OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Maria d'Hostalets d'en Bas

Santa Maria d'Hostalets de la Vall d'en Bas és una església de la Vall d'en Bas (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església d'una nau, amb capelles laterals, amb volta de creueria i absis poligonal. A l'exterior, les façanes laterals estan tenen contraforts seguint un ritme regular fins a arribar a la cantonada amb la façana principal on els contraforts estan situats en diagonal creant un angle obtús a cada costat de la façana. La porta principal és allindada amb un frontó semicircular amb el timpà buit. A mitja alçada una motllura llisa migparteix la façana. A la part superior s'obren tres finestres d'arc de mig punt, la central més alta que les laterals, i un òcul. Una cornisa recorre la part superior i al centre una creu corona la façana.
Adossada a l'església es troba el campanar de planta quadrada i teulada piramidal. A la part superior quatre obertures d'arc de mig punt allotgen les campanes.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria d'Hostalets de la Vall d'en Bas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2020].
# Santa Maria d'Hortoneda

Santa Maria d'Hortoneda és l'església romànica del poble d'Hortoneda, pertanyent al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà. Fins al 1969 formava part del terme municipal d'Hortoneda de la Conca. És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'església de Santa Maria d'Hortoneda és un edifici profundament transformat. Consta d'una sola nau, tot i que resten vestigis de les naus laterals amb finestra de doble esqueixada i aparell de carreu irregular, coberta amb volta apuntada amb llunetes i reforçada per tres arcs torals amb el presbiteri a ponent i l'accés a llevant a través d'un mur corbat que formava part de l'absis. A la nau s'hi han afegit capelles.
Originàriament l'església tenia tres naus, segurament era més allargada i la planta era de tipus basilical amb transsepte, situat al centre de les naus, sense sobresortir respecte de les naus.
L'aparell de les parts originals és de carreu irregular, ben tallat i disposat molt ordenament. Les característiques constructives i tipològiques, com també els vestigis d'ornamentació conservats demostren clarament que l'església d'Hortoneda és un edificii concebut amb plena aplicació de les formes llombardes de l'arquitectura del segle xi. La tipologia que segueix s'inscriu dins de l'estil llombard (dins de la línia de Sant Pere de Ponts i Sant Pere de Galligants, etc).

## Història

El lloc d'Hortoneda és documentat des del 958, i la parròquia de Santa Maria des del 1071. Aquesta parròquia, àmpliament documentada, fou parròquia independent fins al segle xviii, quan passà a dependre de Sant Cristòfol de Claverol; tornà a ser parròquia a principis del segle xx, i actualment torna a dependre de Claverol i de Salàs de Pallars.
Al 1785, en una visita pastoral, consta que el seu interior hi havia dos altars, el principal i un de secundari, i una petita sagristia, però no tenia fonts baptismals. Cap al 1904 s'erigeix com a parròquia independent, fet que motiva la construcció de les fonts baptismals. Al campanar en forma d'espadanya figura la data, inscrita: 1946.

## Galeria d'imatges

* La nau romànica de l'església, façana meridional
* Finestra romànica a la façana sud de l'església
* L'església vers el 1912

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Maria d'Hortoneda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa. "Sant Aleix de Claverol". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
# Santa Maria d'Isona

Santa Maria d'Isona és una església gòtica d'Isona i Conca Dellà (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Nova església formada pel creuament de l'antiga nau gòtica i la neogòtica actual. Resta la portalada gòtica amb dues arquivoltes i l'ull del rosetó superior. Imatge de la verge al timpà.

## Història

Fou destruïa al 1936. Va ésser restaurada per les Regiones Devastadas. Es conserven els altars i les esteles romanes (concretament tres esteles).

## Referències

* 1 2 «Santa Maria d'Isona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Sant Joan Baptista (Santo Domingo el Antiguo)

Aquest llenç de Sant Joan Baptista forma part del retaule major de Santo Domingo el Antiguo, a Toledo, perquè no va ser venut i sempre ha romàs a aquest retaule. Consta amb el número 5 en el catàleg raonat d'obres d'aquest pintor, realitzat per Harold Wethey.

## Temàtica de l'obra

La presencia i la situació de Joan Baptista a aquest retaule es justifica perquè va ser l'anunciador del Redemptor, i amb la seva mà dreta apunta vers la custòdia sobre l'altar, manifestant que allí d'aguna forma segueix estant Crist.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 212 x 78 cm.; Santo Domingo el Antiguo, Toledo.
Les vestimentes gris-marró i tota la pintura en general están enfosquides. Joan Baptista és representat mig nu, cobert només per una pell de camell, i portant a la mà esquerra una vara amb la creu. És una figura ossuda, increïblement allargada, el prototip de l'ascetisme, una persona que veu en la mortificació del seu cos el camí vers la salvació. El seu naturalisme i el seu canon corporal anuncien les etapes posteriors d'El Greco i, comparant-lo amb les altres figures d'aquest retaule, mostren la versatilitat de l'artista cretenc fins i tot en aquest període.

## Situació dins el conjunt

* Continua situat en el Retaule Major, al carrer lateral esquerra de la predel·la.

## Vegeu també

* Dibuix de Sant Joan Baptista

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra mencionada, p. 22.
* ↑ Álvarez Lopera, Harold E. Obra mencionada, p. 97-98.
* ↑ Wethey, Harold. Obra mencionada, p. 22.
* ↑ Álvarez Lopera, José. Obra mencionada, p. 97-98.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Álvarez Lopera, José; El Greco, La Obra esencial ; Editorial Sílex; Madrid-2014; ISBN 978 84 7737 8600
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco ; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# Sant Joan Baptista d'Orcau

Sant Joan Baptista d'Orcau (o, simplement, Sant Joan d'Orcau, és una església romànica del poble d'Orcau (Pallars Jussà), de l'antic terme d'aquest mateix nom, actualment inclòs en el d'Isona i Conca Dellà. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Es tracta d'una església que mai no va assolir el rang de parròquia, si bé un petit espai annex al temple mostra que devia ser el lloc on s'estenia el cementiri del poble d'Orcau. Sempre ha constat com una capella de la parròquia de Santa Maria d'Orcau, abans situada a dalt del castell, a l'actual església, enrunada, de la Mare de Déu de la Pietat del Castell d'Orcau, i més modernament a l'església nova de Santa Maria, a baix el poble. Tot i que es tracta d'una obra indubtablement, no hi ha documentació antiga d'aquesta església, ja que la primera que s'ha trobat és la d'una visita pastoral del 1758, i després, en un Pla parroquial del 1904. Aquesta església ha romàs molts anys desafectada i abandonada, fins que fou restaurada i dignificada vers l'any 1990.

## Descripció

L'església de Sant Joan es troba al poble vell d'Orcau, a l'altre costat del barranc on hi ha l'actual nucli de la població. És una construcció d'una sola nau amb capçalera triabsidal. La nau és de la nau s'obren les dues absidioles, força més petites, i poc profundes. A la part coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals. L'absis central està precedit d'un arc presbiteral i té una finestra de doble esqueixada central. Als dos costats central del mur de migdia s'obre una senzilla porta adovellada. El frontispici és coronat per l'espadanya de dues obertures.
Hi ha dues finestres curciformes: una a la façana de ponent, i l'altra sobre l'arc presbiteral principal. L'església sencera és bastida damunt de la roca, que aflora en diversos llocs, principalment a l'absidiola nord, on la roca arriba a formar un banc, per damunt del sòl de la nau. No hi ha ornamentació enlloc, i l'aparell és de carreus grossos, regular, com la major part d'esglésies pertanyents al segle xii.

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert. "Sant Joan d'Orcau", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Sant Joan d'Orcau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2017].
# Sarah Ulmer

Sarah Ulmer (Auckland, 14 de març de 1976) és una ciclista neozelandesa, que ha combinat el ciclisme en pista amb la ruta. Del seu palmarès destaca la medalla d'or en Persecució als Jocs Olímpics d'Atenes de 2004. Aquell mateix any es proclamà Campiona del món en la mateixa especialitat.

## Palmarès en pista

* 1994
** Campiona del món júnior en Persecució
** Campiona del món júnior en Puntuació
* 2002
** Medalla d'or als Jocs de la Commonwealth en Persecució
* 2004
** Medalla d'or als Jocs Olímpics del 2004 en Persecució
** Campiona del món de persecució

### Resultats a la Copa del Món

* 1995
** 1a a Adelaida, Quito i Tòquio en Persecució
* 2000
** 1a a Cali, en Persecució
* 2001
** 1a a Ciutat de Mèxic, en Persecució
* 2002
** 1a a Sydney, en Persecució
** 1a a Sydney, en Scratch
* 2003
** 1a a la Classificació general i a les proves de Sydney i Aguascalientes, en Persecució
* 2004
** 1a a la Classificació general i a la prova de Sydney i Aguascalientes, en Persecució

## Palmarès en ruta

* 1998
** Vencedora de 2 etapes al Tour de Toona
* 1999
** Vencedora d'una etapa a la Women's Challenge
** Vencedora de 2 etapes al Tour de Toona
* 2000
** Vencedora de 4 etapes al Tour de Toona
* 2001
** Vencedora d'una etapa del Tour de l'Aude
** Vencedora d'una etapa al Tour de Snowy
* 2003
** Vencedora de 3 etapes al Trofeu d'Or
* 2004
** Vencedora d'una etapa al Geelong Tour
* 2005
** Campiona oceànica en ruta
** Campiona oceànica en contrarellotge
** Campiona de Nova Zelanda en ruta
** Vencedora d'una etapa del Tour de la Drôme
* 2006
** 1a a la Wellington Women's World Cup
** 1a a la Volta a Nova Zelanda i vencedora de 2 etapes
** 1a al Fitchburg Longsjo Classic
** Vencedora d'una etapa al Nature Valley Grand Prix

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Saqueig de Badalona

El saqueig de Badalona de 1564 fou un atac pirata a la costa catalana.

## Antecedents

A principis de segle XVI la política d'expansió de la monarquia hispànica al nord d'Àfrica prenent places costaneres sense penetració en el continent s'aturà arrel del fracassat Setge de Gerba i la participació de la corona espanyola a la Lliga Santa, prioritzant els assumptes d'Itàlia, i l'Imperi Otomà, que dominava el món islàmic i s'havia aliat amb el Regne de França, transformà la Mediterrània d'un "llac cristià" a un mar perillós en el qual el comerç havia d'enfrontar-se al perill corsari.
Els atacs pirates es produïen la primavera i l'estiu, que era quan les aigües estaven més calmades, i eren breus, cops d'efecte que acabaven abans que l'exèrcit o les milícies dels pobles tinguessin temps de reaccionar. Khair ed-Din Barba-rossa va atacar el 1527 el litoral del Principat de Catalunya atacant les costes del Rosselló i l'Empordà, i després la zona de Badalona, el 24 d'abril de 1532 els turcs capturaren 28 pescadors de Barcelona. el maig de 1550 la costa valenciana Palamós i Cadaqués el 1543 i el 30 de juny de 1558 es saquejava Ciutadella.

## El desembarcament

El 25 de juny de 1564 setze galiotes musulmanes desembarcaren al litoral de Badalona, on hi havia pescadors que vivien a l'Arenal, que si veien les fogueres enceses al turó de Montgat o a Montjuïc, pujaven a refugiar-se a Dalt de la Vila. Els atacants cremaren part de la casa de n'Alsina de Badalona, part de la casa de Mossén Stantí en el Cap del Besòs i unes garberes de forment, van prendre blat, 355 xais dels corrals dels carnissers de la Ciutat i capturaren una dona i dues criatures.

## Conseqüències

L'hegemonia turca va començar a decaure amb la Pau de Cateau-Cambrésis 1559 entre la monarquia hispànica i el Regne de França i les derrotes otomanes a la Malta en 1565 i Lepant en 1571.

## Referències

* ↑ Rovira i Virgili, Antoni. Història Nacional de Catalunya. Vol. VII. Barcelona: Edicions Pàtria, 1934, p. 219.
* ↑ Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 1.147 p.; p. 96 entrada: "Barba-rossa". ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ Rúbriques de Bruniquer: Ceremonial dels magnífichs consellers y regiment de la Ciutat de Barcelona. vol.2. Impr. d'Henrich, 1913, p. 255.
* ↑ Miquel Cifre Cifre. «La desgràcia dels Turcs a Pollença». [Consulta: 20 desembre 2012].
* ↑ Aguilera, Gemma. «Pirata a la vista! Els atacs corsaris a l'Empordà del segle xvi». Sàpiens, 07-10-2009. Arxivat de l'original el 31 de gener 2020. [Consulta: 31 gener 2020].
* ↑ Coll i Alentorn, Miquel. Història. vol.2. L'Abadia de Montserrat, 1992, p. 349. ISBN 8478262997.
* ↑ Soler i Amigó, Joan. «Barres i onades». Museu de Badalona, 1982.
* ↑ Reglá, Juan. Bandolers, pirates i hugonots: a la Catalunya del segle xvi. Editorial Selecta, 1969, p. 48.
* ↑ Fuentes i Vicent, Manuel. «Quan el perill ve de la mar». [Consulta: 12 març 2016].
# Saqueig de Barenys

El saqueig de Barenys de 1406 fou un atac pirata a la costa catalana.

## Antecedents

Els saquejos pirates que atemorien la població de Salou s'havien interromput després de la Conquesta de Mallorca, però es van reprendre a la segona meitat del segle xiv, ara des del nord d'Àfrica. Per aquest motiu, el 1384 s'instal·là durant un temps el frare Guillem de Sanmartí com a guaita marítim permanent

## El saqueig

El 1406 els pirates saquejaren el poble de Barenys i s'endugueren la major part dels 15 habitants d'aquest petit poble avui ja inexistent, situat en l'actual terme de Salou.

## Conseqüències

Els que van sobreviure a l'atac, i altres habitants de Mascalbó i Vila-seca se'n van anar a viure a Salou. Els captius foren alliberats el 1411.
Després de l'atac a Barenys, Martí l'Humà projectà armar un estol de defensa contra els corsaris berberescos durant cinc anys, però no hi va reeixir per la ruïna financera de la Corona d'Aragó: aleshores la defensa marítima va quedar en mans dels corsaris i dels petits armaments de cada ciutat.
Salou rebé nous atacs el 1515 i el 1522. L'any 1527, després de detectar-se la presència de Khair ed-Din Barba-rossa es va construir la torre de Barenys, i finalment l'any 1530, Pere de Cardona, l'arquebisbe de Tarragona, va ordenar de construir la torre Vella de Salou per defensar el poble, però això no va dissuadir els pirates, que el van atacar encara onze vegades més (el 1543, el 1547, el 1549, el 1550 protagonitzada pel pirata Dragut amb 22 galeres que va destruir Salou i arribà fins a Mas Calvó i va fer estralls a la costa catalana i valenciana, el 1552, el 1558, el 1562, el 1563, el 1582, el 1584 i el 1587).

## Referències

* 1 2 3 4 Insa Montava, Josep. La Costa Daurada arran de mar. Cossetània Edicions, 2006, p.90. ISBN 8497911733.
* ↑ Insa Montava, Josep. La Costa Daurada arran de mar. Cossetània Edicions, 2006, p.90. ISBN 8497911733.
* ↑ Maria Teresa, Ferrer i Mallol «Defensas costeras, Cataluña, Piratas, Mediterráneo occidental, Mallorca, Valencia, Musulmanes, Magreb, Tratados de paz» (en castellà). Anuario de estudios medievales, 58, 2005, pàg. 101-134.
* ↑ Vidal Bonavila, Judit. "Reus i el mar en els segles xvi i xvii". A: Jornades d'història. Història, societat i activitat al Camp de Tarragona a l'edat moderna i contemporània. Reus: Centre de Lectura: Arola, 2019., p. 43 ISBN 9788412129588
# Salm-Grumbach

Salm-Grumbach fou un wild i ringraviat del Sacre Imperi Romanogermànic sorgit el 1561 per divisió de la branca de Salm-Dhaun.
El 1668 es va dividir en dues branques (les dues "wild i ringraviat"):
* Salm-Grumbach
* Salm-Rheingrafenstein-Grenzweiler
El 1803 Salm-Grumbach fou annexionat a França. El sobirà va rebre en compensació el principat de Salm-Horstmar.

## Referències

* Llista de comtes de Salm Arxivat 2009-04-22 a Wayback Machine.
# Sarcòfag d'Hipòlit

El Sarcòfag d'Hipòlit és el nom amb el qual és conegut un sarcòfag romà de taller grec datat en la primera meitat del segle iii, de marbre, trobat el 1948 al mar, prop de la punta de la Móra, al nord de Tarragona i que es troba al Museu Arqueològic de Tarragona. Hom considera que es tracta d'una de les millors peces d'art d'aquesta època trobades mai a Catalunya.
El sarcòfag fou elaborat en el denominat estil àtic, una tendència artística pròpia del món romà que té els orígens en el segle i i es caracteritza per un fort classicisme, tant en l'estil com en la temàtica. Presenta relleus que narren el mite d'Hipòlit i Fedra, sembla que seguint els fils narratius de les tragèdies d'Hipòlit d'Eurípides i de Fedra de Sèneca.
El sarcòfag és rectangular i es troba en bon estat, si bé moltes de les figures representades es troben decapitades i mai no se n'ha trobat la tapa. Són més ben treballats els relleus de les cares frontal i de l'esquerra del vas, mentre que la posterior i la de la dreta són més esquemàtiques. Probablement, això estava relacionat amb l'emplaçament en què havia d'anar col·locat el sarcòfag.

## Referències

* ↑ Notícia de la presentació de l'estudi sobre el fil narratiu dels relleus del Sarcòfag d'Hipòlit
# Scenedesmus

Scenedesmus és un gènere d'algues verdes de la família Chlorophyceae. Són organismes colonials i sense motilitat. S'utilitzen per obtenir bioproteïnes.

## Referències

* D. Garbary and E. Hegewald. «Scenedesmus Genus detail». AlgaeBase, 17-08-2004. [Consulta: 19 setembre 2007].

## Imatges

* Scenedesmus quadricauda
* Scenedesmus brasiliensis
# Scissors (texas)

Scissors és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 2.805 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Scissors tenia 2.805 habitants, 604 habitatges, i 561 famílies. La densitat de població era de 633,3 habitants per km².
Dels 604 habitatges en un 65,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 72,8% hi vivien parelles casades, en un 15,7% dones solteres, i en un 7,1% no eren unitats familiars. En el 6,1% dels habitatges hi vivien persones soles l'1,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,64 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,83.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 43,1% tenia menys de 18 anys, un 11,7% entre 18 i 24, un 27,2% entre 25 i 44, un 13,1% de 45 a 60 i un 5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 22 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 18.963 $ i la renda mediana per família de 19.229 $. Els homes tenien una renda mediana de 15.172 $ mentre que les dones 14.438 $. La renda per capita de la població era de 4.914 $. Aproximadament el 47% de les famílies i el 51,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Scissors». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Scissors». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
Viccionari
# Scissor macrocephalus

Scissor macrocephalus és una espècie de peix d'aigua dolça de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.
Viu en zones de clima tropical a Surinam, a Sud-amèrica.

## Referències

* 1 2 Casal, Christine Marie V.; Capuli, Estelita Emily. «Scissor macrocephalus Günther, 1864» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 17 setembre 2020].

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Lima, F.C.T., L.R. Malabarba, P.A. Buckup, J.F. Pezzi da Silva, R.P. Vari, A. Harold, R. Benine, O.T. Oyakawa, C.S. Pavanelli, N.A. Menezes, C.A.S. Lucena, M.C.S.L. Malabarba, Z.M.S. Lucena, R.E. Reis, F. Langeani, L. Cassati i V.A. Bertaco 2003. Genera Incertae sedis in Characidae. p. 106-168. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: Edipucrs.
# Segusiaves

Els segusiaves (en llatí segusiavi o segusii, en grec σεγοσιανοί o σεγουσιανοί) eren un poble gal esmentat per Cèsar que diu que l'any 58 aC quan anava contra els helvecis va passar pel territori dels al·lòbroges i allí va creuar el Roine i va entrar en territori dels segusians. Els situa en l'angle entre el Roine i el Saona. També parla dels hedus i els segusians com a fronterers amb Provincia, i de què els segusians eren dependents dels hedus.
Estrabó els situa entre el Roine i el Dubis (Doubs) de forma molt genèrica. Lugdúnum era en territori dels segusians. Claudi Ptolemeu esmenta la ciutat dels segusians sota el nom de Forum Segusiavorum.

## Referències

* ↑ Cèsar, Juli. «Llibre VII, LXXV.2». A: Guerra de les Gàl·lies (en llatí i català). Traducció: Icart, Joaquim. 3 vol. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1974, p. 70. DL B. 48252-1974. ISBN 8472250938.
* ↑ P. Valette a M.-O. Lavendhomme, «Guide archéologique de la Gaule : La Loire», p. 40, p. 42
# Sant Pere de Vila

Sant Pere de Vila és una església de Vila al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta església havia estat un fortí militar durant la guerra civil.

## Descripció

És una església d'una sola nau amb dues capelles a la paret Nord on també s'hi troba la torre de campanes;l'absis és quadrat i rau adossat a la rectoria bastida posteriorment. L'entrada està situada a l'extrem SO, d'estil neoclàssic i on s'hi observa l'any de fundació: 1737. Els murs exteriors conserven l'arrebossat de morter de calç; a la cara sud presenta dos contraforts que complementen dos tirnats de ferro ubicats a l'interior. També a la cara de migdia presenta tres finestrals i una petita obertura quadrada, a més de pedres amb motius decoratius encastades al mur i a un contrafort.
Disposa també d'un campanar amb planta quadrada de tres pisos construïda l'any 1804; conserva l'arrebossat de morter de calç i les restes de la pintura decorativa originària. La cara Sud presenta quatre obertures(dues al pis superior amb campanes i dues al pis baix que actualment estan tapiades); la cara Est en té una a dalt i una altra a baix; la cara Nord només disposa d'una obertura tapiada.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Pere de Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].