OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eneko Las Heras

Eneko Las Heras (Caracas) és un dibuixant veneçolà de pares bascs especialitzat en l'humor gràfic de denúncia social.
Col·laborador del diari 20 Minutos des de 2001, el 31 d'octubre de 2017 anuncià per Twitter que havia sigut despatxat sense cap explicació, després que no li publicaren dos peces al·lusives al procés independentista català i es mostrara a favor de la República Catalana. Eneko va desmentir que el despatxament es deguera a la censura d'un acudit titulat Marca España en referència a la repressió exercida pel Govern d'Espanya durant el referèndum d'autodeterminació de Catalunya, que de fet havia publicat en la revista Interviú, per a la qual continuà treballant. Al tancament de la revista Interviú, segueix dibuixant actualment a El Jueves. També ha col·laborat a la revista satírica Illegal Times, i al llibre col·lectiu de Dibuixants sense fronteres titulat 155 dibuixos contra el 155.

## Referències

* ↑ Pep Sánchez. «Humor subversivo en tiempos de crisis» (en castellà). Cultura en acción, 15-02-2014. [Consulta: 1r novembre 2017].
* ↑ Ely Reyes «¿Democracia a la española? Mire por qué despidieron a Eneko» (en castellà). Ciudad VLC, 01-11-2017 [Consulta: 1r novembre 2017]. Arxivat 7 de novembre 2017 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-11-07. [Consulta: 1r novembre 2017].
* ↑ «'20 minutos' acomiada el dibuixant Eneko després de vetar-li dos peces crítiques amb el govern del PP». Ara, 01-11-2017 [Consulta: 2 novembre 2017].
* ↑ «"20 minutos" acomiada el dibuixant Eneko, crític amb la repressió de l'1-O». CCMA, 01-11-2017 [Consulta: 2 novembre 2017].
* ↑ «El Grupo Zeta cierra las revistas Interviú y Tiempo» (en castellà). ELMUNDO.
# Epigonus waltersensis

Epigonus waltersensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 12,9 cm de llargària màxima.
* 7 espines i 9 radis tous a l'aleta dorsal.
* Flancs i abdomen platejats.
* Opercle amb espina.

## Hàbitat

És un peix marí, mesobentònic-pelàgic i batidemersal que viu entre 740-760 m de fondària i, principalment, sobre el fons marí.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Indice d'ittiologia siciliana; ossia, catalogo metodico dei nomi latini, italiani, e siciliani dei pesci, che si rinvengono in Sicilia disposti secondo un metodo naturale e seguito da un appendice che contiene la descrizione de alcuni nuovi pesci sicilian. Messina. Indice Ittiol. Sicil. . 1-70.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Parin, N. V. & Abràmov, A. A., 1986. Materials for a revision of the genus Epigonus Rafinesque (Perciformes, Epigonidae): species from the submarine ridges of the southern East Pacific and preliminary review of the "Epigonus robustus species-group.". Trudy Instituta okeanologii im. P.P. Shirshova = Transactions of the P.P. Shirshov Institute of Oceanology v. 121: 173-194.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V. i O.D. Borodulina, 1986. Preliminary review of the bathypelagic fish genus Antigonia Lowe (Zeiformes, Caproidae). Trudy Inst. Okeanol. 121:141-172.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992. Species composition and distribution of Epigonus (Epigonidae) in the world ocean. J. Ichthyol. 32(5):94-108.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Adda

* Per a altres significats sobre Riu Adda, vegeu «Afon Adda».
L'Adda (en llatí Addua, en grec antic Ἀδούας) és un riu del nord d'Itàlia afluent per l'esquerra del riu Po. Té 313 km de longitud.
Segons Estrabó i Plini el Vell era un riu de la Gàl·lia Cisalpina, un dels grans afluents que fan baixar les aigües des dels Alps fins al Po. Neix als Alps orientals prop de Bormio, i desemboca a través de la Valtellina, al Lacus Larius o Lago di Como, d'on torna a sortir a l'extrem sud-est prop de Lecco, i des d'allí segueix el seu curs fins al Po, on desemboca entre Placentia i Cremona. Al tram final sembla que feia frontera entre els ínsubres i els cenòmans. És un riu ample on les seves aigües blaves són molt ràpides, diu Claudi Claudià. Estrabó diu que neix al massís d'Adula, als Alps occidentals, on segons ell, també hi neix el Rin, cosa que és un error i s'atribueix al poc coneixement directe que el geògraf tenia d'aquella part del territori.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Addua». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 8 gener 2023].
# Monclova (municipi)

Monclova és un municipi de l'estat de Coahuila. Monclova és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud de l'estat de Coahuila. Limita al nord amb els municipis d'Arteaga, al sud amb Zacatecas, a l'oest amb General Cepeda i a l'est amb Ramos Arizpe.

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Monclova Arxivat 2016-04-07 a Wayback Machine.INAFED, 2015. (castellà)
# Musaranya nana americana

La musaranya nana americana (Sorex nanus) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes (Soricidae) endèmica dels Estats Units, on viu a Arizona, Colorado, Montana, Nebraska, Nou Mèxic, Dakota del Sud, Utah i Wyoming.
El tipus nomenclatural s'ha identificat al parc Estes, al comtat de Larimer (Colorado) als Estats Units d'Amèrica.

## Referències

* ↑ Hammerson, G. (2008) Sorex nanus A: UICN 2009. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Versió 2009.2. www.iucnredlist.org Consultat el 8 febrer 2010.
# Musaranya nana del Transvaal

La musaranya nana del Transvaal (Suncus lixus) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes (Soricidae). Viu a Angola, Botswana, la República Democràtica del Congo, Kenya, Malawi, Namíbia, Tanzània, Zàmbia i Zimbàbue. El seu hàbitat natural són els boscos secs tropicals o subtropicals i les sabanes seques.
# Museu d'Història de Cambrils

El Museu d'Història de Cambrils és una xarxa municipal que reuneix diferents museus i altres espais històrics dintre el territori cambrilenc.
Actualment, el museu s'encarrega de la preservació d'una onzena d'espais monumentals i de la difusió del patrimoni cultural de la ciutat a través de visites guiades, exposicions temporals, activitats didàctiques i rutes temàtiques, com és el cas de la ruta de la guerra civil a Cambrils. Des del 2012 s'incorporat a la Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya. A més de l'ajuntament, hi col·laboren el Centre d'Estudis Cambrilencs i la Cooperativa Agrícola.

## Referències

* ↑ «Museu d'Història de Cambrils». Ajuntament de Cambrils, s.d. [Consulta: 25 gener 2020].
* ↑ Figueras, J. «El Camp de Tarragona rep 268.000 euros per a la recuperació de la memòria històrica». El Punt Avui, 09-08-2021.
* ↑ Sierra, Cristina «El Museu d'Història de Cambrils s'incorpora a la Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya». Revista Cambrils, 18-07-2012.
* ↑ «Museu d'Història de Cambrils». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. [Consulta: 25 gener 2020].

## Enllaços externs

* «Museu d'Història de Cambrils». Xarxa de Museus d'Història i Monuments de Catalunya.
* «El Museu d'Història de Cambrils». Xarxa de Museus Marítims de la Costa Catalana.
# Museu d'Història de Sabadell

* «MHS» redirigeix aquí. Si cerqueu el moviment harmònic simple, vegeu «Moviment harmònic simple».
El Museu d'Història de Sabadell (MHS) és un museu local situat al carrer de Sant Antoni, 13, de Sabadell (Vallès Occidental), que explica la història de Sabadell des del poblament prehistòric fins a l'etapa de industrial dels segles XIX-XX. Aplega col·leccions d'arqueologia, d'història i d'etnologia sobre la ciutat, i també una important col·lecció relacionada amb la indústria tèxtil llanera. Es realitzen conferències i xerrades sobre temes d'història de la ciutat. L'entrada és gratuïta i té accés adaptat per a minusvàlids.

## Casal Antoni Casanovas

L'edifici on es troba el museu és un casal de tres cossos, compost de planta baixa i dos pisos. La façana és de proporcions acurades, en la línia del llenguatge neoclàssic propi dels mestres d'obres. Composició simètrica, amb una gradació de les obertures segons l'alçada. Té pedra al sòcol, als entaulaments i als emmarcats de les finestres i balcons, dels que cal destacar les reixes i baranes de ferro.
Erigit el 1859 pel fabricant Antoni Casanovas. Ha allotjat, després de ser residència noble, el Jutjat de Primera Instància (1883), la Caixa d'Estalvis (1889-1916), l'Escola Industrial (1902-1911) i des de l'any 1931 és la seu del Museu d'Història de la Ciutat.

## Història

Gràcies a la intensa vida artística i cultural que es va viure a Sabadell a principis del segle xx, on destaquen personatges com Joan Vila Cinca, Vicenç Renom i Lluís Mas, es van començar a organitzar les primeres col·leccions de belles arts i d'arqueologia a la ciutat. Arran d'aquestes col·leccions va sorgir la necessitat de crear un museu local on salvaguardar tot el patrimoni aconseguit en les recerques arqueològiques realitzades, entre altres llocs, a la Salut.
El 1931 es va inaugurar el primer museu local, amb el nom de Museu de la Ciutat, amb una col·lecció molt variada on es tractaven diversos temes com la paleontologia, l'arqueologia, la indústria tèxtil i les belles arts, entre d'altres.
El 1970 es va constituir definitivament com a Museu d'història.

## Exposicions temporals

La temàtica del museu és variada i al llarg dels anys ha acollit exposicions de diferents temes. La proporció en percentatge ha sigut de:
* Arqueologia 30%
* Arts decoratives 17%
* Ciència i tècnica 21%
* Etnografia 10%
* Numismàtica 12%
* Geologia i paleontologia 10%

## Peces destacades

* Collaret de variscita de la Bòbila Padró

## Referències

* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010, p. 100. ISBN 84-393-5437-1.
* 1 2 «Casal Antoni Casanovas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
* ↑ Descobreix Sabadell, Ajuntament de Sabadell. març 2009
* ↑ «Museu d'Història de Sabadell». Patrimoni.gencat. [Consulta: 28 març 2011].

## Enllaços externs

* Web del Museu Arxivat 2010-05-23 a Wayback Machine.
* Visita virtual 360 a l'equipament Arxivat 2016-09-16 a Wayback Machine.
# Baçan

Baçan (en francès Bassan) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Baía Farta

Baía Farta és un municipi de la província de Benguela. Té una extensió de 6.744 km² i 102.989 habitants segons el cens de 2014. Comprèn les comunes de Baía Farta, Dombe Grande, Calahanga i Equimina. Limita al nord amb el municipi de Benguela, a l'est amb els municipis de Caimbambo i Chongoroi, al sud amb els municipis de Camacuio i Namibe i a l'oest amb l'oceà Atlàntic.

## Referències

* ↑ Baía Farta al cens d'Angola
# Barri d'Almeda

El Barri d'Almeda és un barri de Cornellà de Llobregat i la zona industrial i de negocis de la ciutat. S'hi pot trobar la Fira de Cornellà, el WTC Almeda Park, els grans magatzems d'El Corte Inglés, el parc de Can Mercader i moltes empreses i indústries. Rebé el nom pels propietaris anteriors del terreny, la família Almeda, en concret Dolors Almeda i Roig.

## Història

En l'actual territori del barri Almeda només hi havia algunes masies diseminades fins a la segona meitat del segle xix, com Can Busquets, Can Manso o Can Remei, a més de la casa senyorial de Can Mercader. En aquell moment van aparèixer els primers nuclis de població del barri, Millàs i Femades.
A partir de 1920 es van començar a vendre alguns solars a obrers o petits comerciants de Barcelona, que els emprarien per esbargir-se. Progressivament s'hi van anar construint barraques que van acabar esdevenint cases d'obra, i les famílies començarien a viure-hi de manera permanent. Per aquest motiu, durant algunes dècades el barri va ser conegut popularment com el «de les Barraques». Una part important de les famílies procedien de Montjuïc i havien estat desnonades per l'edificació dels palaus de l'Exposició Universal de 1929.
En l'actualitat la principal ocupació del sòl és la industrial. El 1930 es documenta ja una primera indústria artesana d'adob de pells, el 1940 ja es podia parlar de barri industrial incipient i la dècada de 1970 va ser declarat Zona Industrial per la Comissió d'Urbanisme. De les més de 200 indústries noves que es van instal·lar a Cornellà entre 1964 i 1974, la majoria ho van fer a Almeda.
El barri Almeda és també exemple del creixement urbanistic desordenat del municipi de Cornellà. El 1959 s'hi va inaugurar el primer bloc de pisos, de 140 habitatges, i durant les dècades següents es van enderrocar masies amb un important valor arquitectònic i històric arreu del terme municipal, també a Almeda. Can Mercader és un dels pocs casos en què la reivindicació veïnal va aconseguir aturar un pla per edificar-hi blocs de pisos.

## Transports

* Estació d'Almeda, de la Línia Llobregat-Anoia dels FGC (L8, S33, S4, S8, R5 i R6).
* Busos urbans: 94 i 95.
* Busos interurbans: L12, L52 i L82.

## Referències

* ↑ Gutiérrez Ortolà, Gregorio.. Cornellà de Llobregat : estudis d'història. Ajuntament de Cornellà de Llobregat, [1989?].
* ↑ Bellavista Bou, Oleguer, 1928-. Evolució d'un barri obrer: Almeda - Cornellà. Claret, 1977. ISBN 84-7263-028-5.
* ↑ Tardà i Coma, Joan.. Pagesos, obrers, ciutadans : història de Cornellà de Llobregat. Expres Serveis, 1993.

## Vegeu també

* Parc de Can Mercader
# Barri d'eth Cap dera Vila i passèg dera Libertat

El Barri d'eth Cap dera Vila i passèg dera Libertat és el conjunt històric que forma el nucli urbà originari de la ciutat de Vielha, al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya i està declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

S'estén a banda i banda del riu Nere, amb un traçat urbà de carrers que pugen paral·lels al riu —com els carrers de Sarriulèra i Major— i uns de posteriors oberts als camps veïns. En aquest barri es conserven alguns edificis civils, antigues residències de famílies nobles que, disposats en carrers estrets, mantenen un aire medieval; es poden esmentar l'antic casal Çò de Rodés, la Tor deth Generau Martinhon —Çò de Santesmases, seu del Museu dera Val d'Aran— o el Çò de Fedusa de l'any 1608, entre d'altres, tots amb finestrals gòtics del segle xvii i portes adovellades. A un extrem del Cap dera Vila hi havia l'antic castell, del qual resta només l'església parroquial de sant Miquel, adossada a la torre de l'homenatge a l'època.
L'expansió de la vila al segle xix fou vers el nord, cap a la Garona, a l'altra banda del Camin Reiau —que comunicava antigament la part alta i baixa de la vall—, i mantingué el seu caràcter axial a cavall de l'espai longitudinal del Passèg o passeig dera Llibertat, amb cases de planta i un o dos pisos amb cobertes de llicorella amb llucanes.

## Vegeu també

* Casa dera Vila, seu de l'Ajuntament

## Referències

* 1 2 3 «Barri d'eth Cap dera Vila i passèg dera Libertat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
* ↑ «Vielha». Val d'Aran. Arxivat de l'original el 21 d’octubre 2017. [Consulta: 14 setembre 2016].
* 1 2 «Barri d'eth Cap dera Vila i passèg dera Libertat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Bertran Riquer

Bertran Riquer (Catalunya, segle xiii - cap a 1316) va ser un arquitecte del palau i mestre d'obra gòtic i va ser l'encarregat d'iniciar la capella de Santa Àgata (o Santa Àgueda) (1302-11), que van continuar a partir de 1316 Jaume del Rei i Pere d'Olivera. Junt amb Pere de Prenafeta, va construir el sepulcre dels reis Jaume II i Blanca d'Anjou (1312-15) al monestir de Santes Creus. Probablement intervingué també en la construcció del monestir de Pedralbes, a Barcelona.

## Referències

* ↑ eduloc
* «Bertran Riquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Bel Canto (pel·lícula)

Bel Canto és una pel·lícula dramàtica estatunidenca del 2018 dirigida per Paul Weitz, a partir d'un guió del mateix Weitz i d'Anthony Weintraub. Està basat en la novel·la homònima del 2001 d'Ann Patchett. És protagonitzada per Julianne Moore, Ken Watanabe, Sebastian Koch i Christopher Lambert. S'ha doblat al català mantenint els diàlegs en castellà i japonès.
Es va estrenar el 14 de setembre de 2018 amb la distribució de Screen Media Films.

## Referències

* ↑ Hipes, Patrick. «Julianne Moore, Ken Watanabe & Demian Bichir To Star In 'Bel Canto' – Toronto». Deadline Hollywood, September 7, 2016.
* ↑ «Berlin: Bloom's 'Bel Canto' Adds Trio to Drama's Cast». Variety, February 8, 2017.
* ↑ «Pel·lícula - Bel Canto». CCMA. [Consulta: 16 març 2024].
* ↑ Desta, Yohana. «Julianne Moore Is Under Fire in Searing Bel Canto Trailer». Vanity Fair, August 7, 2018. [Consulta: August 7, 2018].
* ↑ Lang, Brent. «'Bel Canto' With Julianne Moore, Ken Watanabe Sells to Screen Media (EXCLUSIVE)». Variety, May 7, 2018. [Consulta: August 7, 2018].
# Bel Ami, història d'un seductor

Bel Ami, història d'un seductor (títol original en anglès, Bel Ami) és una pel·lícula europea de 2012 dirigida per Declan Donnellan i Nick Ormerod i protagonitzada per Robert Pattinson i Uma Thurman. S'ha doblat i subtitulat al català.
La història està basada en la novel·la Bel-Ami de 1885 de l'autor realista Guy de Maupassant.

## Argument

Georges Duroy (Robert Pattinson) és un home que acaba de complir el seu servei militar a l'Àfrica i arriba a París sense diners. Protegit pel seu antic company Charles Forestier (Philip Glenister), aconsegueix entrar com a reporter auxiliar a "La vie française", diari propietat del Monsieur Rousset (Colm Meany), del qual Forestier ha arribat a ser-ne cap, amb l'ajuda de la seva esposa Madelaine Forestier (Uma Thurman), una dona bella i intel·ligent que escriu per ell.
En un sopar amb els Forestier, Duroy coneix Clotilde de Marelle (Christina Ricci), que amb el temps es converteix en la seva amant, i durant tota la pel·lícula li demostra el seu amor i l'ajuda. Quan Forestier mor, George es casa amb la seva dona malgrat la dubtosa conducta d'ella. Madelaine "protegeix" George igual que va fer amb Forestier, de manera que Duroy acaba per ocupar el lloc que el seu amic tenia al diari. Duroy, sense escrúpols, i a la recerca de beneficis, sedueix la dona del director del diari, Virginie Rousset (Kristin Scott Thomas), però aviat es cansa d'ella, ja que li resulta embafadora. Tanmateix, res no li impedeix seduir també la filla de la parella, Suzanne Walter (Holliday Grainger), amb qui acaba contraient matrimoni en divorciar-se de Madelaine després de sorprendre-la cometent adulteri.

## Repartiment

* Robert Pattinson: Georges Duroy
* Uma Thurman: Madeleine Forestier
* Kristin Scott Thomas: Virginie Rousset
* Christina Ricci: Clotilde de Marelle
* Colm Meaney: Monsieur Rousset
* Holliday Grainger: Suzanne

## Referències

* 1 2 Títol català
* ↑ Lodderhose, Diana «'Bel' rings changes». Variety, 14-02-2012.
* ↑ «Bel Ami, història d'un seductor». Desdelsofà.cat. [Consulta: 15 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Bel Ami, història d'un seductor a Goita què fan, ara!
# Batalla de Khàybar

La batalla de Khàybar es va lliurar l'any 628 entre els musulmans de Medina i els jueus que vivien a l'oasi de Khàybar, situat a uns 150 quilòmetres de Medina a la part nord-occidental de la península Aràbiga. Segons les fonts de l'islam, els musulmans van atacar jueus que s'havien atrinxerat en una fortalesa.
Sobre les raons de l'atac, l'historiador escocès William Montgomery Watt assenyala la presència a Khàybar dels Banu n-Nadir, que estarien incitant les tribus àrabs veïnes a alçar-se contra la comunitat islàmica de Medina. L'orientalista italiana Laura Veccia Vaglieri, tot i que comparteix l'opinió de Watt, afirma que un altre motiu podia haver inclòs compensar la pèrdua de prestigi de Muhàmmad entre els seus seguidors, així com l'obtenció d'un botí que podria ser utilitzat per a realitzar futures campanyes.
Els jueus de Khàybar finalment es van rendir i se'ls va permetre viure a l'oasi amb la condició que donessin la meitat de la seva producció als musulmans. Els jueus van continuar vivint a l'oasi durant diversos anys fins que van ser d'Aràbia expulsats pel califa Úmar. La imposició d'aquest tribut als jueus conquistats va servir com a precedent per a les disposicions de la llei islàmica sobre la jizya, impost dels no-musulmans sota domini musulmà, i la confiscació de les terres pertanyents als no-musulmans per a integrar-les a la propietat col·lectiva dels musulmans. a canvi de permetre'ls practicar la seva fe, gaudir d'un grau d'autonomia comunal, tenir dret a la protecció de l'estat musulmà de l'agressió exterior, i ser eximits del servei militar i del zakat, obligatori per als ciutadans musulmans.

## Referències

* ↑ «Ali». A: Encyclopædia Britannica Online [Consulta: 12 octubre 2007].
* 1 2 Veccia Vaglieri, L. "Khaybar", Encyclopaedia of Islam
* ↑ Stillman 19
* ↑ Stillman 18–19
* ↑ Lewis 10
# Bobsleigh als Jocs Olímpics d'hivern de 1952

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1952 celebrats a la ciutat d'Oslo (Noruega) es disputaren dues proves de bobsleigh, ambudes en categoria masculina. Es realitzà una prova de bobs a 2 entre els dies 14 i 15 de febrer i una altra de bobs a 4 entre els dies 21 i 22 de febrer de 1952 a la pista Frognerseteren.

## Comitès participants

Participaren un total de 71 competidors de 10 comitès nacionals diferents.
| Alemanya (6) Argentina (4) Àustria (8) Bèlgica (4) Estats Units (10) | França (5) Itàlia (8) Noruega (9) Suècia (9)  Suïssa (8) |

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Bobs a 2 Detalls | Alemanya Alemanya IAndreas Ostler Lorenz Nieberl | Estats Units USA IStanley Benham Patrick Martin | Suïssa Suïssa IFritz Feierabend Stephan Waser |
| Bobs a 4 Detalls | Alemanya Alemanya IAndreas Ostler Friedrich Kuhn Lorenz Nieberl Franz Kemser | Estats Units USA IStanley Benham Patrick Martin Howard Crossett James Atkinson | Suïssa Suïssa IFritz Feierabend Albert Madörin André Filippini Stephan Waser |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Alemanya | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2 | Estats Units | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 3 | Suïssa | 0 | 0 | 2 | 2 |
# Bonaventura Abella i Abella

Bonaventura Abella i Abella (Isona, 1863 - Claravalls, 1913) va ser un prevere i escriptor català. Ordenat el 1887 al seminari de la Seu d'Urgell, va dirigir escoles a Guissona i Agramunt i va ser rector d'Oliola, Abella, Santa Linya i Claravalls.
Amb el pseudònim Lo pagès de la Masia, Lo padrinet, va escriure amb històries moralitzadores en textos on s'intueixen molts aspectes de com era la vida pagesa pallaresa d'aquell moment, a través del diàleg entre un avi i el seu nét. També se li atribueix un llibre sobre la feina del pagès durant el transcurs de l'any, a través del pseudònim Tarifa per als pagesos.

## Referències

* 1 2 3 Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya.. 1. ed. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1998-2001, p. 4. ISBN 84-393-4612-3.
# Biota (Aragó)

Biota és un municipi d'Aragó situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca de Las Cinco Villas. Està situada al costat del riu Arba. Des de 1169 fou possessió dels Urrea, comtes d'Aranda i vescomtes de Biota, que tenien un palau a la població. El 1772 els Urrea van vendre el palau i el títol de vescomtes de Biota a Matías Landábaru i el 1995 l'ajuntament va adquirir el palau dels comtes per un preu simbòlic.