OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Extret

Un extret és una substància extreta d'una altra per evaporació, maceració, lixiviació, decocció o infusió, la qual posseeix la virtut característica d'aquesta en forma concentrada.
Sovint per a fer l'extret es fa servir un solvent com l'etanol o l'aigua. Els extrets es poden comercialitzar com tintures o en forma de pols. Les aromes, altrament dites principis aromàtics de moltes espècies, fruits secs, plantes aromàtiques, fruits, etc. i d'algunes flors es comercialitzen com extractes. Entre aquests els més coneguts són els extractes d'ametlles, canyella, gingebre, llimona, menta, rosa, vainilla i viola.

## Tècniques d'extracció

La majoria de les essències naturals s'obtenen extraent l'oli essencial de parts de la planta o de la planta sencera a través de quatre tècniques:
* Premsat del fruit que es fa quan hi ha molt d'oli al fruit com en la pèla de la llimona.
* Absorció en alcohol.
* Maceració per exemple en l'extracte de la menta.
* Destil·lació usada amb la maceració de vegades és complicada.

## Essències creades per la química

Altres aromes com per exemple els de banana, cirera, i maduixa es fan combinant diversos èsters amb olis especials. Els colors normalment s'obtenen mitjançant tints. Entre els èsters el més utilitzat és l'acetat d'etil i el butirat d'etil. Els extractes artificials generalment no tenen la delicadesa dels extractes naturals però s'hi assemblen prou per substituir les essències naturals que pot ser que no es puguin obtenir o ser molt cares.

## Referències

* ↑ «Extret». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sant Andreu de Vandellós

Sant Andreu de Vandellós és una església barroca de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església barroca força ben conservada. Edifici de paredat i carreu, d'una nau amb capelles laterals comunicades. Nau amb volta de canó amb llunetes; capelles amb volta d'aresta; creuer amb cúpula.

## Història

Església que havia estat sufragània de la parròquia de Tivissa, esmentada ja el 1350. L'edifici actual fou començat el 1773. Adquirí la categoria de parròquia independent el 1786.

## Referències

* 1 2 «Església parroquial de Sant Andreu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Sant Andreu de Vandellós». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Lídia Tikhomírova

Lídia Tikhomírova (en rus: Лидия Тихомировa) va ser una ciclista soviètica. Va guanyar una medalla de bronze Campionats del món en Persecució de 1962 per darrere de Beryl Burton i Yvonne Reynders.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Hans nåds testamente

Hans nåds testamente (lit. "El testament de Sa Gràcia") és una pel·lícula muda dramàtica sueca del 1919 dirigida per Victor Sjöström.

## Argument

A Rogershus, el baró camarlenc Roger Bernhusen de Sars publicarà el seu testament en el seu 65è aniversari. La seva germana Jullan i els seus dos fills reclamen l'herència, però el baró té la intenció de canviar el testament perquè passi a la filla il·legítima Blenda quan es casi amb el seu Jakob. Però Blenda de seguida s'enamora de l'únic fill de Jullan, Per, i després de complicacions el baró redacta el testament.

## Repartiment

* Karl Mantzius - El baró Roger Bernhusen de Sars
* Carl Browallius – Anders Vickberg, el mestre de cort
* Greta Almroth - Blenda, la filla il·legítima
* Tyra Dörum - La senyora Lovisa Enberg, la mestressa de casa
* Georg Blickingberg - Toni, empleat noble
* Semmy Friedmann - Jakob Enberg, fill de Lovisa i Toni
* Augusta Lindberg - Julia Hyltenius, germana del baró
* Gabriel Alw - Per Hyltenius
* Sture Baude – Roger Hyltenius
* Nils Arehn - Björner, cap de districte, cosí del baró
* Josua Bengtson – Johnsson, servent
* Sigurd Wallén – l'inspector
* Carl Borin – el professor de l'escola que dirigeix el cor infantil
* Emil Fjellström – el carter
* Olof Ås – un camperol adormit al turó del graner

## Producció

La pel·lícula es va estrenar el 3 de novembre de 1919. Com a guió tenen la novel·la de Hjalmar Bergman Hans nåds testamente del 1910. L'enregistrament va tenir lloc a l'estudi del Biografteatern suec a Lidingö i escenes exteriors al castell de Tyresö fora d'Estocolm per Henrik Jaenzon. La novel·la va ser filmada novament el 1940 dirigida per Per Lindberg. El paper principal va ser interpretat per l'actor danès Karl Mantzius i en aquesta pel·lícula va fer la seva única aparició com a convidat en una pel·lícula sueca.

## Referències

* ↑ «Progressive Silent Film List: His Lordship's Last Will». Silent Era. [Consulta: 25 abril 2009].

## Enllaços externs

* Hans nåds testamente a YouTube
# Jaciment arqueològic de Can Llopart

Can Llopart és un jaciment prehistòric del municipi de Sant Quintí de Mediona a la comarca de l'Alt Penedès, identificat com un taller o centre de producció i explotació de sílex, amb cronologies de l'Epipaleolític (-9000/-5000), el Neolític Antic (-5500/-3500) i el Neolític Mitjà-Recent (-3500/-2500).

## Descobriment i historiografia

El jaciment va ser descobert el 1956 per P. Giró i J. Masachs. Quaderns de Camp, localitzat a la zona del Torrent de la Rompuda al vessant nord-est entre sorres d'erosió de conglomerats i calcàries. En aquesta zona es va trobar un nombrós conjunt d'elements de sílex deshidratat a més d'unes depressions, a l'aflorament de la roca mare, de forma circular i rectangular que Giró va interpretar com a fons de cabanes, però que a simple vista semblen uns gorgs naturals de petites dimensions.
Arrel dels descobriments dels objectes de sílex prospecta els horts i camps de la zona de la riba dreta del Riudebitlles o riera de Mediona, i acaba barrejant materials de diferents prospeccions del Paleolític mitjà i Epipaleolític/Neolític Antic, com es pot veure a la fitxa del Catálogo Arqueológico del Penedès.

## Troballes arqueològiques

Entre els objectes de sílex que identifica Giró destaca la presència de làmines, gratadors, burins, làmines de dors rebaixat, 1 mitja lluna, puntes, percutors, escotadores i ceràmica que podria ser d'origen íber.

## Vegeu també

* Llista de jaciments arqueològics de l'Alt Penedès
* Prehistòria a Catalunya

## Referències

* Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya
https://egipci.cultura.gencat.cat (accés: 28/05/2015).

## Bibliografia

* GIRó, P. "Activitats Arqueològiques IV. Estacions tallers superficials a la comarca del Penedès". Butlletí Agrupació Excursionista "Cataluña".
* GIRÓ, P. "Notas de Arqueologia de Cataluña y Baleares. San Quintí de Mediona". Ampurias. XXIV.
* MONFORT SALIONS, J. Talleres líticos de superfície del Panadés y extensiones. p.88-108.
* RAURET, A.M. El proceso de la primitiva Población del Panadés. Barcelona, 1963. p.65. Tesi de Llicenciatura per la Universitat de Barcelona.

## Enllaços externs

* https://extranet.cultura.gencat.cat/EGIPCI/login.aspx
# Manganiakasakaïta-(La)

La manganiakasakaïta-(La) és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de l'al·lanita.

## Característiques

La manganiakasakaïta-(La) és un sorosilicat de fórmula química {CaLa}{Mn$^{3+}$AlMn$^{2+}$}(Si₂O₇)(SiO₄)O(OH). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2017, sent publicada per primera vegada el 2019. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 5,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu d'Història Natural de la Universitat de Pisa (Itàlia), amb el número de catàleg: 19907.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina del mont Maniglia, a la localitat de Bellino, dins la província de Cuneo (Piemont, Itàlia). També ha estat descrita al dipòsit de manganès de Prozrachnoe, a la república d'Altai (Rússia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Manganiakasakaite-(La)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juny 2021].
# Caubós

Caubós (francès Caubous) és un municipi occità de Comenge, a Gascunya, situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Extremity

Extremity és una pel·lícula de terror nord-americana del 2018 dirigida per Anthony DiBlasi i protagonitzada per Chad Rook, Dana Christina i J. Larose. Ha estat doblada i subtitulada al català.

## Repartiment

* Chad Rook com a Bob/Red Skull
* Chantal Perron com a Dr. Silvia Nichols
* Dana Christina com a Allison Belle
* Dylan Sloane com a Zachary
* Ashley Smith com a Nell Leycock/White Skull
* Yoshihiro Nishimura com a Cameraman
* Ami Tomite com a Konishi
* J. Larose com a Phil

## Estrena

La pel·lícula va rebre una estrena limitada a les sales i es va estrenar en vídeo a la carta i Blu-ray el 2 d'octubre de 2018.

## Crítica

Rich Cross d'Starburst va puntuar la pel·lícula amb 8 estrelles sobre 10, i va escriure que "en contrast amb tanta producció de terror indie "maniac-with-a-machete" derivada, Extremity mostra una determinació per fer les coses de manera diferent i una seguretat i confiança que el diferencia." Shawn Macomber de Rue Morgue va escriure una crítica positiva de la pel·lícula, escrivint que "El món que convoca el director Anthony DiBlasi és ric, realista i aterridor. Christina ofereix una actuació afectuosa i matisada, treballa amb material pesat. Els embruixats són tots encarnacions legítimes de l'amenaça i la intimidació."

## Referències

* ↑ «Extremity». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 juliol 2023].
* ↑ Blem, Tiffany. «Extreme Haunt Horror Film, 'Extremity' (2018), Tests Your Limits – Movie Review». PopHorror, 03-10-2018. Arxivat de l'original el 13 August 2022. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ Cross, Rich. «EXTREMITY». Starburst, 01-10-2018. Arxivat de l'original el 4 August 2021. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ Macomber, Shawn. «MOVIE REVIEW: "EXTREMITY" LIVES UP TO ITS TITLE». Rue Morgue, 01-10-2018. Arxivat de l'original el 17 October 2021. [Consulta: 12 agost 2022].

## Enllaços externs

* Extremity a Goita què fan, ara!
# Sant Andreu de Vallgorguina

Sant Andreu de Vallgorguina és una obra del municipi de Vallgorguina (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una edifici religiós de paredat. Uns grans matxons sostenen la volta i divideixen les capelles. L'absis és quadrat. La portada és d'arc de mig punt rebaixat senzill. Sobre l'arc hi ha una fornícula amb la imatge de Sant Andreu i al capdamunt un ull de bou. La façana està arrebossada i emblanquinada. El campanar té dos cossos, el cos inferior és quadrat, amb finestres espitllerades. El cos superior té unes arestes amb xamfrans com si fos un octògon i quatre buits. L'exterior és d'una sola nau amb el presbiteri.

## Història

El temple actual de Sant Andreu de Vallgorguina és del segle xix. El bisbe Climent, en la visita del 21 de juliol de 1771 es queixava de l'estat del temple primitiu. Es va començar, doncs, la seva nova construcció els primers anys del segle xix. L'antiga església va quedar com a capella del cementiri, de manera que les seves ruïnes ara es coneixen com el "cementiri vell".

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Vallgorguina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
* ↑ «Església de Sant Andreu de Vallgorguina». Ajuntament de Vallgorguina. Arxivat de l'original el 20 de juliol 2011. [Consulta: 8 febrer 2016].
# Abdi

«Abdi» té aquests significats:
* Antropologia: membres de la tribu àrab dels Abd-al-Qays
* Biografies:
** Abdi, cronista i funcionari otomà del s. XVII
** Abdi Efendi, cronista otomà del segle xviii
** Abdi İpekçi, periodista turc
** Abdi Paixà, oficial i cronista otomà (?-1692)
** Abdi Paixà, oficial otomà (?-1686)
# Luci Juli Jul (cònsol 403 aC)

Luci Juli Jul (en llatí Lucius Julius Julus) va ser un magistrat romà del segles V i IV aC. Formava part de la gens Júlia, una antiga gens romana d'origen patrici.
Va ser tribú consular l'any 403 aC amb cinc col·legues, segons els Fasti Capitolini. Diodor de Sicília parla només de cinc tribuns en total, però Titus Livi els puja a vuit. Sis era probablement el nombre correcte i Titus Livi hi hauria afegit, a més, els dos censors.
Durant aquell any els tribuns van continuar el setge de Veïs, fins i tot durant l'hivern.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/667?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=JulusSmith,+William+(editor).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 657. ]
# Hans von Koessler

Hans von Koessler (alemany: Hans Koessler) (Kemnath, 1 de gener de 1853 - Ansbach, 23 de maig de 1926) va ser un compositor alemany, director d'orquestra i professor de música. A Hongria, on va treballar durant 26 anys, va ser conegut com János Koessler. Koessler, cosí de Max Reger, va néixer a Waldeck, Fichtelgebirge (que ara forma part de Kemnath, Alt Palatinat).
Va ser educat en l'instrument de l'òrgan des de 1874 fins a 1877 per Joseph Rheinberger i va assistir a les lliçons de Franz Wüllner a Múnic. Immediatament després, es va traslladar a Dresden, on va ser nomenat director i professor de Teoria i Música Coral a l'Escola de Música de Dresden. Des de 1878 va ser també director de l'orquestra Dresdner Liedertafel. De 1882 a 1908, va ser inicialment professor d'Orgue i Cor a l'Acadèmia Nacional de Música de Budapest a Hongria. Més tard, també es va convertir en professor de composició.
Els seus alumnes es van convertir en alguns dels millors compositors hongaresos de l'època: Zoltán Kodály, Béla Bartók, Emmerich Kálmán, Ernő Dohnányi i Leó Weiner. Després de la seva jubilació en 1908, va tornar a Alemanya.
Koessler va compondre més de 130 obres, incloent-hi una òpera, dues simfonies, una variació simfònica per a orquestra, un concert per a violí, dos quartets per a corda, un quintet de corda, un sextet de corda, un quintet de piano, una suite per a piano, violí i viola, una exhibició per a cor femení i òrgans. No obstant això, com a resultat de la seva erràtica manera de vida, un gran nombre de les seves composicions es van perdre, o es troben només en mans privades.
La seva música de cambra ha estat molt elogiada per diversos comentaristes, inclòs el musicòleg Wilhelm Altmann.

## Referències

* The New Grove Dictionary of Music and Musicians, Macmillan 1980.
* Cobbett's Cyclopedic Survey of Chamber Music, Oxford University Press 1963.
* Handbuch für Streichquartettspieler, Wilhelm Altmann, Heinrichshofen Verlag 1972.
# Jean-Baptiste Bucquet

Jean-Baptiste-Michel Bucquet (17 febrer 1746, París - 24 gener 1780, París) fou un metge i químic francès col·laborador d'Antoine Lavoisier.
Bucquet era fill d'Antoine-Joseph Bucquet, advocat al parlament, i de Marthe-Denyse Marotin. Malgrat se sentia atret per les ciències, inicià els estudis de dret pressionat pel seu pare. Després estudià medicina com a medi per descobrir les altres ciències. Seguí els cursos de química de Pierre-Joseph Macquer a la Universitat de París entre el 1765 i el 1768 i els de Guillaume-François Rouelle al Jardin du Roy.
Entre 1775 i 1777 fou professor de farmàcia de la Facultat de Medicina de la Universitat de París i, a la mort d'Augustin Roux en 1776, fou elegit per succeir-lo en la càtedra de la química. Bucquet donà les primeres classes de química el 1777. Seguí amb els cursos de química que havia estat donant en els laboratoris privats, a més dels de la Facultat, fins que la mala salut l'obligà a abandonar aquests cursos privats a la tardor de 1779. Durant la seva carrera també impartí cursos en botànica, fisiologia, anatomia, higiene i medicina. Entre els seus alumnes destaquen Antoine-François Fourcroy i Claude-Louis Berthollet.
En quan als seus treballs d'investigació destaca com a col·laborador de Lavoisier des del 1777. El 1779 introduí en les seves classes la teoria de la combustió de Lavoisier, convertint-se en el primer químic a ensenyar les teories de Lavoisier a França. Analitzà la zeolita; realitzà els primers informes detallats sobre la química de les plantes; mostrà que el diòxid de carboni era una substància àcida; analitzà l'opi; descobrí la morfina; estudià la química del clorur d'amoni i de les sals d'arsènic; analitzà la sang i aïllà la i fibrina. Morí a punt de complir els 34 anys a causa d'un càncer de colon.

## Referències

* ↑ «Éloge de M. Bucquet». Histoire de l'Académie Royale des Sciences, 1780, pàg. 60-76.
* ↑ «Bucquet, Jean-Baptiste Michel» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography. Enciclopedia.com. [Consulta: 14 març 2017].
* ↑ «Jean-Baptiste Michel Bucquet» (en anglès). Chemistry Tree. [Consulta: 14 març 2017].
* 1 2 Gillispie, Ch.C.. Science and Polity in France: The End of the Old Regime (en anglès). Princeton University Press, 2004, p. 180. ISBN 9780691118499.
* ↑ «Bucquet, Jean Baptiste Michel» (en anglès). Chemical Genealogy Database. School of Chemical Sciences. University of Illinois at Urbana-Champaign. [Consulta: 14 març 2017].
# Casa Alemany

La Casa Alemany és una obra modernista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La Casa Alemany està ubicada al districte de Sarrià-Sant Gervasi de Barcelona, localitzada en una illa triangular delimitada pels carrers General Vives, Martorell i Peña, i d'Anglí. Es tracta d'un edifici projectat com a residència unifamiliar per l'arquitecte Joan Rubió i Bellver i construïda entre 1900 i 1901.
Aquesta construcció s'aixeca en una parcel·la regular, i es configura com un edifici aïllat de planta quadrada envoltat de jardí. Consta de planta baixa i dos plantes pis amb coberta de quatre vents.
Pel que fa a les façanes, aquesta casa es caracteritza per la utilització de diferents tractaments. La major part està revestida amb un paredat comú de pedres irregulars que contrasta amb el maó vist de la planta superior, íntegrament realitzada amb maó, i de l'emmarcament de les obertures arquitectòniques, també obrat amb maó, amb elements decoratius motllurats. Cal destacar la solució de les obertures, amb un complex joc de formes cúbiques de ceràmica lluent, element de llunyana inspiració arabitzant que no desdiu del caràcter netament modernista del conjunt.
La façana principal de la casa, que dona al carrer General Vives estructures les seves obertures de forma regular. Es configura amb un cos central lleugerament avançat respecte als laterals. A la planta baixa es realitza l'accés a l'edifici per una porta situada al costa dret. A la noble primera planta hi ha dos terrasses als costats i un balcó amb voladís al tram central. La balustrada de maó dels balcons, decorada amb rajola ceràmica vidriada, es correguda, donant un aspecte d'unitat. La segona planta, que Rubió i Bellver va obrar completament amb maons, presenta a tots els costats de la casa allargades obertures rectangulars, separades per pilastres rematades en mènsules que integren el ràfec de la coberta inclinada en una estructura original.

## Història

A causa de les obres de construcció de la Ronda de Dalt, que afectaren una part del seu jardí, aquest fou reformat i la tanca d'obra refeta més a prop de l'edificació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Alemany». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Alemany». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Ekpeye

L'ekpeye és una llengua que es parla al sud de Nigèria. Es parla a les LGAs d'Ahoada East i d'Ahoada West, a l'estat de Rivers i a la LGA de Yenagoa a l'estat de Bayelsa.
L'ekpeye és una llengua del grup lingüístic de les llengües igboid, que formen part de la família lingüística de les llengües Benué-Congo. A part de l'ekpeye, en aquest grup lingüístic, hi ha les llengües igbo.

## Ús i dialectologia

L'ekpeye és una llengua que gaudeix d'un ús vigorós (6a); tot i que no està estandarditzada, és parlada per persones de totes les edats i generacions. Té una gramàtica.Segons l'ethnologue, el 1973 hi havia 30.000 parlants d'ekpeye.
Els dialectes de l'ekpeye són l'ako, l'igbuduya, l'ubye i l'upata.

## Població i religió

El 91% dels 78.000 ekpeyes són cristians; d'aquests, la meitat són protestants, el 35% pertanyen a esglésies cristianes independents i el 15% són catòlics. El 9% dels ekpeyes restants creuen en religions tradicionals africanes.

## Referències

* 1 2 ekpeye al joshuaproject
* 1 2 3 ekpeye a l'ethnologue
* ↑ «llengües de Bayelsa a uiowa.edu». Arxivat de l'original el 2013-05-04. [Consulta: 2 abril 2013].
* ↑ llengües igboid a l'ethnologue
# Artūras Paulauskas

Artūras Paulauskas fou el president del Seimas, nom del parlament de la República de Lituània i president interí del país després de la destitució del president Rolandas Paksas.
Artūras Paulauskas va néixer el 23 d'agost de 1953 a Vílnius. Va estudiar Dret a la Universitat de Vílnius, on es va diplomar el 1976. Fauna ràpida carrera a l'aparell judicial de la República Socialista Soviètica de Lituània, i esdevé procurador general adjunt el 1987. És nomenat procurador general l'any 1990, càrrec que abandona el 1995 per fer els primers passos a la vida política des de 1997 al costat del seu mentor, el comunista renovador Algirdas Brazauskas, que aleshores era el president de la República.

## Eleccions 1998

Durant les eleccions presidencials de 1998, Brazauskas decideix cedir el seu lloc i recolza el seu dofí Paulauskas, que es presenta a la llista del LDDP. Paulauskas surt vencedor a la primera volta de les eleccions, amb gairebé el 40% dels vots, encara que és derrotat per Valdas Adamkus, candidat de centredreta, en una ajustada segona volta, amb el 49,69% enfront del 50,31% del seu rival.
Paulauskas abandona el LDDP per fundar un nou partit de centreesquerra, la Nova Unió (Naujoji sąjunga (socialliberalai) o NS-SL) el 1998. A les eleccions legislatives d'octubre de 2000, la Nova Unió de Paulauskas obté el segon lloc per nombre de vots (19,6%), encara que queda en tercer lloc pel nombre d'escons obtinguts en el Seimas. Aquesta posició d'àrbitre, juntament amb la política d'aliances seguides, permeten que sigui elegit president del Seimas el 19 d'octubre de 2000.
Després de la destitució del president Rolandas Paksasper per mor de greus casos de corrupció, el 6 d'abril de 2004, Paulauskas és nomenat, seguint els preceptes constitucionals lituans, president interí, càrrec que ocuparà fins a l'elecció de Valdas Adamkus, el seu antic adversari, el 12 de juliol de 2004.

## Referències

* ↑ «Artūras Paulauskas». Seimas of Lithuania. [Consulta: 19 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Biografia oficial (anglès)
* Arturas Paulauskas
# Ahe

Ahe és un atol de les Tuamotu, a la Polinèsia Francesa. Administrativament és una comuna associada a la comuna de Manihi. Està situat a 15 km a l'oest de Manihi i a 450 km al nord-est de Tahití.

## Geografia

L'atol té una longitud de 20 km i una amplada de 10 km. La superfície emergida és de 12 km² i la llacuna té 145 km². L'anella de corall, de 57 km de longitud, només es trenca en un sol pas estret, anomenat Tiareroa i situat a l'oest de l'atol.
L'única vila és Tenukupara, al sud de l'atol. Els 561 habitants (cens del 2007) viuen principalment del cultiu de perles. Des del 1997 disposa d'un aeròdrom.
| Vista de Tenukupara | Mapa de distàncies Ahe Manihi (27,2 km) Arutua (102,5 km) Apataki (106,9 km) Aratika (142,7 km) Rangiroa (172,9 km) Takapoto (121,2 km) |

## Història

Va ser descobert per l'anglès Charles Wilkes, el 1839, i el va anomenar amb el nom d'un dels seus vaixells: Peacock.