OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Liraglutida

liraglutida és un medicament que s'utilitza per tractar la diabetis de tipus 2, l'obesitat i el control del pes crònic. En la diabetis és un agent menys preferit en comparació amb la metformina. Els seus efectes sobre els resultats de salut a llarg termini com les malalties del cor i l'esperança de vida no estan clars. S'administra per injecció sota la pell.
Els efectes secundaris comuns inclouen nivells baixos de sucre en sang, nàusees, marejos, dolor abdominal i dolor al lloc de la injecció. Els efectes secundaris gastrointestinals solen ser més forts al començament del període de tractament i disminueixen amb el temps. Altres efectes secundaris greus poden incloure càncer medul·lar de tiroide, angioedema, pancreatitis, malalties de la vesícula biliar i malalties renals. L'ús durant l'embaràs i la lactància materna és de seguretat poc clara. La liraglutida és un agonista del receptor GLP-1 semblant al glucagó (agonista del receptor GLP-1) també conegut com a mimètics de la incretina. Funciona augmentant l'alliberament d'insulina del pàncrees i disminueix l'alliberament excessiu de glucagó.
La liraglutida va ser aprovada per a ús mèdic a la Unió Europea el 2009 i als Estats Units el 2010.
Està comercialitzat a Espanya com a Saxenda, Victoza.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Liraglutide Monograph for Professionals». American Society of Health-System Pharmacists.
* ↑ «FDA approves weight management drug», 04-12-2020.
* ↑ «Liraglutide for the treatment of type 2 diabetes». Health Technology Assessment, 15, Suppl 1, 01-05-2011, pàg. 77–86. DOI: 10.3310/hta15suppl1/09. PMID: 21609656.
* ↑ British national formulary : BNF 76. 76. Pharmaceutical Press, 2018, p. 685. ISBN 9780857113382.
* 1 2 «Glucagon-like peptide analogues for type 2 diabetes mellitus». The Cochrane Database of Systematic Reviews, 10, 01-10-2011, pàg. CD006423. DOI: 10.1002/14651858.cd006423.pub2. PMC: 6486297. PMID: 21975753.
* ↑ «Victoza EPAR».
* ↑ «DailyMed - liraglutide injection».
* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2022.
# Llista de clans rajputs

Els rajputs estan dividits en trenta -sis (36) clans reials distribuïts en tres llinatges (vansha o vamsha). El funcionari colonial britànic Tod esmenta que són 36 clans però dona una llista de 37 en que inclou dos vansha. El brigadier A. Mason dona una llista de 36 clans reials.
* Els Suryavanshi (Solar) descendent de Surya, el déu Sol hindú
* Els Chandravanshi o Somavanshi (Lunar), descendents de Chandra, el déu Lluna
* Els Agnivanshi, descendents d'Agni, el déu del Foc. Històricament només quatre dinasties es van reclamar d'aquest origen: Chauhans o Chahamanes, Paramares, Solankis i Pratihares.

## Clans rajputs
### Clans rajputs Suryavanshi

* Bargujar
* Sikarwar
* Jamwal
* Tomar, Tanwar, Tuar
* Guhilot
* Sisòdia
* Ranawat
* Chundawat
* Sangawat
* Sarangdevot
* Kachwaha
* Kalyanot
* Rajawat
* Shekhawat
* Jasrotia
* Pundir
* Rathore
* Champawat
* Dhandhul Bhadail (Rathore) Jodha
* Khokhar
* Kumpawat
* Jaitawat

### Clans rajputs Chandravanshi (Somavanshi)

* Bhati
* Bundela
* Chandela
* Chavda
* Dahiya
* Katoch
* Jhala
* Jadeja
* Sarvaiya
* Jadeja
* Banaphar
* Pathania

### Clans rajpits Agnivanshi

* Chauhan
* Deora
* Hada
* Bhadauria
* Khichi
* Songara-gujrat
* Solanki
* Baghel
* Parmar
* Mori
* Sodha
* Sankhla
* Pratihara
* Inda

## Clans reials a la llista de Mason

* 1 Paramara - Agnivanshi
* 2 Agnipala - Agnivanshi
* 3 Chouha - Agnivanshi
* 4 Solanki (clan) - Agnivanshi
* 5 Parihara - Agnivanshi
* 6 Gehlote - Suryavanshi
* 7 Rahtor - Suryavanshi
* 8 Kachwaha - Suryavanshi
* 9 Birgujar - Suryavanshi
* 10 Balla - Suryavanshi
* 11 Byce - Suryavanshi
* 12 Dahirya - Suryavanshi
* 13 Suruja - Suryavanshi
* 14 Yadu - Somavanshi o Chandravanshi
* 15 Jereja - Somavanshi o Chandravanshi
* 16 Tuar - Somavanshi o Chandravanshi
* 17 Nicumpa - Somavanshi o Chandravanshi
* 18 Sikerwal - Somavanshi o Chandravanshi
* 19 Jits - Somavanshi o Chandravanshi
* 20 Chaura - Somavanshi o Chandravanshi
* 21 Jhala - Somavanshi o Chandravanshi
* 22 Gherwal - Somavanshi o Chandravanshi
* 23 Dahima - Somavanshi o Chandravanshi
* 24 Johya - Somavanshi o Chandravanshi
* 25 Sarwya - Somavanshi o Chandravanshi
* 26 Mohil - Somavanshi o Chandravanshi
* 27 Sengar - Somavanshi o Chandravanshi
* 28 Gor - Somavanshi o Chandravanshi
* 29 Jaitwar - Somavanshi o Chandravanshi
* 30 Hun - Somavanshi o Chandravanshi
* 31 Katti - Somavanshi o Chandravanshi
* 32 Makwahana - Somavanshi o Chandravanshi
* 34 Pala - Somavanshi o Chandravanshi
* 35 Tak - Somavanshi o Chandravanshi
* 36 Dabi - Somavanshi o Chandravanshi

## Enllaços externs

* The Thirty-six Royal Races of Rajput at Kipling.org

## Referències

* ↑ http://www.kiplingsociety.co.uk/rg_marque_royalraces.htm
# Lo Queixigar

Lo Queixigar és un indret del terme de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà, en el territori de l'antic poble de Mont-rebei.
Està situat a l'extrem sud-oest del terme, a prop i al sud-est del Congost de Mont-rebei. Està situat a la dreta del barranc de Matamala, a llevant de la partida de Matamala. A llevant seu hi ha el barranc de l'Obaga Gran.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Lorena Diaconescu

Lorena Diaconescu (Bucarest, 30 de juny de 1979) és una nedadora retirada especialitzada en proves d'estil lliure. Va ser campiona d'Europa en la prova de 4x200 metres lliures en el Campionat Europeu de Natació de 2000.
Va representar a Romania en els Jocs Olímpics d'Atlanta 1996 i Sídney 2000.

## Palmarès internacional

Campionat Europeu de Natació :
| Any | Lloc | Medalla | Prova |
| 1999 | Istanbul (Turquia Turquia) | 3 | 4x200 m lliures |
| 2000 | Hèlsinki (Finlàndia Finlàndia) | 1 | 200 m lliures |
| 2000 | Hèlsinki (Finlàndia Finlàndia) | 3 | 4x100 m lliures |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Lorena Diaconescu». [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ «Lorena DIACONESCU | Results | FINA Official» (en anglès). [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ Comité Olímpic Internacional. «Perfil olímpic» (en anglès). [Consulta: 1r gener 2022].
# Lorena López

Lorena López es una actriu valenciana de teatre, televisió i cinema. És titulada en Dansa Contemporània pel Conservatori Professional de Dansa de València i va impartir-ne classes a la Societat Coral El Micalet. És coneguda pels seus papers en produccions com L'Alqueria Blanca, Parany, Amor en polvo, Señoras del (h)AMPA, El vecino, Cinco metros cuadrados, Nosaltres no ens matarem amb pistoles o Cinco lobitos.

## Referències

* ↑ «El TEM estrena ‘Freak’, una volta de rosca a la sexualitat femenina», 25-02-2020. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Abbas, Sonia. «Todos los proyectos que estoy haciendo son de mujeres fantásticas» (en castellà). Mas de Cultura, 20-07-2020. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ «Lorena López». AAPV. Arxivat de l'original el 2020-02-23. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Monfort, Susana M. «Cara a cara con… Lorena López, actriz en "L'Alqueria Blanca"» (en castellà), 27-04-2011. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Fuentes, Antonio. «'Amor en polvo': Enrique Arce, Macarena Gómez, Luis Miguel Seguí y Lorena López se apuntan al intercambio de parejas» (en castellà). ecartelera, 04-07-2018. [Consulta: 12 juny 2022].
# Los clarines del miedo

Los clarines del miedo és una pel·lícula espanyola de 1958 ambientada en el món dels toros, dirigida per Antonio Román i protagonitzada per Francisco Rabal.
El guió va ser escrit per Antonio Vich Pérez i Ángel María de Lera sobre una novel·la d'aquest últim del mateix títol. El guió fou guardonat en la 5a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia.

## Argument

La pel·lícula s'ambienta en un petit poble castellà on se celebrarà una correguda de toros. Dos toreros desconeguts, Aceituno, un veterà i desencantat (Francisco Rabal) i Filigranas, novençà i ple d'il·lusió (Rogelio Madrid) esperen plens de por i incertesa al fet que arribi l'hora de la lídia en un poble on, per descomptat, no hi ha hospital.
El jove torero mor d'una banyada i el veterà aconsegueix un inesperat triomf, però a l'hora de cobrar, rebutja els diners.

## Repartiment

* Francisco Rabal - Aceituno
* Rogelio Madrid - Filigranas
* Silvia Solar - Fina
* José Marco Davó - Don Ramón
* Manuel Luna - Sr. Antares
* Rosita Valero - Antonia
* Luis Roses - Juan
* Francisco Bernal - Secretari
* Manuel Braña

## Referències

* ↑ Diccionario Espasa de cine español. Espasa, 1999. ISBN 8423994511 [Consulta: 6 febrer 2017].
* ↑ Los Premios de Cinematografía San Jorge, La Vanguardia, 26 d'abril de 1961
# Los condenados

Los condenados (Els condemnats) és una obra de teatre en tres actes i un pròleg, de Benito Pérez Galdós, estrenada al Teatre de la Comèdia de Madrid l'11 de desembre de 1894.

## Argument

Ambientada a la Vall d'Ansó, a jove Salomé està destinada per la seva família a contraure matrimoni amb l'honrat Santiago Paternoy. No obstant això, Salomé manté amors amb el bandoler José León, el que porta a Santiago a abandonar les seves intencions i beneir l'amor de la seva promesa i José. Aquests volen acomodar-se en una granja llogada que els permeti emprendre una nova vida. La manca de recursos fa que José sol·liciti l'ajuda d'una antiga amant. Avisada de la situació, Salomé, agreujada, denúncia davant el poble les malifetes del seu amant, que és gairebé objecte de linxament. Santiago i l'anciana Santamona aplaquen la ira dels vilatans amb la intenció de regenerar a José. Salomé, mentrestant, s'ha enclaustrat en un convent, on rep temps després la visita del seu antic amant. Salomé ha perdut gairebé el seny i a José no li queda una altra opció que lliurar-se a la justícia, que acabarà penjant-li de la forca.

## Repartiment

* Estrena, 1894. Intèrprets: Carmen Cobeña (Salomé), Emilio Thuillier (José), Miguel Cepillo (Santiago), Alfredo Cirera, María Cancio.

## Referències

* López Forcén, Gloria. «A próposito de un fracaso galdosiano: "Los Condenados"» (en castellà). UCM.
# Los confines

Los confines és el primer llargmetratge del cineasta mexicà Mitl Valdez, en el qual adapta diversos fragments de l'obra literària de Juan Rulfo per a narrar una sola història. El film es va produir en 1987 i es va estrenar fins al 27 d'octubre de 1992.

## Sinopsi

El director fa una adaptació de 'Talpa', 'Diles que no me maten' i Pedro Páramo, contes i novel·la de Juan Rulfo. Un dels personatges, Juan Preciado, troba a un parell de germans incestuosos de Talpa, mentre que el personatge Juvencio Nava fuig de diversos homes que el persegueixen pel presumpte assassinat del coronel Guadalupe Terreros.

## Repartiment

* Ernesto Gómez Cruz - Juvencio
* Manuel Ojeda - Ignacio
* María Rojo - Natalia
* Pedro Damián - hombre joven
* Enrique Lucero - Tanilo
* Jorge Fegan - Guadalupe Terreros
* Ana Ofelia Murguía - madre de Natalia
* Patricia Reyes Spíndola - mujer
* Uriel Chávez - hombre
* Carlos Esteban Chávez - Justino
* Ramiro Ramirez - Fulgencio
* Roberto Sosa - Lisandro

## Sobre el film

* Los confines és el sisè llargmetratge produït en el camp del cinema professional per la UNAM.
* La fallidra de la distribuïdora Películas Nacionales a impedir que l'estrena es donés després de finalitzar la producció de la pel·lícula. Van passar quatre anys des del terme de la pel·lícula fins a l'estrena.
* El director, Mitl Valdez, havia dirigit anteriorment el curtmetratge Al descubierto (1971) i el migmetratge Tras el horizonte (1984), basats també en l’obra literària de Juan Rulfo.

## Reconeixements

Nominada per als Ariels de 1987 en les categories:
* Opera prima - Mitl Valdez
* Coactuación femenina - Patricia Reyes Spíndola
* Actriu de quadre - Ana Ofelia Murguía
* Ambientació - Darsel Salinas i Lucía Olguín
Considerada com la pel·lícula número 40 entre les 100 millors pel·lícules del cinema mexicà, de la revista Somos. Convidada a la secció "Panorama Especial" del 45è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Referències

* ↑ «Fichas de filmes nacionales». Centro de documentación e información, Expediente A-02395.
* ↑ Mitl Valdéz: “Era muy celoso de su intimidad”, Milenio.com. 13 de maig de 2017
* ↑ Los confines: explorando el universo rulfiano, a cineoculto.com
* ↑ Perez Turrent, Tomás «Cinecrítica». , 26-09-1992, p. 16.
* ↑ Perez Turrent, Tomás «Los confines». Butaca UNAM.
* ↑ «Las 100 mejores películas del cine mexicano». Arxivat de l'original el 8 de febrer de 2010. [Consulta: 23 gener 2009].

## Enllaços externs

* Los confines a YouTube
# Andreas Blau

Andreas Blau (Berlín, 6 de febrer, 1949) és un músic alemany i ex flautista principal de la Berliner Philharmoniker.

## Biografia

En Blau prové d'una família de músics –el seu pare era músic (violí) de la Berliner Philharmoniker– i va començar a rebre classes de flauta als 13 anys. Més tard, va estudiar música a la Universität der Künste Berlin (actualment Universitat de les Arts).

### Actuant

Com a solista, va actuar amb Herbert von Karajan, David Oistrach, Yehudi Menuhin, Claudio Abbado i Sir Simon Rattle.
És el fundador i director de "The 14 Berlin Flutes", un conjunt format l'any 1996 format íntegrament per flautistas de diverses orquestres de Berlín. El conjunt toca diversos instruments de la família de la flauta, des del flautí fins a la flauta contrabaix.
Blau va ser la flauta principal de la Filharmònica de Berlín des de 1969 abans de retirar-se el juny de 2015 després de 46 anys. Va ser succeït per Mathieu Dufour de la Chicago Symphony.

## Pedagogia

Des de 1973, és professor de flauta i molts dels seus estudiants estan actius a les principals orquestres d'arreu del món. També imparteix classes magistrals a molts països i ha estat convidat a nombrosos concursos internacionals com a membre del jurat. El 2005, Blau va ser nomenat professor honorari al Conservatori de Música de Xangai.

## Vida personal

El sogre de Blau era Fritz Wesenigk (24 d'abril de 1923 - 7 de març de 2009), un trompetista que també era a la Filharmònica de Berlín. La filla de Blau, Alexandra, està casada amb Albrecht Mayer, l'oboista principal de l'orquestra.

## Referències

* 1 2 3 Hamilton, George. «Classical: Berlin's orchestra must be in harmony for key changes» (en anglès), 20-12-2015.
* ↑ «Andreas Blau in conversation with Emmanuel Pahud» (en anglès), 22-03-2014. [Consulta: 12 març 2019].
* 1 2 «Horn hangouts» (en anglès). [Consulta: 12 març 2019].
* ↑ «Berlin Philharmonic principal flute steps down after 46 years» (en anglès). [Consulta: 12 març 2019].
* ↑ «Andreas Blau» (en anglès). [Consulta: 12 març 2019].
# Los chicos del puerto

Los chicos del puerto és una pel·lícula espanyola del 2013 dirigida i escrita pel val·lisoletà Alberto Morais. Fou rodada el setembre de al barri de Natzaret de València amb actors no professionals procedents del mateix barri i es va estrenar en el marc del 35è Festival Internacional de Cinema de Moscou, on fou candidata al Sant Jordi d'Or. També fou projectada al Festival Internacional de Cinema de Toronto. Ha estat subvencionada per Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport de la Generalitat Valenciana.

## Sinopsi

Miguel fa el viatge que el seu avi no pot fer, ja que està tancat per la seva pròpia família. La missió és molt senzilla, anar a un funeral i dipositar una guerrera militar en la tomba d'un vell home, amic del seu avi. Miguel, acompanyat per Lola i Guillermo, surt d'aquesta illa dins de València que és el barri de Natzaret. Deambula per la perifèria de València buscant un cementiri, i enfrontant-se en definitiva a una ciutat deserta, almenys per un dia.

## Repartiment

* Omar Krim (Miguel),
* Blanca Bautista (Lola),
* Mikel Sarasa (Guillermo),
* José Luis de Madariaga (Avi),

## Premis

* Premi al millor guió al Tirana International Film Festival.
* Premi del públic en Cinema Llatí a Tübingen
* Premi Turia als Nous Realitzadors
* Premi del Cinema de la Cartellera Levante de València

## Crítiques

Segons el propi director, la pel·lícula és un reflex "el desmantellament a Espanya del que enteníem com l'estat del benestar" i utilitza l'experiència de tres nens d'un barri marginal de València (Natzaret, al que el director se sent especialment vinculat) per a dibuixar un retrat de l'abandó social, familiar, econòmic i polític que viuen els més desfavorits de la societat amb clares influències de Theo Angelopoulos i de Víctor Erice (especialment d' El espíritu de la colmena).

## Referències

* ↑ 'Los chicos del puerto', un drama contemporáneo en Nazaret, Valencia Plaza, 15 de novembre de 2013
* ↑ Alberto Morais presenta 'Los chicos del puerto' en Toronto, las Provincias, 14 d'agost de 2013
* ↑ La película valenciana 'Los chicos del puerto' de Alberto Morais competirá en el Festival de Cine de Moscú, Europa Press, 20 de maig de 2013
* ↑ Los chicos del puerto a Fotogramas
* ↑ ‘Los chicos del puerto’ – estrena en cines 15 de novembre, audiovisual1451.com
* ↑ CineLatino – 11. CineEspañol a filmtage-tuebingen.de
* ↑ La Cartelera Turia homenajeará a Raimon en la gala de sus XXIII premios, La Vanguardia, 26 de juny de 2014
* ↑ La última película de Morais trata del desmantelamiento del estado de bienestar español, Última Hora, 14 de setembre de 2013
* ↑ 'Los chicos del puerto': Sugerencias de la infancia, La Opinión de Zamora, 22 de juliol de 2014

## Enllaços externs

* Los chicos del puerto a cinemaldito.com
# William Woolsey Johnson

William Woolsey Johnson o, simplement, William Johnson (1841-1927) va ser un matemàtic estatunidenc.

## Vida i Obra

Johnson, fill d'un granger del comtat de Tioga (Nova York), va estudiar a la Universitat Yale en la qual es va graduar el 1862. Després de dos anys treballant a l'oficina del Almanac Nàutic a Cambridge (Massachusetts), va començar la seva carrera acadèmica com a professor ajudant a l'Acadèmia Naval a Newport (Rhode Island), transferida aviat a Annapolis (Maryland), des del 1864 fins al 1869. El 1870 va ser nomenat professor de matemàtiques del Kenyon College (Ohio) i des del 1872 ha va ser del Saint John's College d'Annapolis. El 1881 va retornar a l'Acadèmia Naval com a professor titular, en la qual va romandre fins a la seva jubilació el 1921.
Va ser un dels cinc membres del Consel de l'American Mathematical Society en el període 1892-1893 i va ser un dels impulsors del naixement del butlletí de la Societat i un dels seus primers contribuents més notables.
Johnson és recordat, sobre tot, pels seus llibres de càlcul diferencial basats en les diferències relatives.També és conegut per haver estat el primer en demostrar les condicions de resolubilitat del joc del 15.

## Referències

* ↑ Dwight, 1874, p. 298.
* ↑ Austin, Barry i Berman, 2010, p. 145.
* ↑ Fiske, 2000, p. 5.
* ↑ Austin, Barry i Berman, 2010, p. 144.
* ↑ Hendrixson, 2011, p. 6.

## Bibliografia

* Austin, Bill; Barry, Don; Berman, David. «The Lengthening Shadow: The Story of Related Rates». A: Caren L. Diefenderfer, Roger B. Nelsen (eds.). The Calculus Collection: A Resource for AP and Beyond (en (anglès)). Mathematical Association of America, 2010, p. 139-148. ISBN 978-0-88385-761-8.
* Dwight, Benjamin Woodbridge. The History of the Descendants of John Dwight of Dedham, Mass (en (anglès)). John F. Trow & Son, 1874, p. 198.
* Fiske, Thomas Scott «Mathematical progress in America» (en (anglès)). Bulletin of the AMS, Vol. 37, Num. 1, 2000, pàg. 3-8. ISSN: 0273-0979.
* Hendrixson, Lisa Rose «Variations of the 15 Puzzle» (en (anglès)). Ohio Link. Kent State University, 2011.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «William Woolsey Johnson» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* «Guide to the William Woolsey Johnson Papers MS 954». Yale University, 2008. [Consulta: 22 setembre 2017].
# Bandera de la Regió de Brussel·les-Capital

La bandera de la Regió de Brussel·les-Capital va ser adoptada el 16 de maig de 1991 i posteriorment modificada i aprovada el 9 de gener de 2015 mostrant en el seu centre un estilitzat iris (Iris pseudacorus) de pètals grocs amb un cor gris fimbriat en blanc sobre un fons blau.
La bandera fou adoptada, no exempta de polèmica, per 46 vots a favor, 30 en contra i 3 abstencions.
L'iris o lliri groc es tracta d'una planta molt adaptada a les zones d'aiguamolls i molt presents en aquest territori on creix en abundància. La llegenda diu que va donar una victòria clara al duc de Brabant en veure que creixia en abundància al voltant de les muralles de la ciutat i així saber per on portar les tropes enemigues perquè s'enfonsessin en els aiguamolls.

## Colors

El parlament de la regió en sessió ordinària de 2014 estableix els codis de color de la bandera.
| Model de color | Blau | Groc | Gris | Blanc |
| Pantone | Blau 072 C | Groc 102 C | 100 % de 421 C o 65 % de 423 C | Blanc |
| RAL | 5022 | 1018 | 7004 | Blanc |
| RGB | 10, 0, 190 | 255, 242, 3 | 184, 184, 186 | 255, 255, 255 |
| HTML | #0900BD | #FFF202 | #B9B9BC | #FFFFFF |

## Bandera anterior

La Regió de Brussel·les-Capital, creada el 18 de juny de 1989 va adoptar l'iris com el símbol de la ciutat el 5 de març de 1991. El disseny de l'emblema va ser triat a través d'un concurs públic, el qual va ser guanyat pel dissenyador francès Jacques Richez i que ha desenvolupat la seva carrera professional a Bèlgica. Els colors blau i groc són els de la Unió Europea, de la qual Brussel·les n'acull una bona part d'institucions.
A partir del 2015 va entrar en vigor el nou disseny.

## Banderes derivades

* Bandera de la Comissió de la Comunitat Neerlandòfona.
* Bandera de la Comissió de la Comunitat Francòfona.

## Referències

* 1 2 «Ordonnance du 16 mai 1991 portant fixation de l'emblème et du drapeau de la Région de Bruxelles-Capitale» (en francès).
* 1 2 «Fixation de l'emblème et du drapeau de la Région de Bruxelles-Capitale» (en francès). Parlement de la Region de Bruxelles-Capitale, 02-10-2014. [Consulta: 21 octubre 2015].
* ↑ «Le nouveau drapeau fait polémique» (en francès). LaLibre.be, 09-01-2015. [Consulta: 21 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la Comissió de la Comunitat francesa Arxivat 2001-05-01 a Wayback Machine. (COCOF) (francès)
# Ciclisme als Jocs Olímpics d'estiu de 1904 - 2 milles

La cursa de les 2 milles va ser una de les proves de ciclisme en pista que es van disputar als Jocs Olímpics de Saint Louis de 1904. És l'única vegada que s'ha disputat aquesta prova en uns Jocs Olímpics. La prova es va disputar el 3 d'agost de 1904, prenent-hi part 13 ciclistes, tots dels Estats Units. Es desconeix el nom de vuit dels participants.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Burton Downing | Oscar Goerke | Marcus Hurley |

## Resultats
### Final

| Posició | Ciclista | Temps |
| | Burton Downing | 4' 57,8" |
| | Oscar Goerke | desconegut |
| | Marcus Hurley | desconegut |
| 4. | Teddy Billington | desconegut |
| 5-13 | Charles Schlee | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |
| 5-13 | desconegut | desconegut |

## Referències

* ↑ «Olympedia – 2 miles, Men». [Consulta: 12 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Charles J.P. Lucas. The Olimpic Games 1904. Consultable a LA84 Foundation Arxivat 2009-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* J.E. Sullivan. Spalding's Athletic Almanac for 1905. Consultable a LA84 Foundation Arxivat 2011-08-29 a Wayback Machine. (anglès)
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich», 1999. Arxivat de l'original el 2008-10-14. [Consulta: 2 desembre]. (polonès)