OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco Nunes Teixeira

Francisco Nunes Teixeira (Beduído, Portugal 26 de gener de 1910 - Quelimane, 2 de març de 1999) és un religiós moçambiquès, bisbe de Quelimane i president de la Conferència Episcopal de Moçambic.
Va ser ordenat sacerdot el 1933 i enviat a Beira (Moçambic). El febrer de 1955 va ser nomenat bisbe de Quelimane al febrer de 1955. Fou President de la Conferència Episcopal de Moçambic de 1969 a 1975. El desembre de 1975 va renunciar al càrrec de bisbe, tot i que va continuar com a bisbe emèrit fins a la seva mort. Ha escrit A igreja em Moçambique na hora da independência (1995)

## Referències

* ↑ Presidents de la Conferència episcopal a gcatholic

## Enllaços externs

* Escrit de Francisco Nunes Teixeira a memoria-africa
# Karahisar (Çorum)

Karahisar és un poble de Turquia a la província de Çorum. Dista 32 km de Çorum. Prop del poble hi ha les ruïnes d'Alacahöyük descobertes per William Richard Hamilton el 1839 que va descriure dos grups de ruïnes.

## Referències

* ↑ Hamilton, William Richard. Researches in Asia Minor, Pontus, and Armenia (en anglès). J. Murray, 1842.

## Enllaços externs

* http://www.yerelnet.org.tr
# Pierre Chatenet

Pierre Chatenet (París, 6 de març de 1917 - Tavers, 4 de setembre de 1997) fou un polític i alt funcionari francès que va ser ministre i President de l'Euratom entre 1962 i 1967.

## Biografia

Va néixer el 6 de març de 1917 a la ciutat de París. Va estudiar ciències polítiques a la Universitat de París, esdevenint posteriorment membre del Consell d'Estat.
Morí el 4 de setembre de 1997 a la població de Tavers, situada al departament de Loiret.

## Activitat política

Membre de la Unió dels Demòcrates per la República (UDR), l'any 1944 va esdevenir col·laborador del Ministre de Treball Alexandre Parodi i fou membre de la delegació francesa en la Conferència fundacional de l'Organització de les Nacions Unides realitzada a la ciutat de San Francisco l'any 1945.
Conseller de Pierre Mendès France en la formació de la Comunitat Eruopea de Defensa, fou un dels redactors dels Acords de París de l'any 1954 (acords que partien del Tractat de Brussel·les de 1948) que va establir la Unió Europea Occidental (UEO). Aquell mateix any fou nomenat director de funció pública i el gener de 1959 fou nomenat Secretari d'Estat per part del Primer Ministre Michel Debré. El maig d'aquell any fou nomenat per Debré Ministre de l'Interior, càrrec que va ocupar fins al maig de 1961 i que hagué d'abandonar per problemes de salut.
El gener de 1962 fou nomenat President de la Comunitat Europea de l'Energia Atòmica (Euratom), càrrec que va exercir durant cinc anys fins a la fusió dels organismes de la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer (CECA), de la Comunitat Econòmica Europea (CEE) i de l'Euratom en una única Comissió Europea l'any 1967 presidida per Jean Rey.
L'any 1968 fou nomenat membre del Consell Constitucional de França, càrrec que va desenvolupar fins al 1977
# Dia de la Unitat Bàltica

El Dia de la Unitat Bàltica (lituà: Baltų vienybės diena, letó: Baltu vienības diena) és un dia commemoratiu que se celebra el 22 de setembre a Lituània i Letònia, així com en comunitats letones i lituanes de l'estranger. Va ser reconegut l'any 2000 tant pel Parlament de Lituània com pel Saeima de Letònia, en commemoració de la batalla de Saule del 1236, quan els pagans de Samogitians i Semigalians van formar una aliança amb la intenció de derrotar els Germans Livonians de l'Espasa.
Durant la diada, hi ha diferents esdeveniments a tot Letònia i Lituània, però les activitats principals es celebren en una ciutat de manera rotativa. Les darreres ciutats han estat Rokiškis (2015), Liepāja (2016), Palanga (2017) i Jelgava (2018). El 2017 es va establir un Premi dels Bàltics especial que es va atorgar a persones destinades a la promoció de les llengües, les lletres i la investigació històrica de Letònia i Lituània. El 2018, el professor i lingüista d'ambdues llengües, Laimute Balode, es va convertir en el primer guanyador del premi.

## Referències

* 1 2 3 «Latvians, Lithuanians remember victory over crusaders». Public Broadcasting of Latvia, September 22, 2018 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «The annual Balts Unity Day on the Parliament Hill in Ottawa». Ministeri d'Afers Exteriors de Letònia, September 21, 2018 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «Lithuanian, Latvian and Estonian communities celebrate Baltic Unity Day in Sweden». , September 8, 2015 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «Day of Baltic Unity celebrated in Beijing». Ministeri d'Afers Exteriors de Lituània, September 23, 2014 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «Lithuania and Latvia celebrate Baltic Unity Day». Baltic News Network, September 19, 2015 [Consulta: September 22, 2018].
* ↑ «The Balts' Unity Day events to be held in Liepāja». Ministeri d'Afers Exteriors de Lituània, September 19, 2016 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «Baltic Unity Day to be marked in Palanga». The Baltic Course, September 20, 2017 [Consulta: September 22, 2018].
* ↑ «Latvia, Lithuania to present new 'Balts award'». Public Broadcasting of Latvia, September 22, 2017 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «The first Balts Award from the Latvian and Lithuanian Foreign Ministries goes to professor and linguist Laimute Balode». Ministeri d'Afers Exteriors de Letònia, October 3, 2016 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «Linguist Balodė receives 1st Balts' Award in ceremony in Riga». Delfi, October 4, 2016 [Consulta: November 17, 2018].
* ↑ «Linguist Balode receives 1st Balts' Award in ceremony in Riga». The Baltic Course, October 4, 2016 [Consulta: November 17, 2018].
# Els pintors de Pont-Aven

Els pintors de Pont-Aven és una pel·lícula francesa dirigida pel cineasta i novel·lista Joël Séria, estrenada el 1975. Ha estat doblada al català.

## Argument

Henri Serin (Jean-Pierre Marielle), un representant de paraigües, de Saumur, porta una vida tranquil·la entre el seu treball, la seva família i la seva pintura. Henri s'atorga, durant els seus nombrosos desplaçaments professionals, algunes ximpleries amoroses que el distreuen del fatigós quotidià en el qual la seva dona puritana el tanca. Un dia, Henri decideix deixar-ho tot per viure sense preocupar-se de res. Arriba a Pont-Aven i coneix Émile (Bernard Fresson), un pintor local pervers…
Algunes escenes de la pel·lícula tenen un caràcter eròtic marcat, el personatge principal Henri Serin és fascinat per les formes femenines, fins i tot obsés sexual amb diàlegs bastant crus. En efecte, un cert esperit llibertari i anticonformista propi dels anys 1970 flota a Els pintors de Pont-Aven , una mica en la imatge de l'ambient que regna a la pel·lícula Les Valseuses, de Bertrand Blier.

## Repartiment

* Jean-Pierre Marielle: Henri Serin,
* Bernard Fresson: Émile,
* Jeanne Goupil: Marie
* Andréa Ferréol: Madame Licquois
* Claude Piéplu: el peregri / el bard
* Dolorès Mac Donough: Angéla
* Romain Bouteille: el capellà
* Dominique Lavanant: Marie Pape, prostituta
* Martine Ferrière: la germana del bard
* Gisèle Grimm: la dona d'Henri
* Nathalie Drivet: Una serventa
* André Chaumeau: el comerciant
* André Lacombe: Un pintor de Pont-Aven
* Louison Roblin: Una comerciant
* Evane Hanska: La serventa
* Anne Alexandre: L'hotelera
* René Berthier: el V.R.P
* Bruno Balp: el barman
* Pierre Forget: L'altre barman

## Nominacions

* César al millor actor per Jean-Pierre Marielle
* César a la millor actriu secundària per Andréa Ferréol

## Referències

* ↑ esadir.cat. Els pintors de Pont-Aven. esadir.cat.
* ↑ «Les galettes de pont-aven». The New York Times.
# El contrari del sexe

El contrari del sexe (títol original: The opposite of sex) és una pel·lícula estatunidenca de Don Roos estrenada el 1998. Ha estat doblada al català.

## Argument

Una adolescent trastornat de 16 anys, Dedee Truit abandona la seva família i marxa a viure amb el seu germanastre, Bill, un professor d'anglès homosexual que viu en parella amb Matt després d'haver perdut del sida el seu ex, Tom, la germana del qual no és altra que la seva millor amiga, Lucia Delury, una soltera aburgesada i una mica frustrada.
Dedee, que aconsegueix l'antipatia de l'espectador per la seva falta de principis i el seu pessimisme, té un astut plaer a sembrar la zitzània a la parella del seu cunyat.

## Repartiment

* Christina Ricci: Deedee Truitt
* Martin Donovan: Bill Truitt
* Lisa Kudrow: Lucia De Lury
* Lyle Lovett: Carl Tippett
* Ivan Sergei: Matt Mateo
* Johnny Galecki: Jason Bock
* William Lee Scott: Randy Cates
* Colin Ferguson: Tom De Lury
* Megan Blake: Bobette
* Dan Bucatinsky: Timothy
* Chauncey Leopardi: Joe
* Rodney Eastman: Ty
* Heather Fairfield: Jennifer Oakes

## Premis i nominacions
### Premis

* 1999: Chlotrudis Awards, Lisa Kudrow (millor actriu secundària)
* 1999: Florida Film Critics Circle Awards, Christina Ricci
* 1999: Premis Independent Spirit: Independent Spirit al millor guió i a la millor primera pel·lícula.
* 1999: Sindicat de Guionistes (WGA): Nominada a Millor guió original
* 1999: Premis Satellite, Christina Ricci
* 1998: National Board of Review, EUA, Special Recognition i Christina Ricci
* 1998: Premis New York Film Critics Circle
* 1998: Festival internacional del film de Seattle, Golden Space Needle Award, Christina Ricci
* 1998: YoungStar Awards, Christina Ricci

### Nominacions

* 1999: Globus d'Or a la millor actriu musical o còmica per Christina Ricci
* 1999: Teen Choice Awards
* 1999: Writers Guild of America,
* 1999: Online Film Critics Society Awards, Lisa Kudrow (millor actriu secundària)

## Crítica

* "Divertida i desvergonyida comèdia, millor escrita que dirigida"
* "Film rar, per a fans de la Ricci"

## Referències

* ↑ «El contrari del sexe». esadir.cat.
* ↑ «Movie Review - FILM REVIEW; Her Mouth Is Poison, and Her Heart Is Fool's Gold - NYTimes.com» (en anglès). [Consulta: 12 març 2018].
* ↑ Torres, Augusto M. El País.
* ↑ Parrondo, Jorge Cinemanía.
# Direcció General de Relacions Culturals

La Direcció general de Relacions Culturals va ser un organisme públic d'Espanya depenent del Ministeri d'Afers exteriors encarregat de coordinar l'acció cultural en l'exterior.

## Història

El seu naixement remet al període immediatament posterior per fi de la Segona Guerra Mundial, quan va ser creat a imitació de l'organisme francès de la Direction Générale des Relations Culturelles, després d'una reorganització general del departament ministerial escomesa al desembre de 1945. La Junta de Relacions Culturals (JRC) era aleshores una sort d'organisme fantasma amb les seves competències assumides per altres seccions del ministeri. El seu primer director general va ser Enrique Valera i Ramírez de Saavedra, marquès d'Auñón, cap fins llavors de la Secció de Relacions Culturals (SRC).
Va ser concebuda amb la fi declarada de «donar ampli llit a l'expansió de la cultura espanyola a l'estranger i vetllar especialment pel manteniment dels nostres vincles espirituals amb els pobles germans d'Amèrica».
La DRGC va ser reorganitzada a l'abril de 1951, creant-se una nova secció de Política Cultural Europea.
Va desaparèixer en 1989, en ser continuada per la nova Direcció general de Relacions Culturals i Científiques.

## Bibliografia

* Crespo MacLennan, Julio. España en Europa, 1945-2000: del ostracismo a la modernidad. Marcial Pons Historia, 2004. ISBN 84-95379-67-8.
* Delgado Gómez-Escalonilla, Lorenzo. Diplomacia franquista y política cultural hacia Iberoamérica, 1939-1953. Consell Superior d'Investigacions Científiques, Centro de Estudios Históricos, 1988. ISBN 84-00-06892-0.
* Delgado Gómez-Escalonilla. Imperio de papel: acción cultural y política exterior durante el primer franquismo. Consell Superior d'Investigacions Científiques, 1992. ISBN 84-00-07243-X.
* Niño, Antonio «Uso y abuso de las relaciones culturales en la política internacional». Ayer. Asociación de Historia Contemporánea y Marcial Pons Ediciones de Historia, 75, 2009, pàg. 25-61. ISSN: 1134-2277. JSTOR: 41326026.
# Electronic sell-through

Electronic-sell-through o EST és un mètode de distribució de mitjans on els consumidors paguen una única tarifa per descarregar un arxiu multimèdia i poder emmagatzemar-lo en un disc dur. Encara que l'EST es descriu sovint com una transacció que atorga el contingut com a "propietat" del consumidor, aquest pot ser inutilitzable després d'un període determinat o no ser visible a través de plataformes competidores. l'EST és alhora utilitzat per una àmplia gamma de productes dels mitjans digitals, així com pel·lícules, audiovisual televisiu, música, jocs o aplicacions mòbils. El terme és molt sovint associat amb el concepte de descàrrega pròpia (DTO).

## Cinema i Televisió

El mercat de cinema i televisió quant a l'entreteniment domèstic format pel lloguer i la venda del contingut, es valora en uns 18.800 milions de dòlars entre els quals també trobem els beneficis de l'Electronic sell-through. L'any 2010, l'EST va generar 683 milions de dòlars dels ingressos totals d'entreteniment a la llar, posant-lo darrere dels fluxos d'ingressos més lucratius de vídeo per cable a la carta (VOD) i video a la carta a Internet (iVOD), que va combinar fins a 1,8 mil milions de dòlars en el mateix període.
El 2010, l'iTunes Store d'Apple va representar tres quartes parts del negoci dels Estats Units. La resta del mercat d'EST va estar dominat per Microsoft (a través de la seva plataforma Zune Video), Sony, Amazon VOD (ara Amazon Video) i Walmart (a través del seu servei VUDU).

## Referències

* ↑ «Turning Digital into Dollars» (en anglès). PublishersWeekly.com.
* ↑ «Digital Glossary | Home Media Magazine», 14-03-2012. Arxivat de l'original el 2012-03-14. [Consulta: 14 desembre 2017].
* ↑ «Apple iTunes Remains Dominant in U.S. Online Movies in 2010, Despite Competitors' Inroads - IHS Technology». [Consulta: 14 desembre 2017].
# Digital Art Museum: DAM

El Digital Art Museum, o DAM, és un museu virtual d'art digital amb el suport d'una àmplia gamma d'informació de fons que inclou biografies, articles, bibliografia i entrevistes. Va ser fundat per Lieser Wolf el 1998 i es va desenvolupar en col·laboració amb la Metropolitan University de Londres entre el 2000 i el 2002.
En aquell moment galerista a Wiesbaden i Londres, Wolf Lieser, juntament amb el seu soci Keith Watson, va establir una col·laboració amb el doctor Mike King i la Guildhall University. King va aconseguir el finançament inicial a través de l'AHRB (Arts and Humanities Research Board) que va permetre iniciar la primera versió del lloc web del museu en línia. Després del 2003, quan Lieser es va traslladar a Berlín i va ser l'únic responsable del desenvolupament posterior de DAM.
DAM informa sobre posicions històriques i contemporànies escollides per un panell assessor. Mostra els treballs d’artistes líders en aquest camp des de 1956. DAM és un museu en línia amb una presentació completa d’art digital recolzada en una àmplia gamma d’informació de fons que inclou biografies, articles, bibliografia i entrevistes.
DAM també inclou una secció d’assaigs amb articles d’artistes i teòrics especialment seleccionats per situar les obres en context. Una secció d’història llista els esdeveniments i les tecnologies clau per ordre de dates. DAM està pensat per al gaudi de tots els visitants, comissaris i col·leccionistes, estudiosos de l’art i per a una generació emergent d’artistes digitals que vulguin entendre un patrimoni de 50 anys d’innovació i experimentació.

## Referències

* ↑ «MEDIA ART AND ART MARKET: AN INTERVIEW WITH WOLF LIESER» (en anglès). Alessio Chierico. [Consulta: 8 desembre 2020].
* ↑ «Digital Art Museum [DAM | Database of Digital Art]». [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ King, Mike Computers and Modern Art: Digital Art Museum.
* ↑ «Media art and the art market (2): DAM gallery» (en anglès). [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ «Contemporary Digital Art : Conservation, dissemination and market access». [Consulta: 16 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Digital (desambiguació)

«Digital» té aquests significats:
* Es refereix a quelcom relatiu als cinc dits de la mà.
* En botànica és una planta herbàcia, digital (botànica)
* Sistema digital
Viccionari
# Els Astons

Els Astons va ser un grup de grallers del Vendrell que va nàixer el 1930 com a escissió de la colla de grallers dels Petits Pelegrins. El nom prové del renom de Josep Mercader «l'Astó», el líder de la formació. Va ser una colla molt polifacètica que tocava tant en concerts i balls de gralles com acompanyant els castells. De fet, van acompanyar la Colla Nova dels Xiquets de Valls i els Caneles del Vendrell.
D'ençà de 1930 fins a la Guerra Civil Espanyola la formació es va mantenir estable. El grup estava format per Josep Mestre i Mestre («el Carnisser») com a primera gralla, Isidre Borrut i Coll («El Pastor») com a segona gralla, Josep Mercader Ramon («l'Astó») com a baix i Pau Mercader i Valls («Pau Salvet») com a timbaler.
Aquest últim —que havia estat el timbaler de la primera etapa dels Casimiros— morí durant el conflicte bèl·lic i després de la guerra fou substituït per Bonaventura Almirall («Ventura de Vilobí»). Isidre Borrut («el Pastor») sembla que tampoc no tornà a tocar després de la guerra. L'any 1952, Josep Mestre («el Carnisser») va deixar la colla per problemes d'asma i va ser substituït per Albert Jané i Pascual («Carbassó») que feia dos anys que tocava als Macaris.
Hi ha cinc actuacions documentades de la colla: dues a Torredembarra (1934 i 1935) i una a Mallorca (1935) amb la Colla Nova; una al III Concurs de Gralles, celebrat al Poble Espanyol, en el marc de la II Festa Major del Penedès on van quedar segons; i una última actuació amb la Colla Nova en els actes d'obertura de l'Olimpíada Popular (1936) a l'estadi de Montjuïc. Malgrat això, aquesta última actuació va ser suspesa pels aldarulls amb motiu del cop d'estat del 18 de juliol i la revolta popular.

## Referències

* 1 2 3 4 Arroyo i Julivert, Salvador «Els grallers del Vendrell: Les colles de la Renaixença Castellera (1926-1936)» (en línia). Miscel·lània penedesenca, 1995, pàg. 593-634 [Consulta: 21 juliol 2021].
# El Miracle de Sant Ildefons (escultura)

El miracle de Sant Ildefons, també conegut com La imposició de la casulla a Sant Ildefons és un alt-relleu, obra d'El Greco, actualment a la sagristia de la Catedral de Toledo.

## Temàtica de l'obra

Segons una llegenda, la nit del 18 de desembre de 665, Ildefons de Toledo i dos diaques van entrar a una capella que lluïa hermosament. Van trobar la Mare de Déu asseguda a la càtedra episcopal, amb un grup de verges que entonaven càntics. Maria va dir a Ildefons: "Tu ets el meu capellà i notari fidel; rep aquesta casulla que el meu fill t'envia del seu tresor". La mateixa Maria li va imposar la casulla i li digué que només la fes servir en els dies festius en honor seu.

## Anàlisi de l'obra

Fusta tallada, daurada i posteriorment policromada; 85 x 125 cm.; catedral de Toledo, sagristia.
La Verge és representada girada lleugerament vers la seva dreta, damunt núvols i caparrons d'angelets. Recorda força el model i la disposició que hi ha a la Glòria de L'enterrament del comte d'Orgaz. Porta un ample i pesat mantell sobre el cap, i es disposa a lliurar la casulla a Sant Ildefons. Quatre àngels jovencells la rodegen, amb llurs tors i extremitats nus. Tres ajuden la Verge, i el quart sosté la mitra d'Ildefons.
Aquesta talla va ser en principi daurada, i posteriorment pintada un tant matusserament en policromía, amb la qual cosa va perdre en part la puresa de línies i de modelatge, especialment en els rostres, mans i altres carnacions.Tot i així, és l'exemplar més important que ha arribat fins a l'actualitat per tal de jutjar l'escultura d'El Greco. Tant l'expressió de les figures i la composició del grup, com les proporcions i els plegat de llurs vestimentes, tot assenyala els trets originals del mestre cretenc.

## Procedència de l'obra

Manuel B. Cossío comenta que va descobrir aquest relleu, que havia format part de l'altar que El Greco va fer per a L'Espoli (Catedral de Toledo). Des de finals del segle xviii, aquest altar va ser desmontat i va desaparèixer de la Catedral. El punt de partida fou la menció que de l'esmentat retaule fa l'Arquebisbe Sandoval i Roxas en 1601, a saber:"el banco unas figuras de talla, también doradas, que son cuando Nuestra Señora echó la casulla, que lleva por detrás señales claras de haber sido arrancado del banco del altar donde El Greco lo puso. Hoy se conserva cuidadosamente en el Salón principal del Seminario". A partir d'aquestes dades, l'any 1901 Manuel B. Cossío va tenir la fortuna de trobar-lo després de molt de temps d'intentar-ho sense èxit, en el Seminari de Toledo.

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra esmentada, p. 176.
* 1 2 Cossío, Manuel Bartolomé. Obra esmentada, p. 295.
* ↑ Cossío, Manuel Bartolomé. Obra esmentada, p. 295-296.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío; Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 1539 832690
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# El Mirador

El Mirador és el nom dels següents llocs:
* El Mirador (Bellver de Cerdanya), cim del municipi de Bellver de Cerdanya
* El Mirador (Cervera), serra del municipi de Cervera (Segarra).
* El Mirador (Arbúcies), entitat de població del municipi d'Arbúcies (Selva).
* Mirador del Llobregat, mirador a la muntanya de Montjuïc a Barcelona
* El Mirador de Montserrat, urbanització de Santpedor al Bages
* Mirador de les Barques, mirador del municipi de Sóller a Mallorca
* El Mirador (ciutat maia), antiga ciutat maia situada al departament de Peten (Guatemala)
# Els Plans (Olius)

Els Plans és una masia del municipi d'Olius inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una gran masia fortificada, orientada nord-sud, de planta rectangular i teulada a doble vessant. La façana principal està al sud, amb porta d'arc de mig punt i grans dovelles. Té planta baixa i dos pisos. Hi ha molt poques obertures, petites finestres amb llinda de pedra repartides per les quatre cares. A la paret oest, a la cantonada, hi ha una petita garita de defensa amb una espitllera a la part central; en aquesta mateixa cara s'hi ha adossat una petita construcció, que serveix de magatzem i a la que s'hi entra per una escala exterior.
En un pla superior a la casa hi ha una sèrie de coberts i corrals. Al costat de la façana principal hi ha una petita capella. És una petita capella del segle xviii, adossada a la paret est de la masia dels Plans d'Olius. És d'una sola nau i sense absis. El parament està construït a partir de carreus més o menys regulars, en filades. Té una porta rectangular, amb llinda de pedra i simulant pels costats dues columnes. No hi ha cap mena de decoració. L'interior està arrebossat.

## Història

Al segle xii, els Plans portava el nom de Pla Superior per distingir-la del Pla Inferior. Al segle xv, ja se l'anomenava Els Plans. Al segle xvi, es feren contractes de cases o terres a mitges; Margarida Boldó, mestressa dels Plans, feu l'any 1587 un contracte amb Arnau Gros, habitant del mas, per tres anys. La capella, la construïren al segle xviii, quant van fer obres de reestructuració de la casa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Els Plans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* Els Plans, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Elvedin Džinič

Elvedin Džinič (nascut el 25 d'agost de 1985) és un futbolista eslovè que juga com a defensa al club NK Maribor.

## Enllaços externs

* Perfil a National Football Teams
* Perfil Arxivat 2010-04-10 a Wayback Machine. - NK Maribor
* Perfil - PrvaLiga