OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bisbat de Tacuarembó

El bisbat de Tacuarembó (llatí: Dioecesis Tacuarembiana) és una demarcació eclesiàstica de l'Uruguai sufragània de l'arquebisbat metropolità de Montevideo. El seu origen és del segle XX amb capital a la ciutat de Tacuarembó.

## Territori

Amb una superfície de 25.068 km², el bisbat es correspon amb el territori dels departaments de Rivera i de Tacuarembó.
La seu del bisbat és la ciutat de Tacuarembó, on es troba la catedral de Sant Fructuós. (castellà: San Fructuoso).
El territori se subdivideix en 16 parròquies.

## Història

El bisbat de Tacuarembó va ser establert el 22 d'octubre de 1960 amb la butlla Quod impiger, a partir del territori del bisbat de Florida.

## Bisbes destacats

* Carlos Parteli Keller † (3 novembre de 1960 – 26 de febrer de 1966)
* Miquel Balaguer † (26 de febrer de 1966 – 28 de gener de 1983)
* Daniel Gil Zorrilla, S.J. † (28 de gener de 1983 – 8 de març de 1989, nomenat bisbe de Salto)
* Julio César Bonino Bonino, † (20 de desembre de 1989 - 8 d'agost 2017)
* Pedro Ignacio Wolcan Olano, des del 19 de juny 2018

## Estadístiques

Segons les dades del cens de 2006, el bisbat tenia una població aproximada de 183.414 habitants, 126.567 batejats, és a dir, el 69,0% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diàques | religiosos | religiosos | parroquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diàques | homes | dones | |
| 1966 | 95.000 | 154.905 | 61,3 | 29 | 14 | 15 | 3.275 | | 9 | 81 | 13 |
| 1968 | ? | 154.905 | ? | 27 | 15 | 12 | ? | | 16 | 85 | 14 |
| 1976 | 198.660 | 220.733 | 90,0 | 33 | 13 | 20 | 6.020 | | 23 | 76 | 15 |
| 1980 | 152.600 | 170.900 | 89,3 | 25 | 11 | 14 | 6.104 | | 20 | 71 | 15 |
| 1990 | 148.750 | 175.000 | 85,0 | 23 | 12 | 11 | 6.467 | 1 | 12 | 48 | 15 |
| 1999 | 127.545 | 182.900 | 69,7 | 27 | 12 | 15 | 4.723 | 8 | 21 | 49 | 16 |
| 2000 | 125.870 | 179.814 | 70,0 | 26 | 12 | 14 | 4.841 | 7 | 19 | 49 | 16 |
| 2001 | 125.870 | 183.814 | 68,5 | 24 | 10 | 14 | 5.244 | 7 | 20 | 52 | 16 |
| 2002 | 125.870 | 183.814 | 68,5 | 24 | 10 | 14 | 5.244 | 7 | 20 | 51 | 16 |
| 2003 | 125.875 | 183.814 | 68,5 | 23 | 13 | 10 | 5.472 | 7 | 16 | 46 | 16 |
| 2004 | 126.567 | 183.414 | 69,0 | 23 | 12 | 11 | 5.502 | 8 | 15 | 46 | 16 |

## Referències

* Annuario pontificio del 2005 i edicions anteriors, registrats a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina del bisbat de Tacuarembó
* Bisbat de Tacuarembó Arxivat 2008-12-24 a Wayback Machine. a la pàgina web de la Conferència Episcopal Uruguaiana Arxivat 2016-08-16 a Wayback Machine. (castellà)
* Bisbat de Tacuarembó a www.gcatholic.com
* Butlla Quod impiger, AAS 53 (1961), p. 472 (llatí)
# Bathycongrus dubius

Bathycongrus dubius és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 44,3 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 120-145.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 128 i 886 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: des de Geòrgia (els Estats Units) fins a les Guaianes, incloent-hi el golf de Mèxic i el mar Carib.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Ogilby J. D., 1898. New genera and species of fishes. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 23 (pt 3). 280-299.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Breder, C. M., Jr., 1927. Scientific results of the first oceanographic expedition of the "Pawnee" 1925. Fishes. Bulletin of the Bingham Oceanographic Collection Yale University v. 1 (art. 1): 1-90.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ McEachran, J.D. I J.D. Fechhelm, 1998. Fishes of the Gulf of Mexico. Volum 1: Myxiniformes to Gasterosteiformes. University of Texas Press, Austin. 1112p.
* ↑ Menezes, N.A., P.A. Buckup, J.L. Figueiredo i R.L. Moura, 2003. Catálogo das espécies de peixes marinhos do Brasil. São Paulo. Museu de Zoologia da Universidade de São Paulo, 160 pp.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Brunettia albohumeralis

Brunettia albohumeralis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Àsia: Sri Lanka.

## Referències

* ↑ Annandale, 1910. Rec. Indian Mus., 5, 141. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 març 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Psychodidae (Diptera) at the Zoological Survey of India Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Bromelia

Bromelia és un gènere tropical americà de plantes de la família Bromeliaceae, encara que comunament es diu amb el mateix nom a plantes d'altres gèneres de la mateixa família. Les seves flors tenen un calze molt profund. El gènere va ser definit pel botànic suec Olof Bromelius. La fibra que s'obté de B. serra i B. hieronymi (chaguar), és una de les bases de l'economia dels Wichí del Gran Chaco (Argentina).

## Espècies seleccionades

* Bromelia agavifolia Brongniart ex Houllet
* Bromelia alsodes H. St. John
* Bromelia alta L.B. Smith
* Bromelia antiacantha Bertoloni
* Bromelia arenaria Ule
* Bromelia arubaiensis P.L. Ibisch & R. Vásquez
* Bromelia auriculata L.B. Smith
* Bromelia balansae Mez
* Bromelia binotii E. Morren ex Mez
* Bromelia braunii Leme & E. Esteves
* Bromelia chrysantha Jacquin
* Bromelia eitenorum L.B. Smith
* Bromelia epiphytica L.B. Smith
* Bromelia estevesii Leme
* Bromelia exigua Mez
* Bromelia flemingii I. Ramírez & Carnevali
* Bromelia fosteriana L.B. Smith
* Bromelia fragilis L.B. Smith
* Bromelia glaziovii Mez
* Bromelia goeldiana L.B. Smith
* Bromelia goyazensis Mez
* Bromelia grandiflora Mez
* Bromelia granvillei L.B. Smith & Gouda
* Bromelia gurkeniana E. Pereira & Moutinho
** var. funchiana E. Pereira & Leme
* Bromelia hemisphaerica Lamarck
* Bromelia hieronymii Mez
* Bromelia horstii Rauh
* Bromelia humilis Jacquin
* Bromelia ignaciana R. Vásquez & P.L. Ibisch
* Bromelia interior L.B. Smith
* Bromelia irwinii L.B. Smith
* Bromelia karatas Linnaeus
* Bromelia laciniosa Martius ex Schultes f.
* Bromelia lagopus Mez
* Bromelia legrellae (E. Morren) Mez
* Bromelia lindevaldae Leme & E. Esteves
* Bromelia macedoi L.B. Smith
* Bromelia minima Leme & E. Esteves
* Bromelia morreniana (Regel) Mez
* Bromelia niduspuellae (André) André ex Mez
* Bromelia oliveirae L.B. Smith
* Bromelia palmeri Mez
* Bromelia pinguin Linnaeus
* Bromelia poeppigii Mez
* Bromelia redoutei (Baker) L.B. Smith
* Bromelia regnellii Mez
* Bromelia reversacantha Mez
* Bromelia rondoniana L.B. Smith
* Bromelia scarlatina (hortus ex Hérincq) E. Morren
* Bromelia serra Grisebach
* Bromelia superba Mez
* Bromelia sylvicola S. Moore
* Bromelia tarapotina Ule
* Bromelia trianae Mez
* Bromelia tubulosa L.B. Smith
* Bromelia villosa Mez
# Bromellita

La bromellita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el seu nom del físic i mineralogista suec Magnus von Bromell (1679-1731).

## Característiques

La bromellita és un òxid de fórmula química BeO. Cristal·litza en el sistema hexagonal en forma de cristalls prismàtics, que també poden ser tabulars. Pot trobar-se'n també en forma d'en agregats de rossetes. La seva duresa a l'escala de Mohs és 9.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bromellita pertany a «04.AB: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 2,1 i 1:1, amb Catió:Anió (M:O) = 2:1 (i 1,8:1)» juntament amb els següents minerals: crednerita, tenorita, delafossita, mcconnel·lita, zincita, bunsenita, calç, manganosita, monteponita, períclasi, wüstita i pal·ladinita.

## Formació i jaciments

Es troba en filons hidrotermals de calcita en skarn d'hematites i pedra calcària skarn. Sol trobar-se associada a altres minerals com: swedenborgita, richterita, manganofil·lita, natrolita, diàspor o chamosita. Va ser descoberta l'any 1925 a Långban, Filipstad (Värmland, Suècia).

## Referències

* ↑ «Bromellite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 abril 2016].
* ↑ «Bromellite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 3 abril 2016].
# Butlletí Oficial del Principat d'Astúries

El Butlletí Oficial del Principat d'Astúries (Boletín Oficial del Principáu d'Asturies, BOPA) és el diari oficial de la comunitat autònoma del Principat d'Astúries. S'hi publiquen les disposicions generals, actes administratius i texts que, en virtut de disposició legal o reglamentària, hagin de ser obligatòriament publicats en el mateix per la seva validesa legal o eficàcia jurídica.

## Referències

* ↑ «Govern del Principat d'Astúries». Arxivat de l'original el 2016-07-29. [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ «BOPA». Arxivat de l'original el 2016-01-23. [Consulta: 9 juliol 2016].
# Bloemfontein Celtic Football Club

El Bloemfontein Celtic Football Club és un club de futbol sud-africà de la ciutat de Bloemfontein.

## Història

El club va ser fundat l'any 1969 amb el nom de Mangaung United Football Club. El 1984 fou comprat per Petros Molemela i adoptà el nom de Bloemfontein Celtic. També s'anomenà Frasers Celtic i Magic Curl Celtic.

## Palmarès

* Mainstay Cup:
       1985
* Telkom Knockout:
       2012
* MTN8/SAA Sup 8 Cup:
       2005
* Telkom Charity Cup::
       2007
* First Division Inland Stream:
       2003-04
* Charity Showdown:
       2014

## Referències

* ↑ PSL Club Info Arxivat 2008-12-16 a Wayback Machine.
* ↑ Web oficial Arxivat 2019-12-21 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 «South Africa Cup Winners». RSSSF.
# Bulbine crassa

Bulbine crassa és una espècie de planta herbàcia que pertany a la família de les asfodelàcies, subfamília de les asfodelòidies, és una flor descrita el 2006 que apareix al grup d'illes Furneaux entre Victòria i Tasmània. Les llavors s'han conservat com a part de l'associació de Tasmània amb el Millennium Seed Bank Project.

## Taxonomia

Bulbine crassa va ser descrita per Dennis Ivor Morris i Marco F. Duretto i publicat a Muelleria 22: 93, a l'any 2005 [2006].

### Etimologia

Bulbine: que rep el nom del tubercle en forma de bulb de moltes espècies.
crassa: epítet llatí que significa "sòlid, espès, gros, dens".

### Sinonímia

* Anthericum altissimum Mill.
* Anthericum asphodeloides L. basiònim
* Anthericum longiscapum Jacq.
* Anthericum succulentum Salisb.
* Bulbine altissima (Mill.) Fourc.
* Bulbine crocea L.Guthrie
* Bulbine dielsii Poelln.
* Bulbine longiscapa (Jacq.) Willd.
* Bulbine mettinghii Ten.
* Bulbine pallida Baker
* Phalangium altissimum (Mill.) Kuntze
* Phalangium asphodelodes (L.) Kuntze
* Phalangium longiscapum (Jacq.) Kuntze

## Referències

* ↑ «Plant story - Bulbine crassa is saved at Kew's Millennium Seed Bank» (en anglès). Kew Royal Botanic Gardens, 01-01-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-09. [Consulta: 9 gener 2021].
* ↑ «Bulbine crassa» (en anglès). Tropicos.org. [Consulta: 9 gener 2021].
* ↑ «Bulbine bulbosa» (en anglès). Growing Native Plants. Australian National Botanic Gardens, 19-06-2003. [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets». [Consulta: 9 gener 2021].
* ↑ Bulbine asphodeloides a PlantList
# Bumba (animal)

Bumba és un gènere d'aranyes migalomorfes de la família Theraphosidae. Les seves espècies són originàries d'Amèrica del Sud.

## Nomenclatura

L'any 2000, Pérez-Miles va descriure el gènere Iracema, nom que ja existia per denominar un peix. Sis anys més tard, en adonar-se del seu error, el mateix Pérez-MIles va canviar el nom Iracema pel de Maraca, amb la poca fortuna que Maraca era també un nom que ja existia, en aquest cas per a denominar un gènere de blatodeus. Finalment, l'any 2014, Maraca vas ser substituït pel de Bumba, que és el que actualment es considera correcte.

## Taxonomia

* Bumba cabocla (Pérez-Miles, 2000) - Brasil
* Bumba horrida (Schmidt, 1994) - Veneçuela, Brasil
* Bumba lennoni (Pérez-Miles, 2014) - Amazònia
* Bumba pulcherrimaklaasi (Schmidt, 1991) – Equador

## Referències

* ↑ Pérez-Miles, F. 2000: Iracema cabocla new genus and species of theraphosid spider from Amazonic Brazil (Araneae, Theraphosinae). Journal of arachnology , 28 : 141-148. PDF
* ↑ Triques, ML 1996: Iracema caian , new genus and species of electrogenic neotropical Freshwater fish (Rhamphichthyidae: Gymnotiformes: Ostariophysi: Actinopterygii). Revue Francaise d'Aquariologie Herpetologia , 23 : 91-92.
* ↑ Pérez-Miles, F. 2005: A reemplaçament name for Iracema Pérez-Milers 2000 (Araneae, Theraphosidae). Journal of arachnology , 34 : 247. PDF
* ↑ Pérez-Miles, Bonaldo & Miglio 2014 : Bumba, a replacement name for Maraca Pérez-Miles, 2005 and Bumba lennoni, a new tarantula species from western Amazonia (Araneae, Theraphosidae, Theraphosinae). ZooKeys, 448: 1-8. PDF
* ↑ Bertani, R.;Carla-Da-Silva, S.2003: Notes on the genus Iracema Pérez-Milers, 2000 with the first description of the male of I. horrida (Schmidt, 1994) (Araneae: Theraphosidae). Zootaxa , 362 : 1-8. Abstract & excerpt
* ↑ Genus Bumba Pérez-Miles, Bonaldo & Miglio, 2014", World Spider Catalog, Natural History Museum Bern
Viccionari
# Bulíguino

Bulíguino (en rus: Булыгино) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 2 habitants. Pertany al districte municipal d'Atkarsk.

## Referències

* ↑ «Саратовская губерния. Список населенных мест по сведениям 1859 года». Arxivat de l'original el 2018-02-28.
* ↑ «Списки населенных мест Саратовской губернии. Аткарский уезд / Оценочно-стат. отд. Сарат. губ. зем. управы. — Саратов, 1914». Arxivat de l'original el 2017-11-12.
* ↑ «Aleksandrovka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2018-03-03.
# Bumaji

El bumaji és una llengua que es parla al sud-est de Nigèria. Es parla al poblat de Bumaji, a la LGA d'Obudu, a l'estat de Cross River.
El bumaji és una llengua de la família lingüística de les llengües bendi, que formen part de les llengües del riu Cross. Les altres llengües que formen part de la seva família lingüística són l'alege, el bekwarra, el bete-bendi, el bokyi, l'ubang, l'ukpe-bayobiri i l'utugwang-irungene-afrike, totes elles de Nigèria.

## Ús

El bumaji té un ús vigorós (6a). Tot i que no està estandarditzada, és utilitzada per a població de totes les generacions.

## Població i religió

El 75% dels 16.000 bumaji-parlants professen religions cristianes. D'aquests, el 60% són protestants, el 20% són catòlics i el 20% segueixen esglésies cristianes independents. El 25% restant creu en religions tradicionals africanes.

## Referències

* 1 2 Bumaji al joshua project
* ↑ ethnologue
* ↑ bumaji a l'ethnologue
# Ca l'Estapé

Ca l'Estapé és un edifici del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa d'estructura popular. A la planta baixa trobem l'entrada amb arc rebaixat, emmarcat amb dovelles de pedra com la resta d'obertures. El primer pis té caràcter de principal, per l'alçada i la mida del balcó, on veiem una barana de ferro amb treball discret i simple que es repeteix en el balcó del segon pis.

## Referències

* ↑ «Ca l'Estapé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Ca l'Esqueu

Ca l'Esqueu és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de tres plantes i coberta de doble vessant a façana situada al costat esquerre del carrer Girona. La façana, d'una sola crugia, està arrebossada i pintada a excepció de l'emmarcament de la finestra del primer pis.
La planta baixa consta d'un sòcol granellut i pintat de color gris i d'una porta rectangular feta d'obra de ciment i rajola. El primer pis consta d'una finestra de pedra sorrenca formada per grans blocs i un ampit motllurat. El segon pis té una finestra quadrada de grans dimensions.
El ràfec és de tres fileres de rajola, dues de planes i una amb forma de dent de diamant.

## Història

Casa originària del segle xviii, amb reformes durant el segle xix i xx.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ca l'Esqueu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Ca l'Estany (Copons)

Ca l'Estany és una obra barroca de Copons (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular amb el sostre a dues vessants. De pedra i teules.
De dos pisos. Al davant balcons i al costat lateral i primer pis del darrere arc formant galeria-
A la façana principal, l'escut de nobiliari dels Lacambra.

## Història

Principis segle xix.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ca l'Estany». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 octubre 2017].
# Bordó (música)

El terme bordó s'aplica a un so greu referit a diferents aspectes de la música. Segons el Diccionari Català-Valencià-Balear, etimològicament prové del llatí burdone, ‘borinot’, degut al so greu de la corda més greu de la guitarra, comparable a la remor que fa el borinot quan vola.

## Organologia

En organologia el terme bordó es refereix als sons més greus d'un instrument i per extensió, l'agent sonor que el produeix, com per exemple la corda més greu de la guitarra o de qualsevol altre instrument. En alguns instruments de corda polsada, com la tiorba i l'arxillaüt, els bordons a l'aire són les cordes greus suplementàries lligades a un segon claviller. En el piano els bordons són les cordes entorxades, que produeixen els sons més greus d'aquest instrument; en molts tipus de cornamuses i altres instruments de vent són tubs independents, cada un dels quals només fa sonar una nota mantinguda i greu.
En la caixa o tambor militar, els bordons són les diverses cordes metàl·liques acoblades a la membrana inferior de la caixa que produeixen el redoble característic d'aquest instrument.
En el conjunt dels registres de l'orgue s'anomena bordó, tapat o tapadet a un registre de sonoritat fosca i profunda, assignat habitualment al pedaler. Acostumen a ser tubs de fusta tapats.

## Composició musical

Per analogia amb el concepte de bordó aplicat a les cornamuses, en una composició musical, un bordó és un efecte harmònic o monofònic d'acompanyament musical en el qual una nota o acord es manté sonant de manera continuada durant bona part d'una peça o fragment musical, establint molt sovint la tonalitat de la composició. L'ús sistemàtic (no ocasional) de bordons s'originà en la música antiga del sud-est asiàtic; posteriorment es va estendre cap a l'est de l'Índia fins a arribar a Europa.
Aquesta tècnica ha estat utilitzada per alguns compositors clàssics per a evocar una música rústica o arcaïtzant. Podem veure'n algun exemples a:
* Telemann, Concert en mi menor per a flauta travessera, flauta de bec, cordes i baix continu, 4t moviment.
* Haydn, Simfonia número 104 "London": a l'inici del finale, acompanyant una melodia popular.
* Baguer, Simfonia pastoral; allegro.
* Beethoven, Simfonia número 6, "Pastoral": a l'inici i a la secció de trio de l'Scherzo
* Berlioz, Harold en Italie, acompanyant als oboès mentre imiten els pifferi del camperols.
* Bartók, en les seves adaptacions per a piano de la música hongaresa i altres músiques folklòriques.
El bordó difereix del pedal en la seva durada, ja que mentre que el pedal té una durada limitada, el bordó pot arribar a mantenir-se en tota la durada de la peça.

## Referències

* ↑ van der Merwe, Peter (1989). Origins of the Popular Style: The Antecedents of Twentieth-Century Popular Music. Oxford: Clarendon Press. ISBN 0-19-316121-4
Viccionari
# Ca n'Orra

Ca n'Orra, o Can Norra, és una masia de Sant Boi de Lluçanès (Osona), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Aquest mas es tracta d'un gran edifici de planta rectangular i teulat a doble vessant al qual s'han adossat diverses construccions que amplien l'habitatge, les corts o bé serveis complementaris com la capella. El cos central de la casa té planta baixa, pis i golfes, presenta la façana ordenada amb tres obertures a cada pis. A l'esquerra de la façana hi ha un cos rectangular amb una galeria porxada amb arcs carpanells i barana de maons en losange. Adossat a la façana dreta s'amplia la planta baixa i es crea una terrassa a l'altura del primer pis. A la part del darrere de la casa hi ha construccions annexes que eren utilitzades com a corts o masoveria i la capella.
La capella barroca de la Mare de Déu de la Concepció és d'una sola nau construïda amb murs de pedres irregulars, morter i amb carreus ben tallats a les cantonades de l'edifici. La façana principal fa cantonada amb la part del darrere de la masia i presenta la part superior ondulada culminada amb una petita espadanya fragmentada. A la part dreta de la nau hi ha adossat un cos rectangular que havia estat sagristia i que ara també s'hi pot accedir des de l'exterior.
La porta està formada per una arcada rebaixada monolítica i muntants de carreus ben tallats. A la part central de la façana hi ha un ull de bou rodó.
D'aquesta capella prové la imatge de la Puríssima Concepció que es troba al Mas Bertrana de Santa Maria de Corcó.
La pallissa és un edifici de planta rectangular allargada que ha estat molt modificada. Sols conserva la part baixa del mur de l'antiga construcció. A la façana principal es conserva una gran arcada que era l'entrada a la pallissa. Amb aquestes restes es va reedificar una nova pallissa cobrint l'espai amb teulat a doble vessant aguantat amb pilars de maons que sostenen bigues de fusta.

## Història

L'estructura de la construcció de la casa és del segle xviii i les reformes que s'han fet posteriorment estan documentades a la font del costat dret de la porta amb una inscripció: "RAMON OBRA GJL DE 1905".
A l'arc de pedra que forma la porta d'entrada a la capella hi ha la data de 1858.
En el cas de les pallisses, les diferents fases constructives de l'actual edifici són clarament diferenciades donat el diferent aspecte que presenten els dos sistemes de construcció de pallisses. La primera era una construcció tancada als quatre vents amb obertures possiblement sols a la façana principal, on es conserva l'arcada. La cobertura amb un teulat amb pilars de maó és molt posterior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Norra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2012].

## Bibliografia

* MONTAÑÀ, Daniel, PLANES, Josep Albert (2004). Història de Sant Boi de Lluçanès. Cossetània.

## Enllaços externs

* «Orra». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.