OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Merguitxovka

Merguitxovka (en rus: Мергичёвка) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 67 habitants. Pertany al districte municipal de Saràtov.

## Referències

* ↑ «О преобразовании Соколовского, Михайловского, Краснооктябрьского, Вольновского, Дубковского, Расковского, Усть-Курдюмского, Александровского муниципальных образований Саратовского муниципального района Саратовской области, муниципального образования "Город Саратов" и внесении изменений в некоторые законодательные акты Саратовской области от 25 ноября 2021 - docs.cntd.ru». Arxivat de l'original el 2021-12-27.
* ↑ «Карта села Александровки в Саратовской области с улицами и номерами домов». mapdata.ru. Arxivat de l'original el 2020-10-17. [Consulta: 30 març 2020].
# Irene Fernandez

Irene Fernandez (18 d'abril del 1946 - 31 de març del 2014) fou una activista pels drets humans de Malàisia, membre del consell suprem del PKR, i cofundadora i directora de l'ONG Tenaganita, que lluita pels drets dels treballadors emigrants i les persones oprimides i pobres de Malàisia.
El 1995, va publicar un informe sobre les condicions de vida dels treballadors emigrants, titulat "L'abús, la tortura i les condicions deshumanitzades dels treballadors emigrants en centres de detenció". L'informe es basa en part en la informació de Steven Gan i un equip de periodistes de The Sun, que havia descobert que 59 presos, en la seua majoria de Bangladesh, havien mort en el camp de detenció d'immigració Semenyih, de malalties que poden prevenir-se, com ara de febre tifoide i beri-beri. Quan els editors del diari van impedir a Gan i els seus col·legues publicar l'informe, li'l van passar a Fernandez.
Va ser detinguda el 1996, acusada de "publicar notícies falses amb mala fe".(4) Després de set anys de judici, la declararen culpable el 2003 i la condemnaren a un any de presó. Alliberada sota fiança en espera de l'apel·lació, li confiscaren el passaport, i com una criminal convicta, li impediren que es presentàs com a candidata al Parlament en les eleccions de Malàisia del 2004.
El 2005, li atorgaren el Premi Right Livelihood Award pel "seu excepcional i valent treball per a detenir la violència contra les dones i els abusos contra els treballadors emigrants i pobres".
L'apel·lació d'Irene al Tribunal Superior de Justícia es reprengué el 28 d'octubre del 2008. El 24 de novembre del mateix any, Mohd Ali Apandi anul·là la condemna anterior i la va absoldre, i així s'acabà el cas de tretze anys.
Es va morir el 31 de març del 2014.

## Referències

* ↑ admin. «Wishes from civil society: Tenaganita» (en anglés), 18-03-2011. [Consulta: 8 juliol 2023].
* ↑ «ICIJ Journalists: Steven Gan». International Consortium of Investigative Journalists. Arxivat de l'original el 4 d'abril de 2010. [Consulta: 29 gener 2012].
* ↑ Steven Gan. «Virtual Democracy in Malaysia». Nieman Reports, Summer 2002. Arxivat de l'original el 28 de gener de 2012. [Consulta: 29 gener 2012].
* ↑ «IPF Awards 2000 - Announcement». Committee to Protect Journalists, 2000. [Consulta: 29 gener 2012].
* ↑ «Right Livelihood Award Recipient: Irene Fernandez». rightlivelihood.org. Arxivat de l'original el 20 d'octubre de 2007. [Consulta: 30 agost 2006].
* ↑ «Ms. Irene Fernandez finally acquitted!». International Federation for Human Rights, 25-11-2008. [Consulta: 30 gener 2012].
* ↑ «Activist Irene Fernandez dies». TheStar Online. [Consulta: 31 març 2014].
# La Crucifixion blanche

La Crucifixion blanche és un quadre realitzat pel pintor francès Marc Chagall l'any 1938. Aquest oli sobre tela representa Crist a la creu envoltat d'escenes que evoquen les persecucions dels jueus a Europa. Es conserva a l'Institut d'Art de Chicago.
La pintura emfatitza el sofriment de Jesús i del poble jueu. En els costats es produeixen actes violents contra els jueus, com la crema d'una sinagoga. I en el centre, Jesús és crucificat portant una capa d'oració com símbol de què és jueu. La crucifixió, sovint vista pel poble jueu com un símbol d'opressió, es fa servir per representar el seu sofriment.
Moltes de les pintures de Chagall podrien descriure's com animades, romàntiques, humorístiques, imaginatives, i plenes de colors brillants, però la Crucifixió Blanca està àmpliament drenada de color. Chagall la va pintar el 1938 mentre vivia a París, en resposta als terribles esdeveniments de la Nit dels vidres trencats, un pogrom antijueu del ministre de propaganda Joseph Goebbels en l'Alemanya nazi (incloent-hi Àustria i Sudets) del 9 al 10 de novembre de 1938.
Es mostra una figura verda que porta un feix creuant el primer pla. Aquesta figura, que apareix en diverses de les obres de Chagall, ha estat interpretada com un errant jueu de la tradició ídix o el profeta Elies.
Chagall va fer dos canvis en l'obra, una esvàstica en el braçalet del soldat cremant la sinagoga va ser sobrepintada, així com les paraules "Ich bin Jude" en una pancarta al voltant del coll d'un home.
També hi ha una bandera lituana en la part superior dreta de la pintura. Chagall era de Vitebsk, una ciutat que estava en l'Imperi rus abans de la Primera Guerra Mundial i des de 1918 ha estat a Belarús. Com era jueu del territori que temps enrere va estar en el Gran Ducat de Lituània, el seu rerefons cultural era el d'un Litvaks. Tanmateix, mai va viure en l'estat modern de Lituània, que es va establir el febrer de 1918 i unes setmanes després va adoptar la bandera mostrada en la pintura. Això no obstant, va observar l'augment de l'antisemitisme a la Lituània de les zones urbanes. En la part superior esquerra de la pintura estan les banderes vermelles del comunisme, que era militarment antireligiós i es va oposar a l'ús de l'hebreu per qualsevol propòsit.
El papa Francesc, un aliat i amic del poble jueu, considera el quadre com el seu favorit.

## Referències

* 1 2 Wullschläger, Jackie. Chagall. Alfred A. Knopf, 2008. ISBN 978-0-307-27058-0. ch. 19.
* 1 2 Harries, Richard. The Passion in Art. Ashgate Publishing, 2004, p. 109–111. ISBN 0-7546-5010-3.
* ↑ Pope Francis elected leader of Catholic Church: as it happened London Telegraph online edition 14 March 2013, access date 14-3-2013
* ↑ Pope Francis: Twenty Things You Didn't Know About Him London Telegraph online edition 14 March 2013, access date 14-3-2013
* ↑ Chicago's Chagall gets its audience with Pope Francis Steve Johnson, Chicago Tribune 10 November 2015
# Message-oriented middleware

Message-oriented middleware (MOM acrònim anglès) és una infraestructura de programari/maquinari intermediari amb l'objectiu d'enviar i rebre missatges entre sistemes distribuïts. MOM permet que les aplicacions estiguin localitzades en diferents plataformes i d'aquesta manera es redueix la complexitat de desenvolupament a través de diferents sistemes operatius i protocols de xarxa. El programari intermediari crea una capa de comunicacions distribuïda que aïlla l'aplicació dels detalls de les diferents interfícies.

## Tipus de programari intermediari (middleware)

* Remote Procedure Call (o RPC-based middleware), implementa un model de missatges síncron.
* Object Request Broker (o ORB-based middleware), implementa un model de missatges síncron.
* Message-oriented middleware (o MOM-based middleware), implementa un model de missatges asíncron.

## Avantatges de MOM

* Model de comunicació asíncron.
* Encaminament (routing) de missatges.
* Transformació dels missatges.

## Inconvenients de MOM

* Necessitat d'un component addicional, l'agent de missatges (o message broker).

## Estàndards MOM

* Enduro/X d'ATR Baltic.
* Tuxedo d'Oracle.
* Advanced Message Queuing Protocol (AMQP) d'ISO i OASIS.
* High-Level Architecture (HLA IEEE 1516) d'IEEE.
* MQ Telemetry Transport (MQTT) és una norma ISO (ISO/IEC PRF 20922) aprovada per OASIS.

## Referències

* ↑ «Message-Oriented Middleware (MOM) (Sun Java System Message Queue 4.3 Technical Overview)» (en anglès). https://docs.oracle.com.+[Consulta: 6 juliol 2017].
* ↑ «What is message-oriented middleware?» (en anglès). https://stackoverflow.com.+[Consulta: 6 juliol 2017].
* ↑ Shamma, Mohammed. «Message-Oriented Middleware» (en anglès). http://courses.ischool.berkeley.edu.+[Consulta: 6 juliol 2017].
* ↑ «MOM» (en anglès). https://www.slideshare.net.+[Consulta: 6 juliol 2017].

## Vegeu també

* Comunicacions asíncrones
# Colbert (Oklahoma)

Colbert és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 1.065 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Colbert tenia 1.065 habitants, 428 habitatges, i 275 famílies. La densitat de població era de 384,3 habitants per km².
Dels 428 habitatges en un 26,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,6% hi vivien parelles casades, en un 11,7% dones solteres, i en un 35,7% no eren unitats familiars. En el 31,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 9,3% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 22,6% de 45 a 60 i un 19,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 77,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.304 $ i la renda mediana per família de 30.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.417 $ mentre que les dones 15.962 $. La renda per capita de la població era de 12.447 $. Entorn de l'11,6% de les famílies i el 15,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Colbert». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Colbert». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Serra del Pal

La Serra del Pal és una serra situada als municipis de La Molsosa i Sant Mateu de Bages i que constitueix l'extrem més oriental de la serra de Castelltallat. Culmina a 917 metres al pic de Goberna (Sant Mateu de Bages).

## Referències

* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).
# Font del Vedat

La font del Vedat es troba al Parc de la Serralada Litoral, la qual és una font moderna, construïda per l'ADF de Teià a l'extrem d'una terrassa que dona a la riera de Teià.

## Descripció

L'aigua arriba des de la mina del Vedat, uns 200 metres a l'E, a la llera del torrent de Can Brai. Al costat, soterrat, hi ha un dipòsit de 20.000 litres d'aigua destinada a l'extinció d'incendis. És un bon punt d'aigua per als ocells i altres animalons, i l'indret gaudeix d'una bona vista sobre Teià i Barcelona.

## Curiositats

La font està disposada al revés del que és normal: el darrere de la font mira al buit, cap a la riera de Teià i el broc mira cap a la banda de muntanya. L'ADF de Teià fa un seguiment dels cabals de diverses fonts del municipi per tal de mantindre diversos punts d'emmagatzematge d'aigua per fer-los servir en l'extinció d'incendis forestals. En el control efectuat durant la darrera setmana del mes de juny del 2015 es va establir que el cabal d'aquesta font era de 274 litres al dia.

## Accés

És ubicada a Teià: situats al mirador de la Cornisa, cal prendre la pista que surt en direcció SO a tocar del mirador i que baixa cap a Teià. Arribats al Mirador d'en Pere, continuem 70 metres i veurem la font en un planell a la nostra esquerra. Coordenades: x=443546 y=4595869 z=300.

## Referències

* 1 2 3 4 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 126.
* ↑ Punts d'interès | Marina Trail Proide Arxivat 2015-11-20 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Control de cabals de les fonts de l'ADF - ADF Teià Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (català)

## Enllaços externs

* Wikiloc (català)
# Alt om min far

Alt om min far (traduïble com "Tot sobre el meu pare", també coneguda a nivell internacional en anglès: All About My Father) és una pel·lícula documental biogràfica noruega de 2002 escrita i dirigida per Even Benestad. Alt om min far és un documental personal sobre el pare del director, el famós sexòleg i persona trans Esben Esther Pirelli Benestad, que viu a la ciutat de Grimstad, al sud de Noruega.
La pel·lícula va guanyar el Teddy Award al millor documental en el Festival Internacional de Cinema de Berlín de 2002, el Premi de la Crítica en el Festival de Cinema de Göteborg de 2002 i el Premi al Documental en el Festival Noruec de Curtmetratges de Grimstad. També va guanyar els Premis Amanda del 2002 a la millor pel·lícula (noruega). La pel·lícula va ser ben rebuda per la crítica, obtenint cinc de sis punts dels crítics de Aftenposten, Dagbladet, Verdens Gang i el programa de ràdio NRK Filmpolitiet.
A nivell internacional, la pel·lícula es va projectar en diversos festivals de cinema.

## Referències

* 1 2 «Alt om min far». Filmfront. [Consulta: 28 març 2012].
* ↑ «Release dates for All About My Father». IMDb. [Consulta: 28 març 2012].
# Meredo

Meredo és una parròquia del concejo asturià d'A Veiga al Principat d'Astúries (Espanya). És la parròquia més oriental del concejo i també la més gran, amb una extensió de 27,87 km². Comprèn la major part de la vall alta del riu Suarón i del seu afluent el Lormes. El temple parroquial està dedicat a Santa Marina. A la parròquia viuen 240 persones (INE Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine., 2012).

## Llogarets

* Bustelo
* A Ferraría
* Meredo
* Molexón
* Nafaría
* Penzol
* A Quintá
* Vinxói
* Xaraz

## Llocs d'interès

Martinet de Meredo: Ferreria hidràulica del segle xvii, recentment restaurat.
# Jardí Botànic d'Oranim

El Jardí Botànic d'Oranim (en hebreu: הגן הבוטני במכללת אורנים) és un jardí botànic que envolta al Oranim Academic College. Es troba en la poble de Qiryat Tivon en el país d'Israel.

## Localització

El "Oranim Academic College" es troba en un pujol, envoltat d'una pineda que li dona el nom. Des d'aquí s'albiren les muntanyes del Carmelo i la Vall de Jezreel, estant envoltat dels camps de cultiu d'Oranim. Es troba obert tots els dies de l'any.

## Història

El moviment dels kibutz va fundar Oranim el 1951 com a universitat per entrenar als treballadors i als professors en una cura de nens i joves d'alta qualitat. L'educació dels kibutz, en aquest temps, era obligatòria, a partir de la data de naixement fins a la inscripció en l'exèrcit.
L'èmfasi estava no només en l'adquisició de coneixement i d'habilitats, sinó també en l'ensenyament de conceptes educatius i de valors personals. El ser professor en el moviment dels kibutz era una vocació, no una professió.
La reputació d'Oranim va aconseguir un gran renom en poblacions fora dels Kibutz. Actualment la major part dels seus estudiants venen de ciutats, pobles, moshavs i de llogarets. Els estudiants i el personal en Oranim reflecteixen la realitat multicultural i multiétnica a Israel.
L'objectiu d'Oranim és posar en evidència el potencial del professor en cada estudiant. Oranim ofereix un horitzó intel·lectual ampli. Els erudits més brillants d'Israel s'acosten a Oranim; artistes, científics, i educadors de reputació internacional entrenen als estudiants a un molt alt nivell.

## Col·leccions botàniques

Amb la intenció de mostrar el veritable esperit d'Oranim, es va crear el jardí botànic que envolta a la institució sent un jardí estalviador d'aigua on les espècies vegetals van ser escollides perquè s'adaptessin a les condicions climàtiques de la zona.
# La Crònica

La Crònica és un diari palafrugellenc nascut a finals de l'any 1907 com a «Periódic Catalanista d'Avisos y Notícias», i que es publica fins a l'abril de 1910. Alguns dels redactors més importants d'aquesta publicació foren Josep Bofill, Enric Frigola, Josep Miquel, Ramir Medir i Josep Vergés. El director fou Joan Linares i va ser editat pel Centre Nacionalista Republicà de Palafrugell.

## Referències

* ↑ «Fons documentals de l'Arxiu Municipal de Palafrugell». Ajuntament de Palafrugell. Arxivat de l'original el 2016-02-24. [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ Izquierdo Ballester, Maria Gemma (coord.); Rubí Casals. Els orígens del republicanisme nacionalista. El centre nacionalista republicà a Catalunya (1906-1910). Centre d'Història Contemporània de Catalunya. Barcelona, 2009.
# Mikel Ayestaran Aierra

Mikel Ayestaran Aierra (Beasain, 1975) és un periodista freelance basc especialitzat en zones de conflicte.
Llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat de Navarra, el 2006 va treballar al Líban cobrint la guerra entre Hesbol·là i Israel. Ha treballat també a l'Iran, Irak, Afganistan i Pakistan, Israel i els territoris Palestins. El 2011, amb l'arribada de la primavera Àrab, va recórrer, com a enviat especial, Tunísia, Egipte, Líbia, Iemen i Síria.
El 2015 es va establir a Jerusalem. El 2016 col·laborava amb els diaris del grup Vocento i amb la radiotelevisió basca. Forma part de l'equip fundador del mitja de comunicació de periodistes d'informació internacional Revista 5W. El 2016 va publicar el llibre 'Gaza, cuna de mártires'. El 2017, va publicar ‘Oriente Medio, Oriente roto’ que cobreix conflictes entre 2007 i 2017 com les revoltes àrabs a Tunísia i Egipte, les guerres civils a Líbia i Síria, la situació a l'Afganistan, la irrupció de l'Estat Islàmic i el conflicte entre israelians i palestins. El 2018 va publicar 'Las cenizas del califato', després de la derrota militar de l'autodenominat Estat Islàmic, descrivint els antics dominis del grup gihadista entre Síria i l'Irak.
A començaments de 2022, davant la invasió russa d'Ucraïna, Ayestaran es desplaça a Kíev per fer cròniques periodístiques.

## Referències

* 1 2 «Mikel Ayestaran». CCCB, 02-06-2016. [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ Meseguer, David. «El caòtic Orient Mitjà explicat per un reporter espanyol». Llegir.cat, 30-12-2017. [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ «Mikel Ayestaran: ‘Estat Islàmic és l'últim fill del trio de les Açores’». VilaWeb, 19-06-2018. [Consulta: 11 abril 2021].
# Consus (cràter)

Consus és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -16.8 ° de latitud nord i 204.8 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 64 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el 25 de març del 2016 i fa referència a Consus, divinitat de la mitologia romana que protegia el blat collit i conservat.

## Referències

* ↑ "Consus (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Leach, Marjorie. ABC-CLIO. Guide to the Gods, 1992.
# Maseras de Salat

Maseras de Salat (francès Mazères-sur-Salat) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-03. [Consulta: 1r setembre 2010].
# Miquel de Bennàsser

Miquel de Bennàsser, de naixement Ibn Sayri, fou un frare dominic mallorquí convers durant la Conquesta de Mallorca i fundador del convent de Sant Domingo de Palma. La tradició el fa fill de Ben Abet, però aquest fet no ha pogut ésser provat.
Mentre que els seus orígens són de veracitat insegura, se saben força coses de la seva vida com a religiós. Quan es convertí prengué el nom de Pere, però quan va entrar dins l'orde rebé el nom de Miquel, pres de Miquel de Fabra. Fou el fundador de l'orde a Mallorca, de manera que participà en la fundació del primer convent dels dominics a Mallorca. Participà en la creació de la primera escola de llengua àrab de Palma, l'Studium Arabicum, on va ensenyar i en fou director. Dedicà la vida a la conversió i predicació de musulmans a Mallorca. La tradició li atribueix diversos miracles.
Fou enterrat al mateix convent, on va romandre fins al període de les Desamortitzacions. Després de la desamortització, el convent fou enderrocat el 1837, i les restes de Miquel de Bennàsser foren traslladades a la Seu, i finalment al convent de Sant Vicenç de Manacor.

## Referències

* 1 2 Vinas i Vinas, 2007.
* 1 2 «Bennàsser, Miquel de». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 88. ISBN 84-8661702-2.

## Bibliografia

* Vinas, Agnès; Vinas, Robert. La conquesta de Mallorca. Palma: Moll, 2007. ISBN 9788427308855.
# Isaac Despuech Sage

Isaac Despuech Sage (Montpeller, 1584-1642) fou un escriptor en occità. Amb el pseudònim de Daniel le Sage publicà Las folias dau Sage de Montpelhier (1636), recull d'odes, sonets i elegies, on mostrà una vena satírica gairebé grollera. Seguí els clixés de la poesia pastoral i amorosa. Indiferent en matèria religiosa i llibertí, la seva obra probablement reflectia les idees de la cort d'Enric II de Montmorency, governador del Llenguadoc.

## Obres

* Despuech "Sage", Isaac, Las Foulies dau Sage de Mounpelie.- Reuistos e augmentados de diuersos piessos de l'autur. Embé son Testamen obro tant desirado. 1650

## Bibliografia

* Les Folies du Sieur Le Sage, Montpellier : Coulet, 1874. Sur Gallica: .
* Recueil de poètes gascons

## Referències

* ↑ «Las Foulies dau Sage de Mounpelie». Médiathèques de Montpellier Agglomération.
* ↑ Daniel Pain. Recueil de poètes gascons, 1700.
# La Ricitos

La Ricitos és una pintura de Baldomer Gili i Roig que es troba al Museu Jaume Morera des de 1927, gràcies a una donació de la vídua de l'artista. Pertany al gènere del retrat costumista i ha esdevingut una de les obres més populars de l'artista.

## Descripció

La pintura representa una dona asseguda fumant i mirant al front. Aquesta dona està vestida com els gitanos, amb un vestit groc i un mantó negre brodat de flors vermelles, igual que l'ornament que porta al cabell. La dona, profusament maquillada, té una expressió de satisfacció, de plaer, i destaca sobre un fons on s'intueix una companya i un quadre en la paret de la cambra.

## Anàlisi

Gili i Roig, a diferència dels seus contemporanis catalans, va fugir del paisatge com a gènere dominant i va centrar-se en el retrat dins del costumisme que s'havia iniciat al segle xix en diverses arts espanyoles.
Els retrats d'aquesta època són de personatges propis de la vida marginal de Barcelona, que estan dibuixats amb un punt de vista amable, com proven els tons càlids i l'expressió de la dona. La inspiració, però, no és realista, sinó que pren l'estil del folklore castellà. Es pretenia plasmar un món en perill d'extinció per la modernitat sense estridències de cap mena, sinó manifestant un domini de la tècnica i el concepte pictòrics absolutament tradicionals d'aquell moment, unes característiques que feren de Gili Roig un artista singular en el marc de la pintura catalana de principis del segle xx, a la vegada que el constrenyia a una posició marginal que li comportà un oblit generalitzat durant força anys.

## Referències

* ↑ Navarro, 1999, p. 67.
* 1 2 3 Gabarrell, Francesc, Fitxa de l'obra al Museu Jaume Morera Arxivat 2013-10-14 a Wayback Machine.
* ↑ Manual del arte español. Madrid: Sílex, 2003. ISBN 9788477370994.