carles I Violant Lluïsa de Savoia. Aquest pla, però, no tingué èxit per la prematura mort de Violant Lluïsa als 12 anys.
Durant anys reclamà els seus drets dinàstics sobre el ducat de Savoia, especialment durant la regència de Blanca de Montferrat, aconseguint fer-los efectius a la mort de Carles II de Savoia, passant a ser-ne nomenat hereu i titular del ducat, si bé morí a l'any següent.

## Núpcies i descendents

Es casà el 6 d'abril de 1472 a la població de Moulins amb Margarida de Borbó, filla de Carles I de Borbó i Agnès de Borgonya. D'aquesta unió tingueren:
* Lluïsa de Savoia (1476-1531), casada el 1488 amb Carles I d'Angulema i pares del rei Francesc I de França
* Girolamo de Savoia (1478)
* Filibert II de Savoia (1480-1504), duc de Savoia
Es casà, en segones núpcies, l'11 de novembre de 1485 amb Claudina de Brosse, filla de Joan I de Brosse i Nicole Châtillon. D'aquesta unió nasqueren:
* Carles III de Savoia (1486-1553), duc de Savoia
* Lluís de Savoia (1488-1502)
* Felip de Savoi-Nemours (1490-1533), comte de Ginebra i duc de Nemours
* Assolona de Savoia (1494)
* Joan Amadeu de Savoia (1495)
* Filibert de Savoia (1498-1524), casada el 1515 amb Julià II de Mèdici
Tingué diversos fills il·legítims: De Libéra Portoneri:
* Renat de Savoia (1468-1525), legitimitzat el 1499 i governador de Niça i Provença
* Antoinette (?-1500), casada el 1486 amb el príncep de Mònaco Joan II Grimaldi
* Pere, abat de Ginebra
De Bonne de Romagnano:
* Clàudia (?-1528), casada el 1514 amb Jaume III de Horn
* Margarida
* Joana
* Miquel, capellà
# Facetatge

En geometria, el facetatge és el procés d'eliminar parts d'un polígon, políedre o polítop sense crear cap nous vèrtexs.
Les noves arestes d'un políedre facetat poden ser creades al llarg de les diagonals de cara o de diagonals espacial internes. Un políedre facetat tindrà dues cares en cada aresta i crea nous políedres o compostos de políedres.
El facetatge és el procés recíproc o dual de l'estelació. Per cada estel·lació d'un polítop convex existeix un facetatge dual del polítop dual.

## Polígons facetats

Per exemple, un pentàgon regular té un facetatge simètric, el pentagrama, i l'hexàgon regular té dos facetatges simètrics, un com a polígon i un com a compost de dos triangles.
| Pentàgon | Hexàgon | Hexàgon | Decàgon | Decàgon | Decàgon | Decàgon | Decàgon | Decàgon | Decàgon |
| Pentagrama {5/2} | Hexàgon estelat | Compost 2{3} | Decagrama {10/3} | Compost 2{5} | Compost 2{5/2} | Decàgon estelat | Decàgon estelat | Decàgon estelat | Decàgon estelat |

## Políedres facetats

L'icosàedre regular es pot facetar en tres políedres de Kepler-Poinsot regulars: el petit dodecàedre estelat, el gran dodecàedre i el gran icosàedre. Tots ells tenen 30 arestes.
| Convex | Estels regulars | Estels regulars | Estels regulars |
| icosàedre | gran dodecàedre | petit dodecàedre estelat | gran icosàedre |
D'altra banda, el dodecàedre pot ser facetat en un políedre de Kepler-Poinsot regular, tres políedres estelats uniformes i tres políedres composts regulars. Els estelats uniformes i els composts de cinc cubs són construïts per mitjà de diagonals de cara. El dodecàedre excavat és un facetatge amb cares d'hexàgon estelat.
| Convex | estelat regular | estelats uniformes | estelats uniformes | estelats uniformes | Vèrtex-transitiu |
| dodecàedre | gran dodecàedre estelat | petit icosidodecàedre ditrigonal | dodecadodecàedre ditrigonal | gran icosidodecàedre ditrigonal | dodecàedre excavat |
| Convex | Composts regulars | Composts regulars | Composts regulars |
| dodecàedre | cinc tetràedres | cinc cubs | deu tetràedres |

## Bibliografia

* Bertrand, J. Note sur la théorie des polyèdres réguliers, Comptes rendus des séances de l'Académie des Sciences, 46 (1858), pp. 79–82.
* Bridge, N.J. Facetting the dodecahedron, Acta crystallographica A30 (1974), pp. 548–552.
* Inchbald, G. Facetting diagrams, The mathematical gazette, 90 (2006), pp. 253–261.
* Alan Holden, Shapes, Space, and Symmetry. New York: Dover, 1991. p.94

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Faceting» a MathWorld (en anglès).