OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Colla de Dimonis de Massalfassar

La Colla de Dimonis de Massalfassar és una colla de diables originada a Massalfassar, a L'Horta de València.
El Ball de Dimonis de Massalfassar és la peça amb la que, al so de la dolçaina i dels timbals, s'inicia el correfoc de la Colla de dimonis de Massalfassar, a més d'acompanyar-lo i animar-lo al llarg del mateix. La melodia i l'arranjament de la peça fou un regal per a la Colla de Toni Torregrossa, Josep Amírola i Ximo Caffarena.
Va veure la llum en format d'enregistrament sonor a Rom i cafè, CD publicat per Urbàlia Rurana a Barcelona per TRAM i enregistrat a València als A.C. Estudis l'any 1994 i on entre altres temes hi figurava a la pista número 7 el Ball de Dimonis de Massalfassar.
El maig de 2007 es va estrenar la nova versió del Ball dels Dimonis de Massalfassar per a grup de vent i dolçaines realitzada pel director de la Romàntica del Saladar, Joan Buigues.
Realitzen nombrosos Correfocs arreu de l'Estat que es fan cada any. Entre els correfocs realitzats destaquen el de Correfoc Infantil i Festa de Sant Joan de Massalfassar, el juny del 2006, amb colla de diables de Montornès del Vallès i La vespra i la festa. i un altre del març del 2008, la Cavalcada del Foc a les falles de València amb la Colla de Dimonis Els Socarrats de Campanar, els Dimonis d'Aielo de Malferit, la Colla de Dimonis de Vinaròs i la Colla de Dimonis de Massalfassar.

## Vegeu també

* Federació de Dimonis i Diables del País Valencià

## Referències

* ↑ «Portal de dolçaina i tabal 10/12/2006. El Ball de Dimonis de Massalfassar». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 18 febrer 2009].
* ↑ «Ball de dimonis de Massalfassar». Gralla.josepsanz.net. [Consulta: maig 2016].
* ↑ Catàleg de les Biblioteques Especialitzades de la Generalitat de Catalunya
* ↑ Urbàlia Rurana 14/05/2007 Urbàlia, la Romàntica i els Dimonis de Massalfassar a Algemesí
* ↑ «Lloc web de la Colla de Dimonis de Massalfassar. La història de la Colla». Arxivat de l'original el 2009-01-30. [Consulta: 16 febrer 2009].
* ↑ Las Provincias. 16/06/2006. La colla de dimonis celebra 15 anys amb la seua del foc (castellà)
* ↑ El Mundo 19/03/2008. Compte enrere per a la Nit de la Cremà (castellà)
* ↑ Las Provincias 17/03/08. Una gran tortuga de 10 metres serà la principal novetat de la Cavalcada del Foc (castellà)
* ↑ Levante-emv 18/03/2008. Una «taratuga» de 10 metres serà la novetat de la Cavalcada del Foc
* ↑ Soitu 18/03/2008. La Cavalcada del foc recupera del bestiari festiu a una tortuga de 10 metres (castellà)

## Enllaços externs

* Compte de Flickr d'Atila-Horta. Correfocs (castellà)
* Compte de Flickr de Yarret. La Colla de Dimonis de Massalfassar (castellà)
# Conjunt de cases al carrer Pau Gesa, 61-65 (Cardedeu)

El Conjunt de cases al carrer Pau Gesa, 61-65 és una obra noucentista de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció civil. Tres cases bessones entre mitgeres, de planta baixa i pis. Façanes planes arrebossades amb finestres balconeres al primer pis, alternant amb finestres cegues. A la planta baixa, portal d'entrada amb finestres al seu costat, com a element decoratiu cal destacar el guardapols de les finestres i portes. En general les cases són d'una gran simplicitat i sobrietat.

## Història

Aquestes cases corresponen a una expansió de la vila que segueix l'ordre del pla d'ordenació fet a finals del segle xix segons un projecte de Magin Torruella, al febrer de 1916 executat pel mestre d'obres P. Comes. Són fruit d'un sostingut creixement demogràfic, tant intern com extern, que segueix al llarg de tot el segle.

## Referències

* 1 2 «Conjunt de cases al carrer Pau Gesa, 61-65». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Comtat de Laois

El comtat de Laois (gaèlic irlandès Laois) és un comtat de la província de Leinster (República d'Irlanda).

## Ciutats i Baronies

Hi ha nou baronies al comtat:
* Ballyadams
* Cullinagh
* Maryborough East,
* Maryborough West
* Portnehinch
* Slievemargue,
* Stradbally
* Tinnehinch
* Upper Ossory

### Ciutats i viles

* Abbeyleix
* Aghaboe
* Arles
* Ballacolla
* Ballaghmore
* Ballickmoyler
* Ballinakill
* Ballybrittas
* Ballybrophy
* Ballyhide
* Ballyfin
* Ballylinan
* Ballyroan
* Barrowhouse
* Borris-in-Ossory
* Castletown
* Clonaslee
* Cullohill
* Donaghmore
* Durrow
* Emo
* Errill
* Graiguecullen
* The Heath
* Jamestown
* Killeshin
* Mountmellick
* Mountrath
* Newtown
* Portarlington
* Portlaoise
* Rathdowney
* Rosenallis
* Shanahoe
* Stradbally
* The Swan
* Timahoe
* Vicarstown

## Història

El comtat fou creat en 1556 per Maria I d'Anglaterra com a comtat reial. Laois fou objecte de dues plantations o colonitzacions amb anglesos. La primera es produí el 1556, quan Thomas Radclyffe, III comte de Sussex, qui el 1548 havia fundat la vila de Portlaoise, va intentar substituir als membres del clan O'Moore amb colons anglesos. Però només aconseguí provocar una llarga guerra al comtat. La segona es produí en el segle xvii, i va ampliar l'establiment anglès existent amb més terratinents i arrendataris d'Anglaterra. Finalment, el comtat va arribar acollir una comunitat d'huguenots francesos el 1690, que van ser col·locats en Irlanda després del seu servei a Guillem d'Orange en la seva guerra a Irlanda. A més d'això, una gran quantitat de quàquers es van assentar a Mountmellick.
La Gran Fam Irlandesa va devastar el país i provocà una gran emigració, que va fer disminuir la població de 153.930 habitants el 1841 a 111.664 el 1851 i a 90.650 el 1861. El comtat va ser tornar a rebre el nom de Laois després de constituir-se l'Estat Lliure d'Irlanda.

## Galeria d'imatges

* Durrow
* Epworth Hall
* Castell de Cullahil
* La Roca de Dunmase

## Personatges il·lustres

* Robert Sheehan

## Enllaços externs

* Web oficial del Laois County Council
# Colí ocel·lat

El colí ocel·lat (Cyrtonyx ocellatus) és una espècie d'ocell de la família dels odontofòrids (Odontophoridae) que habita boscos oberts de les muntanyes d'Amèrica Central, des de l'est d'Oaxaca i Chiapas cap al sud fins al nord de Nicaragua.
# Colí escatós

El colí escatós (Callipepla squamata) és una espècie d'ocell de la família dels odontofòrids (Odontophoridae) que habita praderies i matollars des d'Arizona cap al sud, fins al nord-est i el centre de Mèxic.

## Referències

* ↑ «Colí escatós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 octubre 2024(català)
# Colibrí inca de Perijá

El colibrí inca de Perijá (Coeligena consita) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita la Serralada de Perijá, del nord-est de Colòmbia i oest de Veneçuela. Considerada una subespècie de Coeligena bonapartei per diversos autors.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Colibrí inca de galons

El colibrí inca de galons (Coeligena lutetiae) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae).

## Descripció

* Aquest ocell fa una llargària de 13,5 - 14 cm incloent el bec, d'uns 25 – 30 mm.
* El mascle té les ales negres amb una taca molt clara. Front i parts inferiors verd fosc. Taca porpra a la gola. Cua forcada negra.
* Femella similar al mascle amb barbeta, gola i taca alar vermellós clar. Color general verd. La cua verd bronzat.

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos tropicals i subtropicals de muntanya, als Andes de Colòmbia, Equador i zona limítrofa del nord del Perú.

## Subespècies

S'han descrit dues subespècies:
* C. l. albimaculata Sánchez Osés, 2006. Nord-oest de l'Equador.
* C. l. lutetiae (Delattre et Bourcier, 1846). Des del centre de Colombia fins al sud de l'Equador i zona adjunta del nord de Perú.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Comtat de Breteuil

El comtat de Breteuil fou una jurisdicció feudal del Regne de França centrada al castell de Breteuil, que apareix al començament del segle xi. El primer comte fou Hilduí, d'origen desconegut. Hilduí, vescomte de Chartres, va fundar l'abadia de Coulombs el 1025 i l'abadia de Saint-Jean-en-Vallée a Chartres el 1036. Va rebre el castell de Breteuil amb títol comtal vers 1036 i va cedir llavors el vescomtat al seu fill Harduí. Va cedir Breteuil al seu fill Erard I el 1048 i es va retirar. Va morir a Saint Vanne a Verdun el 18 de maig de 1060. Va tenir cinc fills dels quals Harduí el va succeir a Chartres però va morir abans que el seu pare el 14 de juny de 1060. El seu germà Erard I de Breteuil va recollir la successió de Chartres (1060-1066). Erard I va morir el 12 de febrer de 1066; estava casat amb Humberga i van tenir 8 fills dels quals Erard II el va succeir a Breteuil i Chartes. Erard II es va casar però no va tenir fills i es va fer monjo el 1073. El seu germà Walerà, consenyor de Creil, apareix esmentat en una donació del 1077 com "Waleranni…possessor in Francia castri…Bretulii" (equivaldria a senyor de Breteuil) i va iniciar la branca de Breteuil. Hug I anomenat Blavons va ser vescomte de Chartres i senyor de Puiset des de 1073.
Walerà I va morir el 25 de febrer de 1084 i va deixar tres fills dels quals Walera II el va succeir a Breteuil amb títol de senyor; va morir entre 1119 i 1124 i el va succeir el seu fill Erard III mort a la batalla de Laodicea el 1147, altre cop esmentat com a comte. Es va casar amb Beatriu de Coucy (filla de Tomàs de Marle comte d'Amiens i senyor de Coucy) i va deixar quatre fills dels quals Walera III el va succeir a Breteuil fins a la seva mort el 1162. Es va casar en primeres noces amb Holdeburga senyora d'Ailly-sur-Noye i de Tartigny, i en segones (1160) amb Alix de Dreux, filla de Robert de Dreux i de Perche (que després es va casar tres vegades més amb Guiu II senyor de Châtillon-sur-Marne, amb Joan I de Thourotte, castellà de Noyon, i amb Raül de Nesle comte de Soissons. Walerà III va deixar dues filles de la seva primera dona: Alix i Matilde (de la segona dona només va tenir una filla, Amícia). Alix el va succeir com a senyora (i no comtessa) de Breteuil i apareix documentada fins vers 1197. Es va casar el 1154 amb Raül el Ros comte de Clermont, fill de Renald comte de Clermont (Clermont-en-Beauvaisis) que va administrar la senyoria de Breteuil des de 1163 i fou conestable de França. Raül va morir en batalla a Sant Joan d'Acre el 15 d'octubre de 1191 i no va deixar fills. La senyoria devia passar a la germana d'Alix, Matilde (mort el 14 de maig de 2008) o a la germanastre Amícia que apareix amb el títol el 1218 (morta el 1226). Una branca descendent del segon matrimoni de Erard III apareix després com a castellans de Breteuil.

## Llista de comtes

* Hilduí 1036-1048
* Erard I 1048-1066 vescomte de Chartres 1060-1066
* Erard II 1066-1073
* Walerà I 1073-1084 (senyor)
* Walera II 1084-1119/1124 (senyor)
* Erard III 1119/1124-1147
* Walerà III 1147-1162
* Alix 1162-1197
* Matilde 1197-1208
* Amícia 1208-1226

## Referències

* Genealogia Arxivat 2009-10-06 a Wayback Machine.
# Connexió de Cartan

En el camp matemàtic de la geometria diferencial, una connexió de Cartan és una generalització flexible de la noció d'una connexió afí. També es pot considerar com una especialització del concepte general d'una connexió principal, en la qual la geometria del paquet principal està lligada a la geometria del col·lector base mitjançant una forma de soldadura. Les connexions de Cartan descriuen la geometria de varietats modelades en espais homogenis.
La teoria de les connexions de Cartan va ser desenvolupada per Élie Cartan, com a part (i una manera de formular) del seu mètode de moviment de marcs (repère mobile). La idea principal és desenvolupar una noció adequada de les formes de connexió i de la curvatura utilitzant marcs mòbils adaptats al problema geomètric particular en qüestió. En la relativitat o la geometria riemanniana, els marcs ortonormals s'utilitzen per obtenir una descripció de la connexió Levi-Civita com una connexió Cartan. Per als grups Lie, els marcs Maurer–Cartan s'utilitzen per veure la forma Maurer–Cartan del grup com una connexió Cartan.
Cartan va reformular la geometria diferencial de la (pseudo) geometria riemanniana, així com la geometria diferencial de varietats equipades amb alguna estructura no mètrica, incloent grups de Lie i espais homogenis. El terme "connexió Cartan" es refereix amb més freqüència a la formulació de Cartan d'una connexió (pseudo-)riemanniana, afí, projectiva o conforme. Tot i que aquestes són les connexions Cartan més utilitzades, són casos especials d'un concepte més general.
L'enfocament de Cartan sembla al principi dependre de les coordenades a causa de l'elecció dels marcs que implica. Tanmateix, no ho és, i la noció es pot descriure amb precisió utilitzant el llenguatge dels paquets principals. Les connexions de Cartan indueixen derivades covariants i altres operadors diferencials en determinats paquets associats, d'aquí una noció de transport paral·lel. Tenen moltes aplicacions en geometria i física: cal veure el mètode de marcs mòbils, el formalisme de Cartan i la teoria d'Einstein-Cartan per a alguns exemples.

## Referències

* ↑ «DIFFERENTIAL GEOMETRY OF CARTAN CONNECTIONS» (en anglès). https://www.mat.univie.ac.a.+[Consulta: 21 novembre 2022].
* ↑ Although Cartan only began formalizing this theory in particular cases in the 1920s (Cartan 1926), he made much use of the general idea much earlier. The high point of his remarkable 1910 paper on Pfaffian systems in five variables is the construction of a Cartan connection modelled on a 5-dimensional homogeneous space for the exceptional Lie group G₂, which he and Engels had discovered independently in 1894.
* ↑ Cap, Andreas «On canonical Cartan connections associated to filtered G-structures». arXiv:1707.05627 [math], 06-09-2017.
* ↑ «lie groups - Intuition for the Cartan connection and "rolling without slipping" in Cartan geometry» (en anglès). https://mathoverflow.net.+[Consulta: 21 novembre 2022].
# Connexió Marsella

Connexió Marsella (originalment en francès, La French) és una pel·lícula de thriller criminal d'acció del 2014 dirigida per Cédric Jimenez i produïda per Alain Goldman. La pel·lícula es va inspirar en els esdeveniments de la Connexió francesa de la dècada del 1970, protagonitzada per Jean Dujardin com el magistrat Pierre Michel i Gilles Lellouche com a Gaëtan "Tany" Zampa, un cap de banda de narcotraficants. La pel·lícula es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Toronto el 10 de setembre de 2014. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Pierre Michel és un jove magistrat traslladat a Marsella per col·laborar amb la lluita contra el crim organitzat. Es tracta de desactivar la Connexió francesa, una operació de la màfia que exporta heroïna a tot el món.

## Repartiment

* Jean Dujardin com a Pierre Michel
* Gilles Lellouche com a Gaëtan "Tany" Zampa
* Céline Sallette com a Jacqueline Michel
* Mélanie Doutey com a Christiane Zampa
* Guillaume Gouix com a José Alvarez
* Benoît Magimel com a Le Fou
* Bruno Todeschini com a Le Banquier
* Moussa Maaskri com a Franky Manzoni
* Féodor Atkine com a Gaston Defferre
* Myriem Akheddiou as Melle Aissani
* Eric Godon com a advocat de Zampa
* Pauline Burlet com a Lily
* Pierre Lopez com a Jean Paci
* Éric Collado com a Robert
* Cyril Lecomte com a Marco Da Costa
* Jean-Pierre Sanchez com a Fabrizio Mandonato
* Georges Neri com a Charles Peretti
* Bernard Blancan com a Lucien Aimé-Blanc
* Gérard Meylan com a Ange Mariette
* Patrick Descamps com el fiscal

## Referències

* 1 2 Connexió Marsella a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «The Connection (2015)». Rotten Tomatoes. [Consulta: 30 agost 2015].
* ↑ «The Connection». TIFF. Arxivat de l'original el 1 setembre 2014. [Consulta: 16 setembre 2014].
* ↑ «Connexió Marsella». Goita què fan ara. [Consulta: 22 juliol 2022].
# Constant de Legendre

La constant de Legendre és una constant matemàtica que apareix en una conjectura d'Adrien-Marie Legendre que mostra el comportament asimptòtic de la funció de recompte de primers $\pi (x)$. Se sap actualment que el seu valor és 1.
Una anàlisi de les demostracions numèriques disponibles llavors sobre els nombres primers van fer sospitar a Legendre que $\pi (x)$ satisfeia una fórmula aproximada.
Legendre va conjecturar l'any 1808 que:
    $\pi (x)={\frac {x}{\ln(x)-B(x)}}$
on $\lim _{x\to \infty }B(x)=1.08366$.... és la seqüència A228211 de l'OEIS.
O, cosa que és el mateix:
    $\lim _{n\to \infty }\left(\ln(n)-{n \over \pi (n)}\right)=B$
on B és la constant de Legendre. Va donar un valor a B de 1.08366, però més enllà del seu valor exacte, l'existència de B implica el teorema dels nombres primers.
Pafnuti Txebixov va demostrar l'any 1849 que si el límit B existeix, llavors ha de ser igual a 1. Una demostració més senzilla va ser desenvolupada per Pintz l'any 1980.
És una conseqüència immediata del teorema dels nombres primers, en una forma determinada i una estimació explícita del terme de l'error:
    $\pi (x)={\rm {Li}}(x)+O\left(xe^{-a{\sqrt {\ln x}}}\right)\quad {\text{a mesura que }}x\to \infty$
(per una certa constant positiva a, on O(…) és la notació de Landau), com va demostrar Charles de La Vallée Poussin l'any 1899, que B en efecte és igual a 1. (El teorema dels nombres primers havia estat demostrat l'any 1896, independentment per Jacques Hadamard i La Vallée Poussin, però sense cap estimació del valor del terme error.
Tenint com a valor un nombre tan simple com la unitat, la constant de Legendre ha acabat tenint únicament valor històric, i algun cop (de forma tècnicament incorrecta) s'ha arribat a utilitzar per denotar el primer valor que li va donar Legendre 1.08366... enlloc de 1.
Pierre Dusart va demostrar, l'any 2010 que:
    ${\frac {x}{\ln x-1}}<\pi (x)$ per $x\geq 5393$, i
    $\pi (x)<{\frac {x}{\ln x-1.1}}$ per $x\geq 60184$. Això té la mateixa forma que:
    $\pi (x)={\frac {x}{\ln(x)-B(x)}}$ amb $1<B(x)<1.1$.

## Referències

* ↑ Ribenboim, Paulo. The Little Book of Bigger Primes. Nova York: Springer-Verlag, 2004, p. 188. ISBN 0-387-20169-6.
* ↑ Edmund Landau. Handbuch der Lehre von der Verteilung der Primzahlen, page 17. Third (corrected) edition, two volumes in one, 1974, Chelsea 1974
* ↑ J. Pintz. On Legendre's prime number formula. Amer. Math. Monthly 87 (1980), 733-735.
* ↑ La Vallée Poussin, C. Mém. Couronnés Acad. Roy. Belgique 59, 1-74, 1899
* ↑ Sur la distribution des zéros de la fonction $\zeta (s)$ et ses conséquences arithmétiques, Bulletin de la Société Mathématique de France, Vol. 24, 1896, pp. 199–220 Online Arxivat 2012-07-17 a Wayback Machine.
* ↑ « Recherches analytiques sur la théorie des nombres premiers », Annales de la société scientifique de Bruxelles, vol. 20, 1896, p. 183-256 et 281-361
* ↑ Dusart, Pierre (2010), "Estimates of Some Functions over Primes without R.H", arΧiv:1002.0442 [math.NT]
# Copa Continental d'hoquei sobre patins masculina 2005-2006

La vint-i-sisena edició de la Copa Continental d'hoquei patins masculina es disputà a doble partit el 20 de gener a Barcelona i el 17 de febrer de 2007 a Follonica. El torneig enfrontà el vencedor de la Copa d'Europa, l'AP Follonica Hockey contra el vencedor de la Copa de la CERS, el FC Barcelona Sorli Discau.
La competició fou arbitrada per António Martins i Eduardo Ferriera (anada) i, Rego Lamela i José Monteiro (tornada), tots ells d'origen portuguès.

## Resultat

| 17 de febrer de 2007 16:00 |
| 17 de febrer de 2007 16:00 | FC Barcelona Sorli Discau | 7-1 | AP Follonica Hockey | Palau Blaugrana Àrbitres: A. Martins i E. Ferriera |
| 20 de gener de 2007 18:30 |
| 20 de gener de 2007 18:30 | AP Follonica Hockey | 2-0 | FC Barcelona Sorli Discau | Palau d'Esports Palagolfo Àrbitres: R. Lamela i J. Monteiro |
* Campió BARCELONA SORLI DISCAU
# Consell Nacional de Catalunya

El Consell Nacional de Catalunya fou una entitat política catalana creada a França el 1939 pel president de la Generalitat de Catalunya, Lluís Companys i Jover, després que dissolgués el govern català i designés cinc consellers a títol personal: Pompeu Fabra, Santiago Pi i Sunyer, Josep Pous i Pagès, Antoni Rovira i Virgili i Jaume Serra i Húnter.
Després de l'afusellament de Companys el 1940, un grup d'exiliats catalans Londres impulsats pel doctor Trueta, decidiren de continuar la seva tasca mantenint-ne el nom, donat que l'ocupació nazi a França n'havia dispersat els consellers i la detenció i entrega a Espanya de Companys per la Gestapo en feia un lloc poc segur. Els càrrecs del nou CNC foren:
* President: Carles Pi i Sunyer
* Secretari: Josep Maria Batista i Roca
* Vocals: Josep Trueta i Raspall, Ramon Perera i Fermí Vergés.
Durant uns anys va mantenir contactes amb els resistents de l'interior gràcies al Front Nacional de Catalunya, i pretenia omplir el buit deixat a la mort del president Companys i la dispersió dels membres del govern català aplegant tots els resistents catalans independentment d'ideologia i partit. També va col·laborar amb els Aliats amb l'esperança que un cop acabada la guerra donessin suport la causa republicana contra el franquisme.
El 1944 el Consell amplià el seu nombre per tal d'acollir representants dels catalans d'Amèrica i va constituir una delegació a Amèrica, formada per:
* President: Josep Carner i Ribalta
* Vicepresident: Manuel Serra i Moret
* Vocals: Salvador Armendares i Torrent, Baltasar Samper, Ferran Zulueta i Giberga, Hipòlit Nadal i Mallol, Joan de Garganta, Antoni Trias i Pujol, Santiago Pi i Sunyer, Josep Conangla i Fontanilles, Josep Carner i Ribalta i Francesc Paniello i Grau.
Al mateix temps, la delegació americana va nomenar un secretariat tècnic, format per Miquel Ferrer Sanxis, Joan Loperena i Romà i Jaume Miravitlles i Navarra. El Consell va fer una declaració política el 24 d'agost de 1944 propugnant la federació dels Països Catalans dins una confederació ibèrica.
Però un cop alliberada França el 1945, Josep Irla i Bosch, oficialment president del parlament de Catalunya, es va fer càrrec de la Presidència de la Generalitat de Catalunya a l'exili, tal com establia el reglament intern del Parlament. Irla va voler reorganitzar el Consell com a organisme unitari, però topà amb l'oposició d'una bona part de l'Esquerra Republicana de Catalunya. Per aquest motiu Carles Pi i Sunyer dissolgué el Consell tot i la protesta pública de Josep Trueta i de diverses comunitats catalanes d'Amèrica, partidaris de mantenir-lo. El Consell Nacional Català del 1953 en pretenia recuperar l'esperit des d'una òptica independentista.

## Bibliografia

* Daniel Díaz i Esculies El Front Nacional de Catalunya (1939-1947) (1983) Edicions La Magrana
* «Consell Nacional de Catalunya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.