OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Perdols

el Perdols és un mas amb elements renaixentistes al nord-oest del nucli de Santa Maria d'Oló (al Moianès) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Conjunt d'estructura irregular i molt complexa, fruit de les diverses construccions que s'han anat fent al llarg dels temps. Sembla que el nucli primitiu fou un cos central cobert a un vent, avui situat a la part central. Posteriorment s'hi adossaren altres cossos. És clar que al XVIII s'hi afegí un cos rectangular a un vent amb la coberta una mica més baixa que el cos central. Aquest afegit es feu a migdia, així com un altre a ponent. A llevant tres contraforts consoliden l'estructura de la casa. Té algunes finestres interessants amb motius gòtics i renaixentistes a l'ampit.

## Història

El topònim surt citat en el fogatge de 1553, amb el nom de "en Perdols". Al segle xviii el mas va sofrir un important desenvolupament econòmic basat en l'explotació de la vinya, que es traduí arquitectònicament en l'ampliació del mas. Així com té constància de reformes el 1700 i el 1790. La casa manté un celler amb un parell de premses.

## Referències

* 1 2 «Mas Pardols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Brycinus rhodopleura

Brycinus rhodopleura és una espècie de peix de la família dels alèstids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment peixets i, en menor mesura, invertebrats i plantes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és una espècie de peix endèmica del llac Tanganyika.

## Estat de conservació

Les seues principals amenaces són la sobrepesca i la contaminació als deltes del rius i les zones litorals.

## Referències

* 1 2 3 «Brycinus rhodopleura» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.
* 1 2 Ntakimazi, G. (2006). "Brycinus rhodopleura." 2006 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2006. [Consulta: 8 abril 2023]

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D., 1984. Characidae. p. 140-183. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Paugy, D., 1986. Révision systématique des Alestes et Brycinus africains (Pisces, Characidae). Collection Études et Thèses. Éditions de l'O.R.S.T.O.M., París. 295 p.
* Paugy, D., 1990. Characidae. p. 195-236. A: C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest. Tom I. Coll. Faune Tropicale n° XXVIII. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren i O.R.S.T.O.M., París, 384 p.
* Thurston, J.P., 1970. The incidence of Monogenea and parasitic Crustacea on the gills of fish in Uganda. Rev. Zool. Bot. Afr. 82(1-2):111-130.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ekrixinatosaure

L'ekrixinatosaure (Ekrixinatosaurus, "llangardaix nascut d'una explosió") és un gènere representat per una única espècie de dinosaure teròpode abelisàurid, que va viure a mitjan període Cretaci, fa aproximadament 95 milions d'anys, en el Cenomanià, al territori que avui és Sud-amèrica. Els fòssils d'aquest dinosaure es van trobar després d'una explosió realitzada en una operació minera, d'allí ve el seu nom. El nom genèric prové de la combinació de la paraula en grec Ekrixi que significa explosió amb l'acabo en llatí nat per naixement i la terminació grega usual saurus que es tradueix com a llangardaix.
Les restes es van trobar en la Formació Candeleros del Grup Rio Limay, en al nord-oest de la Província del Neuquén, Patagonia, Argentina. L'holotip MUCPv-294 un ben preservat esquelet desarticulat que incloïa el maxil·lar esquerre i parts del dret, la base del crani, tots dos dentarios, dents, vèrtebres cervicals, dorsals, sacras i caudals, arcs hemales, costelles, ili, un pubis i la part proximal de l'isqui, fèmur esquerre i extrem distal del dret, tèbia esquerra, astràgal i calcani esquerre, un extrem proximal del peroné esquerre i de la tíbia dreta, metatarsos, falanges i un ungular pedal.
Es calcula que va arribar a mesurar entre 6 a 8 metres de llarg amb un cap de 830 mil·límetres. Té els processos alares cabals estàndards entre els carnotauríns i forma pelviana típica d'aquests. El seu cap és relativament més gran que en carnotaure, amb un quocient extrapolat d'1,00 entre el crani i el fèmur comparat a 0,58, però no és particularment únic comparat a altres abelisàurid. Es distingeix per algunes proporcions diferents i forats i depressions en les vèrtebres.
# Solivomer arenidens

Solivomer arenidens és una espècie de peix pertanyent a la família dels neoscopèlids i l'única del gènere Solivomer.

## Hàbitat

És un peix marí i bentopelàgic que viu fins als 1.413 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20): 977 p.
* ↑ Paxton, J.R., 1999. Neoscopelidae. Neoscopelids. P. 1955. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Paxton, J.R. i Hulley, P.A., 2000. Neoscopelidae (blackchins). Pp. 592–593. A: J.E. Randall i K.K.P. Lim. (Eds), 2000. Checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bulletin of Zoology Supplement Núm. 8: 569–667.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Fritzsche, R.A., 1982. Osteichthyes. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill, Nova York: 858-944.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Maria Rodó de Zárate

Maria Rodó de Zárate (Manresa, Bages, 1986) és una activista feminista i investigadora catalana.
Llicenciada en Ciències Polítiques i de l'Administració per la Universitat Autònoma de Barcelona (2008), Màster en Estudis de Dones, Gènere i Ciutadania per la Universitat de Barcelona (2010) i doctora en Geografia per la Universitat Autònoma de Barcelona, és investigadora postdoctoral a l'Internet Interdisciplinary Institute (IN3) de la Universitat Oberta de Catalunya, com a membre del Grup de Recerca de Gènere i TIC. Els seus temes d'estudi se centren en les geografies feministes i de les sexualitats, amb especial èmfasi en la teoria de la interseccionalitat i el Dret a la Ciutat. Forma part de la Campanya Feminista pel Dret a la Reproducció assistida. És també coeditora del llibre Terra de Ningú. Perspectives feministes sobre la independència (Pol·len, 2017).

## Referències

* 1 2 3 «Maria Rodó». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) [Consulta: 7 agost 2020].
* 1 2 «Maria Rodó de Zárate». Revista Idees. Centre d'Estudis de Temes Contemporanis de la Generalitat de Catalunya, Núm. 47, 2019 [Consulta: 7 agost 2020].
* 1 2 Ballester, Miguel Àngel «Maria Rodó de Zárate: “Saber-te opressor és sempre complicat d'admetre i gestionar”. Activista i investigadora de la UOC». Ara Balears, 17-03-2018 [Consulta: 7 agost 2020].
# Catalonia Today

Catalonia Today és un diari en anglès amb notícies de Catalunya vinculat des de l'origen amb el grup El Punt Avui, amb qui comparteix continguts, sobretot amb la revista setmanal Presència. El projecte va començar el 2004 amb l'impuls del periodista i polític Carles Puigdemont i el corresponsal de The Times de Barcelona, Stephen Burgen. El 2010 comptava amb una difusió de 15.000 exemplars i més de 4.500 subscriptors.
La idea del projecte era crear un diari de notícies sobre Catalunya, però en anglès, per cobrir el buit del mercat en aquest sentit, i adreçat als residents estrangers que viuen a Catalunya, però també als catalans interessats a llegir, practicar i millorar el seu anglès. Entre els col·laboradors hi ha Matthew Tree, Martin Kirby, Xevi Virgo, Joan Ventura i Emma Ansola.
L'any 2010 el diari va ser guardonat amb el Premi Memorial Francesc Macià de la Fundació Josep Irla per la seva defensa de la cultura i la nació catalanes.

## Referències

* 1 2 3 4 Redacció «La revista en anglès Catalonia Today ara també es podrà escoltar». El Punt Avui, 30-01-2010 [Consulta: 29 desembre 2014].
* ↑ «Catalonia Today». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Llista de diaris Impressos». web. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 desembre 2014].
* ↑ «Neix el primer diari català en llengua anglesa». La xarxa, 07-05-2014 [Consulta: 31 desembre 2014].
* ↑ http://www.irla.cat/activitat/
# Estadi Skonto

L'estadi Skonto (en letó: Skonto stadions) és un estadi de futbol de Riga, Letònia. Va ser inaugurat el 28 de juny de 2000 i té una capacitat per a 10.007 espectadors asseguts, estant l'estadi major de Letònia i on disputa els seus partits la selecció de futbol de Letònia i el Skonto FC.
El 2009, el FK Ventspils va utilitzar l'estadi per disputar els seus partits com a local en la UEFA Europa League a causa de problemes tècnics en el seu estadi.

## Vegeu també

* Llista d'estadis de futbol de Letònia

## Referències

* ↑ Arturs Vaiders. «Lielisks stadions gaida lielisku spēli» (en letó). Diena.
* ↑ «UEFA Member Associations» (PDF). UEFA.
# Bjørn Nørgaard

Bjørn Nørgaard (21 de maig de 1947, Copenhaguen) és un artista danès que ha influït notablement l'art del seu país amb les seves escultures, performance i happening. Tot i que des de 1970 aquest és el seu principal camp de treball, una gran obre són els tapissos dissenyats per a la reina Margarida II. Fou professor de l'Acadèmia Reial de Belles Arts de 1985 a 1994. Treballa a la localitat de Bissinge, a l'illa de Møn. Entre les seves influències trobem l'alemany Joseph Beuys.

## Exposicions

* Statens Museum for Kunst: Venus mirrors mirrors Venus (2005).
* Køge Art Museum: Sketches for Queen Margrethe's tapestries.
* Chemnitz, Alemanya, 2009: Bjørn Nørgaard - Kunstsamlungen Chemnitz.

## Referències

* ↑ Bjørn Nørgaard from Denmark.dk. Arxivat 2016-02-07 a Wayback Machine. Consultat el 14 de febrer de 2010.
* ↑ Bissinge from the Danish Wikipedia.
* ↑ Art Knowledge News.
* ↑ Køge Skitsesamlingen. Consultat el 14 de febrer de 2010.
* ↑ Kunstsamlungen Chemnitz.

## Bibliografia

* Anderberg, Brigitte, Meijden, Peter, van der. Bjørn Nørgaard : re-modeling the world; [Statens Museum for Kunst, National Gallery of Denmark 16.4. - 24.10.2010]. [Copenhagen]: Statens Museum for Kunst, National Gallery of Denmark, 2010. ISBN 9788792023438.
* Nørgaard, Bjørn, Andersen, Troels. Bjørn Nørgaard : et udvalg af billeder. København: P. Fogtdal, 1990. ISBN 8772481102.
* Nørgaard, Bjørn, Öhman, Nina. Bjørn Nørgaard, objekt, skulptur, tablå : Moderna museet 19 april-1 juni 1986. [Stockholm]: Moderna museet, [1986]. ISBN 9171003029.
# Districte de Kəlbəcər

Kəlbəcər (àzeri: Kəlbəcər rayonu, armeni: Քարվաճառի շրջան/K̕arvač̣aṙi šrǰan), és un districte de l'Azerbaidjan amb el centre administratiu a la ciutat de Kəlbəcər. Kalbajar és un mot turquès que significa Castell a la desembocadura del riu. Des de la guerra de l'Alt Karabakh aquest districte fou administrat per la república d'Artsakh formant part de la província de Shahumian, i fou recuperat per Azerbaidjan en la Guerra de l'Alt Karabakh de 2020. La població àzeri de Kəlbəcər va ser desplaçada pels combats i viuen actualment com a desplaçats interns en altres regions de l'Azerbaidjan.

## Demografia

En el 1989:
* Àzeris 83.19% (55.082)
* Armenis 14.79% (9.794)
* Kurds 1.88% (1.248)
* Altres 1%

## Referències

* ↑ Институт научной информации (Академия наук СССР), Всесоюзный институт научной и технической информации. Реферативный журнал: География, Выпуски 5-6.. — Издательство Академии наук СССР, 1975. — С. 36. Топоним Кельбаджар (азерб. Кəльбəҹəр) раньше имел форму «Кэблəчəр», состоит из древнетюркского «кевли» — устье реки и «чер» — крепость.
* ↑ Losh, Andrew; Roth. «Nagorno-Karabakh peace deal brokered by Moscow prompts anger in Armenia» (en anglès). The Guardian, 09-11-2020. [Consulta: 11 novembre 2020].

## Vegeu també

* Administració territorial de l'Azerbaidjan
# Ekplexita

L'ekplexita és un mineral que pertany al grup de la valleriïte. El seu nom prové del grec «ekpelxis» (έκπληξις), que significa sorpresa, en al·lusió a la sorprenent combinació d'elements de la seva fórmula química.

## Característiques

L'ekplexita és un element químic de fórmula química (Nb,Mo,W)S₂·(Mg$_{1-x}$Al$_x$)(OH)$_{2+x}$. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1. Forma nius lenticulars de fins a 0,2 mm x 1 mm x 1 mm que consisteixen en agregats gairebé paral·lels, radiants o caòtics de flocs.

## Formació i jaciments

L'ekplexita té un origen hidrotermal en fenites formades per fluids peralcalins. S'ha descrit associada a ortosa, anortòclasi, nefelina, fluoroflogopita, corindó, pirrotina, pirita, rútil, monazita-(Ce), grafit, edgarita, molibdenita, tungstenita, alabandita.

## Referències

* ↑ «Ekplexite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Maturino da Firenze

Maturino da Firenze (Florència, 1490 — Roma, 1528) va ser un pintor italià del Renaixement. Tot i haver nascut a Florència va desenvolupar la seua carrera artística a Roma
Vasari descriu la relació entre Polidoro da Caravaggio i Maturino com extraordinàriament intensa:
| « | En aquella edat d'or, com podem anomenar la feliç època del papa Lleó X, Polidoro da Caravaggio va ocupar un honorable lloc entre les ments més nobles. Va arribar a Roma en el temps de la construcció de les loggie del Vaticà sota la direcció de Rafael, i com no tenia més que divuit anys va ser empleat per portar material als obrers. Però quan va començar la tasca pictòrica Polidoro va mostrar-s'hi interessat, i s'ho va fer per entaular amistat amb els joves de més talent que pogueren ensinistrar-lo en l'ofici de pintor. Però entre tots ells va triar com a company Maturino, un florentí amb qui va treballar, trobant tant de plaer en l'art que en pocs mesos va fer coses que sorprengueren a tothom que coneixia la seua condició anterior. I l'estima de Maturino per Polidoro, i de Polidoro per Maturino va créixer tant que van decidir vivir i morir plegats com a germans, compartint la feina i els diners. | » |
Vasari no distingia entre els dos artistes en llurs obres conjuntes No obstant això, la Dra. Evelina Borea, en el seu estudi sobre Polidoro, considera que la contribució de Maturino a les obres conjuntes va ser mínima.
La major part de les fonts indica que Maturino va morir l'any 1528, però d'altres diuen que va morir en el saqueig de Roma, l'any anterior.

## Referències

* ↑ «Un examen de les pintures murals de Polidoro i Maturino ens mostrarà com de meravelloses eren llurs figures, i l'espectador quedarà sorprès per la mestria que es desprèn d'aquestes obres extraordinàries, sense parlar, el que seria fàcil, sinó amb el pinzell, com ho van fer en llurs exemplars representacions dels fets dels romans» (Vasari, prefaci a la part III de Le Vite (Arxivat 2006-05-07 a Wayback Machine. Arxivat 2006-05-07 a Wayback Machine. Arxivat 2006-05-07 a Wayback Machine. Arxivat 2006-05-07 a Wayback Machine. text en línia (anglès) Arxivat 2006-05-07 a Wayback Machine.))
* ↑ Borea, Evelina. 1961. "Vicenda di Polidoro da Caravaggio." Arte Antica e Moderna 13-16 (Juny - Desembre 1961): 211-227.
* ↑ Lucy Whitaker, Martin Clayton, The Art of Italy in the Royal Collection; Renaissance and Baroque, p. 62, Royal Collection Publications, 2007, ISBN 978 1 902163 291

## Enllaços externs

* (anglès) Giorgio Vasari, Vita de Polidoro da Caravaggio Arxivat 2008-04-17 a Wayback Machine.
# El caco Bonifacio

El caco Bonifacio és una sèrie de còmic humorística creada pel dibuixant Enrich, la primera aparició fou al número 1 de la primera època de la revista Tío Vivo el 1957.
El caco Bonifacio va néixer com a acudit d'una sola vinyeta a la contraportada de la revista Tío Vivo, publicada per l'editorial independent D.E.R. (Dibujantes Españoles Reunidos). Posteriorment, l'acudit inicial es va transformar en una historieta completa d'una pàgina. Quan el setmanari Tío Vivo va ser adquirit per Editorial Bruguera, El Caco Bonifacio va continuar publicant-se, i va romandre a les seves pàgines per un espai de dues dècades. El protagonista de la sèrie és el personatge homònim, Bonifacio, lladre de professió però paradoxalment honrat, simpàtic i fins i tot càndid. Un altre personatge de la sèrie és el també lladre Pancracio, amic de Bonifacio.

## Biografia de ficció

Bonifacio, és alt, gros i tossut, honrat, simpàtic i fins i tot càndid. Porta l'uniforme del seu "ofici": gorra, antifaç i mocador nuat al coll. Les seves activitats el porten amb freqüència a la presó, o, pitjor encara, acaba sent enganyat per les seves presumptes víctimes i en alguns casos a esser atracat per aquells a qui vol atracar. A la historieta del número 120 de Tio Vivo (1a època) Bonifacio es transforma en un personatge desconegut fins llavors, es transforma en una persona violenta, atraca un banc després de comprar-se una metralleta, fereix a un policia, però les coses li surten bé, fins i tot aconsegueix quedar-se amb el botí. Però a l'última vinyeta es veu Bonifacio, que empaita el seu creador al dibuixant, Enrich, amb la metralleta. Tot havia estat un somni i en Bonifacio, no perdona que una vegada que havia aconseguit els seus propòsits, li espatllin.

## Autors

L'autor d'aquest personatge es Enric de Manuel González (Vénissieux, França, 1929) és conegut i signa les seves obres amb el nom d'Enrich.

## Publicacions

Llistat d'algunes de les publicacions on ha estat publicat el personatge. :
| Nom de la Publicació | Editorial | Any | Numero |
| TIO VIVO (1ª època) | D.E.R. | 1957 | Varis |
| TIO VIVO | Editorial Bruguera, S.A. | 1964 | Varis |
| DDT | Editorial Bruguera, S.A. | 1974 | Varis |
| Clásicos del Humor | R.B.A. Promotora de Ediciones, S. A. | 2009 | 34 |

## Llibres

* El Caco Bonifacio. Colección Clásicos del humor, número 34, RBA, Barcelona, 2009. ISBN 978-84-473-6276-9.

## Referències

* 1 2 Antoni Guiral. Cuando los Comics se Lllamaban Tebeos. Ediciones El Jueves,S.A., 2008. Pag 224 a 227.

## Enllaços externs

* Llistat de publicacions on s'ha publicat el personatge : http://www.tebeosfera.com/buscador/caco+bonifacio/(castellà)
# Caixa de Crèdit Comunal

La Caixa de Crèdit Comunal era una institució autònoma que depenia de la Mancomunitat de Catalunya. La Mancomunitat va aprovar el projecte de la Caixa de Crèdit Comunal el mes de maig de 1914. Sotmesos al Govern, els Estatuts de la Caixa foren aprovats pel Reial Ordre de 20 de setembre de 1914. El seu funcionament es regulava a partir de dos comitès, el Directiu i l'Administratiu, formats per diputats provincials, homes de negocis, financers i tècnics competents. La seva presidència corresponia al president de la Mancomunitat.
La finalitat de la Caixa de Crèdit Comunal quan es va crear era facilitar mitjans econòmics destinats als ajuntaments de Catalunya; però es va fer una excepció a favor dels sindicats agrícoles, base de la prosperitat agrícola catalana, i a qui l'escassa educació creditícia del nostre país tenia abandonats.
La Caixa de Crèdit no representava cap gravamen per a la Mancomunitat. Funcionava de tal forma que el petit benefici que obtenia estava destinat a atendre les despeses i formar un fons de reserva per futures contingències. La Caixa tenia organitzades les oficines i funcionava sota les ordres d'un director en els locals del Palau de la Generalitat de Catalunya.

## Condicions dels préstecs als ajuntaments de Catalunya

Per poder accedir a un préstec, els ajuntaments havien de ser solvents i estar ben administrats. No es podien trobar al descobert ni amb l'Estat ni amb la Diputació respectiva ni amb la Mancomunitat, sempre que el préstec es destinés a serveis de caràcter municipal.

## Condicions dels préstecs als sindicats agrícoles

La Caixa contractava amb els sindicats o cooperatives agrícoles préstecs per una quantitat total d'un milió de pessetes, tenint en compte que l'import màxim del préstec no podia excedir del 50% del valor dels immobles o de les màquines i grans aparells del sindicat, que s'afectaven a les responsabilitats de l'emprèstit.

## Referències

* ↑ Mancomunitat de Catalunya 1914-2014. «Hisenda de la Mancomunitat de Catalunya». Diputació de Barcelona. [Consulta: 18 febrer 2014].

## Enllaços externs

* «Caixa de Crèdit Comunal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# El calze de plata

El calze de plata (original: The Silver Chalice) és una pel·lícula estatunidenca, dirigida per Victor Saville, estrenada el 1954 i doblada al català.

## Argument

A Roma, l'any 40, un jove esclau grec alliberat (Paul Newman) rep pel seu talent d'escultor l'encàrrec de dissenyar i realitzar la talla d'una superestructura destinada a contenir el calze que es va fer servir a l'Últim sopar sopar de Jesucrist.

## Repartiment

* Virginia Mayo: Helena
* Pier Angeli: Deborra
* Jack Palance: Simon el Mag
* Paul Newman: Basil
* Walter Hampden: Joseph
* Joseph Wiseman: Mijamin
* Alexander Scourby: Luc
* Lorne Greene: Pere
* David J. Stewart: Adam
* Natalie Wood: Helena, de nena
* Albert Dekker: Kester
* Herbert Rudley: Linus
* Strother Martin

## Crítica

Aquesta pel·lícula la Warner va realitzar la Warner com a reacció al gran èxit de la Fox l'any anterior amb "La Tunica sagrada", el seu primer film amb cinemascope. Aquesta resulta bastant avorrida i només sorprèn l'escàs sentit del ridícul dels que la van fer.

## Bibliografia

* Calderón, Teo. Calderón & Villamandos. Movie Movie (en castellà). ISBN 84-605-6130-5.

## Referències

* ↑ El calze de plata.
* ↑ Calderon, pàg.510