OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campanar de l'antic convent de dominics d'Aiòder

La Torre campanar de l'Antic Convent Dominics, localitzada al carrer del Convent d'Aiòder, a la comarca de l'Alt Millars és una torre catalogada com a Bé de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificatiu: 12.08.017-001.

## Descripció

Es tracta d'un dels pocs vestigis, que queden en peus, de l'antic Convent dels Dominicos que es va començar a construir en 1575, finalitzant-se la seva obra amb la construcció en 1601, i derrocant el convent en 1950.
Es tracta d'una torre exempta d'uns 36 metres d'altura que formava part de l'església de l'antic Convent dels Dominicos, construït per cristianitzar als habitants moriscs de la zona, i que feu d'església parroquial, fins que al segle xix es va construir l'actual església. El convent va ser utilitzat durant les Guerres Carlines com a caserna general de les tropes.
És una torre esvelta de bona factura i en ella poden observar-se encara, restes de l'antiga decoració, així com unes curioses gàrgoles de pedra. És monument d'interès local des de fa relativament poc, malgrat això qualsevol intervenció tant a la torre com en les campanes ha de comunicar-se a la Direcció general del Patrimoni Cultural Valencià amb el projecte corresponent, abans del seu inici per a la deguda aprovació oficial. Actualment es troba en procés de restauració per part de la Conselleria de Cultura.

## Referències

* ↑ «Secció 2a. Béns de rellevància local - Generalitat Valenciana». [Consulta: 14 agost 2018].
* ↑ «Secció 2a. Béns de rellevància local - Generalitat Valenciana». [Consulta: 6 abril 2019].
* ↑ «Torre de los Dominicos: Información útil y fotos» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 14 agost 2018].
* ↑ «Paseo por el municipio | Ayuntamiento de Ayodar» (en castellà). [Consulta: 14 agost 2018].
* ↑ «Torre campanario del Convento de los Dominicos» (en castellà). [Consulta: 14 agost 2018].
* ↑ «Antiguo de Dominicos - AYÓDAR (COMUNITAT VALENCIANA)». [Consulta: 14 agost 2018].
* ↑ http://www.fvmp.es/fvmp3/guia/4.2.guia-cul-patrimonio.html?codine=12017
* ↑ turismodecastellon@dipcas.es, Patronato Provincial de Turismo de Castellón. «http://www.turismodecastellon.com/va/que-hacer/cultura/monumentos/show/103718» (en va). [Consulta: 14 agost 2018].
# Amastris (princesa)

Amastris o Amestris (en grec antic Ἄμαστρις o Ἄμηστρις) era el nom de la dona de Xerxes I de Pèrsia (486 aC–465 aC) i mare d'Artaxerxes I de Pèrsia Longimà (464 aC–424 aC).
Era filla d'Òtanes, segon Heròdot, o d'Onofes, segon Ctèsias. Heròdot la descriu com una persona molt cruel. En una ocasió, quan ja era molt gran, va fer matar 14 joves de les més nobles famílies perses com a sacrifici al déu que habitava sota terra com a agraïment per haver arribat a aquella edat, tot i que això no era costum persa. Heròdot també parla de l'horrible mutilació que va infringir a la seva jove Artaïnta, filla de Masistes i dona de Darios a la que Xerxes havia seduït. Va sobreviure a Xerxes.
Una altra Amastris era filla d'Artaxerxes II de Pèrsia, a la que van prometre al noble Tiribazos promesa que no es va complir.

## Referències

* ↑ 1.Amastris a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 137
# Lindsley Foote Hall

Lindsley Foote Hall (1883-1969) va ser un arqueòleg i egiptòleg de Portland, Or. que va treballar per al Metropolitan Museum of Art de Nova York, N.Y. i va formar part de l'expedició que va descobrir la tomba del rei Tutankhamon a Egipte el 1922-1923.
Lindsley està a la llista de possibles morts a causa de la llegenda que deia que tot aquell que obri la tomba de Tutankhamon en patirà les conseqüències, però no obstant, Lindsey va morir als 86 anys per causes naturals.

## Referències

* ↑ «Lindsley Foote Hall American, 1883-1969». The New York Public Library. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «Hall, Lindsley Foote, 1883-1969». SNAC cooperative. [Consulta: 1r abril 2020].
# Les Apaches (pel·lícula de 1904)

Les Apaches, també coneguda com A Burlesque Highway Robbery in Gay Paree, és una pel·lícula muda francesa de Georges Méliès, estrenada el 1904, produïda per Star Film Company i té el número 536-537 als seus catàlegs.

## Sinopsi

Un viatger acaba perdent-se pels carrers de París i quan descobreix on és, es troba amb una banda de captaires deformats i famolencs, que, sentint-se segurs que els gendarmes no són a prop, s'aixequen i comencen a treure la roba de la maleta del viatger. Les persones sense llar, de fet, no tenen cap deformitat, i tot això és només una farsa per causar llàstima als ciutadans. Després de robar-ho tot al viatger, un dels captaires li posa una galleda ajustada al cap que no pot treure-la, i tots ballen, deixant l'home sol. Diverses joves passen pel lloc i s'espanten per les maniobres de l'home. Finalment treu la galleda del cap i els gendarmes apareixen a l'acte, però el viatger està tan furiós que els tira a terra, pensant que són els seus perseguidors. Ells l'enxampen i el porten al confinament.

## Referències

* ↑ Malthête, Jacques; Mannoni, Laurent. L'oeuvre de Georges Méliès. París: Éditions de La Martinière, 2008, p. 346. ISBN 9782732437323.
* ↑ «Parisian Mode of Robbery (1904)», 09-05-2004. [Consulta: 12 desembre 2023].
# Llengües khoe

Les llengües khoe són un grup d'idiomes parlats al sud d'Àfrica de filiació dubtosa, ja que no tots els lingüistes accepten que pertanyin a les llengües khoisànides, amb les quals comparteixen alguns trets (com presència fonològica dels clics) però no d'altres (com l'ús de la veu passiva, gairebé absent a les diferents branques khoisànides). On sí que sembla haver-hi acord és en relacionar-la amb el kwadi, ja extint, amb el qual formarien una família o subfamília independent. Tampoc no és evident quantes llengües pertanyen a aquest grup, ja que a la zona existeix un continu dialectal que fa difícil separar varietats d'una mateixa llengua d'idiomes diferents, especialment perquè són parles poc estudiades. Els idiomes més coneguts són el nama, el korana (ja extingit) i el naro.
Les llengües khoe es parlen al desert de Kalahari i a Namíbia per part de comunitats plurilingües i sovint nòmades o seminòmades, fet que accentua la desaparició de molts dels seus membres, en perill d'extinció. Gramaticalment, tenen tres gèneres i tres nombres (singular, dual i plural) i marquen les desinències flexives amb sufixos. El verb indica la posició física del parlant a part del temps i es pot col·locar en un ordre relativament lliure dins de la frase.

## Referències

* ↑ http://proel.org/index.php?pagina=mundo/khoisana/khoisanc
# Canella

«Canella» té aquests significats:
* Canella, gènere de plantes de la família de les canel·làcies.
* Canyella (espècia), o canella, escorça aromàtica del canyeller
* Canyella (anatomia), o canella, part frontal de la cama
* Canell, part del cos humà entre la mà i el braç
* Canella, canó per on brolla l'aigua d'una font
Vegeu també Canyella (desambiguació) Viccionari
# Roca Gelera

Roca Gelera és una muntanya de 1.110 m alt del límit dels termes comunals d'Eus i Campossí, el primer de la comarca del Conflent, i el segon, de la de la Fenolleda, a la Catalunya del Nord el primer i a Occitània el segon, si bé en una comarca històricament unida a la Catalunya del Nord. És, per tant, un dels límits septentrionals dels Països Catalans.
És a l'extrem septentrional del terme d'Eus i al meridional del de Campossí, al nord-est de l'Estanyol. Tot i que el cim és pròpiament dins del terme eusenc, el conjunt de la muntanya fa de termenal, com s'ha dit anteriorment.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ «Roca Gelera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Roca Gelera en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
# Enrique López Eguiluz

Enrique López Eguiluz, conegut també com a Enrique L. Eguiluz (Madrid, 22 de maig de 1930 – 9 de maig de 1997) va ser un director de cinema espanyol.
Va dirigir principalment documentals i curts, però esdevingué famós per haver dirigit el clàssic de fantaterror, La marca del hombre lobo, primera pel·lícula espanyola en la que Jacinto Molina, àlies Paul Naschy, va interpretar el personatge de Waldemar Daninsky.

## Filmografia

* La pandilla (1965)
* Pascualín (1965)
* Chantaje a un asesino (1966)
* En Andalucía nació el amor (1966)
* Agonizando en el crimen (1967)
* La marca del hombre lobo (1968)
* Santo frente a la muerte (1969)
* Misión secreta en el Caribe (1971)

## Referències

* ↑ Naschy, Paul. Memorias de un hombre lobo (en castellà). Alberto Santos Editor, 1997. ISBN 978-84-920576-6-5 [Consulta: 30 abril 2020].
# Gens Cèlia

La gens Cèlia (llatí: Cælia o, de vegades, Cœlia o Coilia) va ser una gens romana d'origen plebeu. En els manuscrits generalment trobem Cælius, mentre que les monedes acostumen a dir Cœlius o Coilius. Atès que són noms que s'assemblen, Cælius sovint es confon amb Cæcilius.
Deien ser d'origen etrusc, i descendir del mític Celi Vibenna. Cap membre de la família no va exercir altes funcions de la República fins al segle i aC. L'any 94 aC Gai Celi Caldus va aconseguir el consolat. Els cognomina principals de la família varen ser Caldus i Rufus, el qual significa 'vermell', probablement referit al color dels cabells, i és compartit per altres gentes.

## Referències

* ↑ D.P. Simpson, Cassell's Latin & English Dictionary (1963).
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 532.

## Bibliografia

* Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (en anglès). 2a ed.. Boston: Little Brown and Company, 1859.
# Llei de reforma fiscal de 1986 (Estats Units d'Amèrica)

La Llei de reforma fiscal de 1986 (Tax Reform Act en anglès) va ser aprovada pel 99è Congrés dels Estats Units i signada pel president Ronald Reagan el 22 d'octubre de 1986.
La Llei de reforma fiscal de 1986 va ser la màxima prioritat nacional del segon mandat del president Reagan. La llei va reduir les taxes federals de l'impost sobre la renda, va disminuir el nombre de trams impositius i va reduir la taxa impositiva màxima del 50 % al 28 %. La llei també va ampliar el crèdit per l'impost sobre la renda del treball, la deducció estàndard i l'exempció personal, que va eliminar aproximadament sis milions de nord-americans amb ingressos més baixos de la base imposable. Per compensar aquestes retallades, la llei va augmentar l'impost mínim alternatiu i va eliminar moltes deduccions fiscals, incloses les deduccions per habitatges de lloguer, comptes de jubilació individuals i amortitzacions.
Tot i que es preveia que la reforma fiscal fos neutral en termes d'ingressos, popularment es va anomenar la segona ronda de retallades fiscals de Reagan (després de la Llei de l'impost sobre la recuperació econòmica de 1981). El projecte de llei va ser aprovat amb el suport majoritari tant a la Cambra de Representants com al Senat, i va rebre els vots de les majories tant entre els republicans del Congrés com els demòcrates, inclòs el president demòcrata de la Cambra Tip O'Neill.
# Les Arenes – la Grípia – Can Montllor

Les Arenes – la Grípia – Can Montllor és un barri de Terrassa situat a l'extrem oriental del districte 6 o del Nord-est, al marge esquerre de la riera de les Arenes. Està conformat per les barriades de les Arenes (al sud i a l'oest, vora la riera i la via del tren), la Grípia (a l'est, vora el torrent homònim) i Can Montllor (a la part nord, vora la carretera), llocs que li donen nom. Té una superfície de 0,89 km² i una població de 14.446 habitants el 2021.
El conjunt està limitat al nord per la carretera de Castellar (C-1415a), al sud pel passeig Vint-i-dos de Juliol i la via del ferrocarril Barcelona-Manresa de la RENFE, i a l'oest per l'avinguda del Vallès. A l'est, entorn del torrent de la Grípia, els límits són imprecisos.
Depèn de la parròquia de Sant Llorenç, al barri d'Ègara. La festa major és al juny, la primera setmana.
Al sud de les Arenes, el 3 de març del 2008 hi va entrar en funcionament la nova estació de ferrocarril de Terrassa Est.

## Història

Les Arenes pren el nom de la riera al vessant esquerre de la qual, prop del pont del ferrocarril, es van començar a establir els immigrats després de la Guerra Civil. No fou, però, fins a partir de la dècada del 1950 que pren embranzida l'autoconstrucció de cases, que configurarà una barriada marginal, sense aigua, llum ni serveis de cap mena, que en un primer moment fou anomenat el Poble Sec, o Pueblo Seco en castellà. A causa de la seva situació aturonada es va salvar dels estralls produïts per la rierada del 1962, que foren catastròfics a l'altra banda de la riera, on hi ha el barri d'Ègara.
La Grípia es diu així pel torrent que neix a la Font de l'Espardenyera, prop de Matadepera, i que baixa fins a confluir amb el torrent de la Betzuca en direcció al Besòs; aquests torrents són els únics del terme de Terrassa que no pertanyen a la conca del Llobregat. El barri es va formar entorn dels blocs d'habitatges aixecats per la constructora municipal VIMUTASA coneguts com els pisos de la Grípia.
Can Montllor és el nom d'una masia del segle xvi, avui en preocupant estat d'abandonament, que ha tingut diferents usos –mas, restaurant–, situada al nord del barri, als afores, prop de la carretera de Castellar, i que li ha donat nom. La primera casa que va aparèixer a la barriada era un bar que donava servei als soldats del campament militar que hi havia instal·lat. Arran de la construcció dels pisos de Sant Llorenç, es van començar a aixecar les primeres cases a banda i banda de la carretera, que es van anar estenent cap a llevant fins a entroncar amb les de la Grípia i les Arenes, amb què es va acabar configurant el conjunt actual.

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Terrassa – Anuari estadístic 2021». [Consulta: 14 gener 2022].
# Llengües khoisànides

Les llengües khoisànides són uns 30 idiomes, molts d'aquests en perill d'extinció, que es parlen a l'Àfrica, al sud-est i a l'est. Aquest grup de llengües constitueixen segons alguns experts una família lingüística, si bé sectors acadèmics afirmen que manca documentació suficient per establir-ho amb seguretat. La majoria d'escrits antics són fets per missioners i no per parlants nadius, i de moltes llengües no es posseeix cap registre.
Destaca la presència de clics (és a dir, sorolls que es fan petant la llengua) com a fonema, que ha estat incorporat com a manlleu en altres famílies lingüístiques de la zona. Tot el sistema consonàntic és força ric.
Usen la declinació, si bé és més important l'ordre de paraules dins la frase per a determinar-ne la funció sintàctica. Hi ha tres gèneres. La categoria gramatical depèn del context i amplien el vocabulari amb composts. No tenen més de deu numerals amb una paraula pròpia.
El nama és la llengua khoisànida més estesa i la parlen unes 250.000 persones; té la consideració oficial de llengua nacional de Namíbia. La llengua sandawe (de Tanzània) n'és la segona, amb 40.000 parlants, encara que actualment se l'acostuma a classificar com a llengua aïllada. I la llengua ju, la tercera, amb 30.000 parlants. Altres modalitats lingüístiques khoisànides estan en perill de desaparició o ja han desaparegut.
L'origen del nom khoisan es troba en els dos pobles principals que parlen aquestes llengües, els khoikhois (sovint anomenats hotentots) i el que els antropòlegs anomenen sans (boiximans, san és el nom que els donen els khoikhois i que ells rebutgen).

## Bibliografia

* Köhler, O. (1971) 'Die Khoe-sprachigen Buschmänner der Kalahari', Forschungen zur allgemeinen und regionalen Geschichte. (Festschrift Kurt Kayser). Wiesbaden: F. Steiner, 373–411.
* Treis, Yvonne (1998) 'Names of Khoisan languages and their variants', in Schladt, Matthias (ed.) Language, Identity, and Conceptualization among the Khoisan. Köln: Rüdiger Köppe, 463–503.
* Vossen, Rainer (1997) Die Khoe-Sprachen. Ein Beitrag zur Erforschung der Sprachgeschichte Afrikas. Köln: Rüdiger Köppe.
* Westphal, E.O.J. (1971) 'The click languages of Southern and Eastern Africa', in Sebeok, T.A. (ed.) Current trends in Linguistics Vol. 7: Linguistics in Sub-Saharan Africa. Berlin: Mouton, 367–420.
* Winter, J.C. (1981) 'Die Khoisan-Familie'. In Heine, Bernd, Schadeberg Thilo C. & Wolff, Ekkehard (eds.) Die Sprachen Afrikas. Hamburg: Helmut Buske, 329–374.
# Han (Japó)

Un han (藩) va ser el nom donat als feus al Japó i que van ser creats per Toyotomi Hideyoshi i abolits el 1871. El nombre de han variava a través del temps, tot i que hi havia al voltant de 300 han al període Tokugawa. Molts d'ells eren administrats per un dàimio, que jurava lleialtat al shogun i tenien un territori amb un pressupost agrícola de 10.000 koku o més.
Els revolucionaris vencedors es van organitzar en un Consell d'Estat i, posteriorment després en tres ministres principals que dirigien el govern. Aquesta estructura duraria fins a l'establiment d'un primer ministre, que dirigiria un gabinet de manera occidental, el 1885. En un primer moment, ni tan sols el manteniment de la figura de l'Emperador del Japó era segura. Els nous líders japonesos van intentar reformar el sistema de dominis governats pels daimyōs. En 1869 Kido Takayoshi del Feu de Chōshū, amb el suport de nobles de la cort Iwakura Tomomi i Sanjō Sanetomi va persuadir els senyors de Chōshū i de Satsuma, els dos feus principals en l'enderrocament dels Tokugawa, perquè lliuressin voluntàriament els seus feus a l'Emperador. Entre el 25 juliol de 1869 i el 2 d'agost de 1869, per por que la seva lleialtat fos qüestionada, els el dàimios d'altres 260 feus van seguir l'exemple. Només 14 feus no van complir voluntàriament amb el retorn dels feus, i després van rebre l'ordre de fer-ho pel Tribunal, sota l'amenaça d'una acció militar. El 1871, quan el Japó estava organitzat en 72 prefectures, l'emperador va anunciar que els dominis quedaven abolits. Els daimyōs van ser compensats amb sous anuals iguals al deu per cent dels seus ingressos anteriors, però se'ls va obligar a traslladar-se a la nova capital, Tòquio. La majoria dels daimyōs es van retirar de la política.

## Referències

* ↑ Gordon, 2009, p. 68.
* ↑ Jansen, Marius. Sakamoto Ryoma and the Meiji Restoration (en anglès). Columbia University Press, 1994, p. 342. ISBN 978-0-231-10173-8.
* ↑ Gordon, 2009, p. 63.

## Bibliografia

* Gordon, Andrew. A Modern History of Japan: From Tokugawa Times to the Present (en anglès). 2a edició. Oxford University Press, 2009. ISBN 978-0-19-533922-2.
Viccionari
# Roca Foradada de Vallromanes

La Roca Foradada de Vallromanes o la Roca del Turó de Cal Tàvec es troba al Parc de la Serralada Litoral i és la resta arqueològica més antiga de Vallromanes (el Vallès Oriental).

## Descripció

La cambra (de planta aproximadament ovalada i sostre esfèric) mesura 1,45 x 0,90 metres de base i 1,10 m d'alçària màxima. El forat d'entrada, gairebé circular, fa 0,90 m de diàmetre. La cara frontal té unes incisions que podrien formar part del sistema de tancament.
Podria haver format part d'un complex megalític, ja que a prop s'hi poden veure tot un seguit de grans roques i és una àrea d'indubtable ocupació prehistòrica, com ho demostren les petites restes trobades a les terres de Cal Cabrit, tot i que són de difícil interpretació i atribució. El 1948 s'hi documentà la troballa de dues destrals de pedra polida (actualment en parador desconegut) i una prospecció superficial més moderna no va donar cap més troballa.
La primera publicació sobre la roca, feta el 1976, la considerava un forn, funció que li atribuïa la gent de Vallromanes (encara que no hi ha senyals d'haver estat sotmesa a altes temperatures). L'any 1991 es va classificar finalment com a cova sepulcral artificial. El febrer del 2003, l'Ajuntament de Vallromanes la va declarar BCIL (Bé Cultural d'Interès Local) i va delimitar-hi una àrea de protecció en un perímetre de 30 metres.

## Accés

És ubicada a Vallromanes: cal sortir de la plaça de l'Església d'aquest poble per l'avinguda de Vilassar i seguir fins a la finca La Mimosa. Passada aquesta finca, just abans d'una rotonda, prenem una pista de terra que surt a l'esquerra. En pujar, trobarem diverses bifurcacions: cal anar sempre amunt fins a la plana de Cal Cabrit, entre els turons de Cal Tàvec i de Mas Miquel (Puig Aguilar). Aquesta plana és una clariana amb una codina al mig. La roca foradada és a la cantonada NE, a uns 20 metres dins del bosc. Coordenades: x=442628 y=4598425 z=264.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàgs. 35-36.

## Enllaços externs

* La Roca Foradada - Itineraris per Vallromanes (català)
* Wikiloc (català)
* La Roca Foradada de Vallromanes (Vallès Oriental, Serralada Litoral) (català)
# Enrique López Salva

Enrique López Salva (València, 19 de novembre de 1934) és un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Valencianes durant la II Legislatura.
Llicenciat en dret i militant d'Alianza Popular i després del Partit Popular, del que n'ha estat membre de la comissió política, del comitè executiu provincial de València i secretari del comitè electoral regional. Fou vocal de la Junta Municipal de Districte de Russafa de València. Fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1987. Ha estat vicepresident de la Comissió de Coordinació i Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, secretari de la Comissió Permanent no legislativa d'Afers Europeus de les Corts Valencianes.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-06-04. [Consulta: 3 juny 2015].
# Eno (Finlàndia)

Eno és un antic municipi de Finlàndia que forma part de Joensuu des del 2009. Està localitzat a la província de Finlàndia Occidental i forma part de la regió de Carèlia Septentrional. El municipi és monolingüe en finès.
L'estació de tren d'Eno és la primera estació del nord de Joensuu de la via entre Joensuu i Nurmes.

## Referències

* ↑ «Enossa on eletty aina» (en finès). [Consulta: 29 setembre 2023].