OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Irma Sèthe

Irma Sèthe (Brussel·les, 27 d'abril de 1876 - Nova York, 12 de maig de 1958) fou una violinista i pedagoga belga.
Nascuda el 1876, va ser introduïda en el món musical per la seva mare i, als cinc anys, va començar el seu aprenentatge amb Ottomar Jokisch. El 1885 va continuar les seves classes de violí amb el músic alemany August Wilhelmj. El 1890 va ser admesa al Conservatori reial de Brussel·les. Entre els seus amics d'aleshores hi havia Guillaume Lekeu i Mathieu Crickboom. El 1898 es va instal·lar a Berlín amb el seu marit, el filòsof Samuel Saenger, i va tocar amb l'Orquestra Filharmònica de Berlín. Va tenir dues filles: Elisabet i Magdalena. Del 1894 al 1911 va col·laborar amb molts artistes: Marguerite Swale, Gustav Schreck, Alfred Reisenauer, Paul Ludwig, Isidor Georg Henschel, Henry Bird, Eleanor King, Louis Hillier, Waldemar Lütschg i Erna Klein.
Va deixar d'actuar en públic a l'inici de la Primera Guerra Mundial. El 1941 va deixar Europa amb el seu marit per unir-se a la seva filla petita. Després de la mort del seu marit el 1944, va patir una depressió. Acollida per la seva filla gran Elisabeth a Nova York, va morir l'any 1958 als 82 anys, deixant enrere el violí que utilitzava de nena, que va ingressar a la col·lecció de la Biblioteca Reial de Bèlgica el juny de 2022.

## Referències

* ↑ Bibliothèque royale de Belgique, section de la Musique, Mus. Ms. 4998/7
* ↑ «Irma Sethe: violoniste prodige, proche d’Eugène Ysaÿe», Un jour dans l'Histoire, RTBF, 7 settembre 2022
* ↑ Comment Georgia, dix ans, a réveillé le petit violon d’Irma Sèthe

## Bibliografia

* Volker Timmermann, Saenger-Sethe, Irma, Sophie Drinker Institut für muzikwissenschaftliche Frauen-und Geschlechterforschung, 2016
* Silke Wenzel, Irma Saenger-Sethe, Musik und Gender im Internet, 2017
* Marie Cornaz, À la redécouverte d'Eugène Ysaÿe, Turnhout, Brepols, 2019 (pp. 60-92, 286, 310)

## Enllaços externs

* Irma Saenger-Sethe
# Isidore Isou

Isidore Isou (Botosani, Romania, 1925 – París, 2007) va ser un artista romanès. Lector àvid, precoçment apassionat per les obres dels grans autors de la literatura i la filosofia. Va ser en una de les seves lectures que, en una frase de Keyserling («el poeta dilata els vocables»), un error de traducció li va fer confondre vocable amb vocal, i va entendre, en la seva llengua romanesa, que el poeta dilata les vocals. Això el va inspirar per escriure el seu manifest lletrista. La seva obra cinematogràfica compta amb una vintena de pel·lícules mentre que la seva obra plàstica figura en importants col·leccions, encara que mai no ha estat objecte d'una gran retrospectiva. Va obtenir la nacionalitat francesa als anys vuitanta, país on va morir l'any 2007.

## Referències

* ↑ Dictionnaire de la litterature francaise du XXe siecle.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-147-9.
* ↑ «Isidore Isou». web. MACBA. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 20 abril 2015].
# Impasto (ceràmica)

Impasto és un tipus de ceràmica etrusca l'argila de la qual conté un poc de mica o pedres.
També es defineix impasto com una tècnica ceràmica que treballa els vasos de terrissaire a mà, la qual és característica dels temps prehistòrics (fins a l'edat del ferro o un poc més tard) i que utilitza argiles impures amb un cert contingut de sílice.
Una tercera definició diu que es tracta d'una ceràmica brunyida normalment feta amb la roda de terrissaire i decorada amb relleus o impressions. El material amb què es fabricaven estava poc depurat.
Aquest tipus de ceràmica pot tenir decoració geomètrica i tonalitats variades.

## Tipus d0impastos

En funció del color:
* Impasto roig: Molt poc treballat, amb moltes impureses (fonamentalment mica i sorra). Les superficies tenen tonalitats rogenques.
* Impasto marró: Moltes impureses. Tonalitats marrons.
* Impasto gris: Moltes impureses. Tonalitats grises.
Una segona classificació les divideix entre polits i no polits.

## Referències

* ↑ Etruscan art, pág. 35; Nigel Spivey.
* ↑ The art of Etruria and Early Rome, pág. 236; G. A. Mansuelli, 1964.
* ↑ Etruscan settlement, society and material culture in central coastal Etruria, p.115; J. y E. Hedges. Universitat de Míchigan, 1999; ISBN 978-18-41711058
* 1 2 Poggio Buco; pp 13-14. Ed. University of California Press.

## Vegeu també

* Bucchero.
Viccionari
# Iotape de Commagena

Iotape (en llatí Iotape, en grec antic Ἰωτάπη) era filla d'Antíoc III de Commagena i va ser l'esposa del rei Antíoc IV de Commagena. Apareix a algunes monedes amb la inscripció ΒΑΣΙΛΙΣΣΑ ΙΩΤΑΠΗ ΦΙΛΑΔΕΛΦΟΣ de la que es dedueix que no solament era la dona sinó també la germana o germanastra del rei.
Quan Antíoc II va morir, Antíoc IV era menor d'edat i Tiberi va decidir incorporar Commagena a la Província romana de Síria, segons Tàcit. Va ser portat a Roma, juntament amb Iotape, fins que Calígula li va tornar el regne i el va fer casar amb la seva germana, segons diu Suetoni.
Va tenir una filla del mateix nom que es va casar amb Alexandre, de la família d'Herodes el Gran.

## Referències

* ↑ 2.Iotape a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 614
# Iuput II

Iuput II, fill i successor de Rudamon, és l'últim faraó de la dinastia XXIII, del Tercer període intermedi de l'antic Egipte. Va regnar durant uns 34 anys a la zona de Leontòpolis, una ciutat del Baix Egipte, al delta del riu Nil, tot i que es considera Tanis la capital de la dinastia, d'on li ve el nom de (segona) dinastia tanita (la primera va ser la dinastia XXI). Durant el seu regnat, Osorkón IV, últim faraó de la dinastia XXII controlava Bubastis i el faraó Tefnajt, de la dinastia XXIV, Sais.
El regnat de Iuput se situa en una època políticament inestable, el país està fragmentat, a diverses ciutats del delta apareixen petits reis locals que governen la zona i que sovint intenten aconseguir l'hegemonia sobre els altres, diverses dinasties governen simultàniament en diferents parts del país.
Quan Piankhi, rei nubià del regne de Kush, fill i successor de Kashta, originari de Napata i futur fundador de la dinastia XXV, envaeix Egipte, Iuput s'alia primer amb Osorkón IV i després, cap al 737 aC, amb la coalició liderada per Tefnajt per a fer-li front. Quan Piankhi, qui ja ha consolidat el seu poder sobre l'Alt Egipte mitjançant aliances polítiques i religioses iniciades pel seu pare, conquesta del Baix Egipte, permet a Iuput continuar governant Leontòpolis com a vassall seu, segons una estela trobada a Gebel Barkal, la versió nubiana de la necròpolis tebana dels regnes de Napata i Mèroe.

## Referències

* ↑ Nicholas Grimal, A History of Ancient Egypt, Blackwell Books, 1992. (anglès)

## Enllaços externs

* La pujada al poder dels (faraons) libis. (anglès)
* Els inicis de la dinastia etíop. (anglès)
* Fitxa del faraó. (anglès)
# Iure uxoris

Iure uxoris o de vegades també jure uxoris és una frase llatina que significa «pel dret de la seva dona». S'empra per fer referència al títol que el marit adquireix pel seu matrimoni amb una dona que posseeix la dignitat nobiliària suo iure.
El marit d'una heretera nobiliària es fa digne de tenir per a ell les propietats i títols pel dret que en té la seva dona. A l'edat mitjana, aquest acord nupcial era acostumat àdhuc per a les reines i les princeses regnants. Així doncs, el marit de la monarca es convertia al seu torn en rei amb facultats plenes. El rei i els seus descendents continuaven essent monarques després de la dona de l'heretera al títol, la qual cosa causava canvis successoris de dinasties, com va passar, per exemple, amb la unió de Maria I d'Hongria i Segimon de Luxemburg, i posteriorment el cas del matrimoni de Ferran I d'Habsburg amb Anna d'Hongria, que va permetre a Ferran fer-se rei d'Hongria i de Bohèmia, afegint aquests territoris a l'Imperi dels Habsburg, que arribà fins al segle xx; o l'ascensió dels Habsburg al tron de Castella amb el matrimoni entre Joana I de Castella i Felip I.
En alguns casos, si el rei i la reina no tenien descendència durant el matrimoni, el rei abandonava el regne i renunciava al títol després de la mort de la cònjuge. En altres casos, després de la mort de la reina, el monarca, si hi havia hereters concebuts durant el matrimoni, abdicava a favor d'ells segons els pactes prèviament fets. Si el matrimoni es dissolia, el rei mantenia el títol i la dona perdia els drets sobre el regne, com en el divorci de Mateu d'Alsàcia i Maria de Boulogne, qui es van divorciar el 1170, Maria va deixar de ser comtessa mentre que Mateu I va continuar governant.
En segles posteriors a l'edat mitjana, per protegir la línia dinàstica, la dona continuava al poder, però el marit rebia el títol amb certes facultats. Per exemple, Maria I d'Anglaterra, després del seu matrimoni amb Felip II d'Espanya, o l'emperadriu Maria Teresa I d'Àustria i Francesc I com emperador consort i amb comandament reial. Després de l'abolició de les anomenades lleis sàliques que excloïen de la línia de successió la descendència femenina, el títol de rei per iure uxoris va emprar-se amb més regularitat, evidentment. En altres països amb monarquies, com el Regne Unit, el consort d'una monarca femenina no rep el títol de rei.
# Idàlion

Idàlion (grec: Ιδάλιον) era una antiga ciutat a Xipre, propera a l'actual Dali, en el Districte de Nicòsia i propera a les antigues mines de coure de les muntanyes Tróodos. La ciutat fou fundada, segons la tradició, per l'heroi rei aqueu Calcanor, descendent de Teucre, fundador de la Salamina xipriota després de la Guerra de Troia. L'assentament més antic conegut, pel seu comerç del coure amb les ciutats costaneres d'Éngomi i Làrnaca, data de finals del segle xiii aC a principis del s. XIII ae.

## Història

El seu nom antic era "Ed-di-al" (680 ae-669 ae); figura com una de les deu ciutats regne de Xipre llistades en el Prisma d'Assarhaddon, rei assiri, i en una estela de Sargon II. Hi ha també una inscripció del segle xiii aC de Ramsés III a Egipte en què es refereixen algunes entitats polítiques xipriotes, i una n'és "Ithal"... que després seria coneguda com a Idàlion. El regne s'expandí fins que a mitjan s. V ae fou assetjada i presa la capital pels reis fenicis de Làrnaca. El nom de la ciutat en grec significa “Veig el sol”.
La primera evidència de presència no xipriota hi apareix en el període arcaic (c. 550 ae) en les inscripcions trobades al Tèmenos d'Adonis a l'Acròpoli Est. "Idalium perfumat pel romaní" apareix en la poesia de Properci i altres, com el lloc on Venus (l'original pregrec "Reina dels Cels", de vegades anomenada pels estudiosos "Senyora dels animals") s'ajuntà amb Adonis (l'original pregrec consort de la Reina del Cel o "Senyor", a voltes anomenat pels estudiosos "Mestre dels animals"). La ciutat era originàriament el centre del culte a la Gran Dea de Xipre, la Wanassa o Reina del Cel i del seu consort, l'Ànax o 'Senyor'. Aquest culte degué començar al s. XII ae o XI ae i continuaria al llarg de l'època romana, tot i que passat per un procés de sincretisme: Idàlion esdevingué el centre de culte a la dea Afrodita ("Afrodita Idalia") i la divinitat hel·lenofenícia Reshef-Apol·lo. Al jaciment es trobà un model en terracota (hui al Museu del Louvre) que se suposa representa el temple de "Reshef-Apol·lo". Segons la llegenda, era el lloc on Adonis, el mític amant de la dea Afrodita, fou mort pel gelós Ares, el déu de la guerra, transformat en un senglar.
Les excavacions arqueològiques oficials en començaren el 1991 i el 2013 encara seguien. S'hi ha trobat un gran complex fortificat que podria ser un palau o un centre administratiu de l'antic Idalon, així com restes de muralles i tombes.

## Galeria

* Inscripció en sil·labari xipriota trobada a Idàlion
* Jove amb gorra frígia de mitjan s. VI ae
* Decret de Satiscypros
* Palau fortificat

## Referències

* ↑ Local Museum of Ancient Idalion. Consultat l'11 d'abril de 2013.
* ↑ Mitford, Terence. The Nymphaeum of Kafizin: the inscribed pottery. Walter de Gruyter, 1980. ISBN 9783110066630.
* ↑ Idalion: Department of Antiquities, Cyprus. Consultat l'11 d'abril de 2013.
# Iain Mac a' Ghobhainn

Iain Crichton Smith OBE (Iain Mac a' Ghobhainn) (Glasgow 1 de gener, 1928 - 15 d'octubre, 1998) fou un escriptor escocès, autor prolífic en anglès i gaèlic escocès. Nasqué a Glasgow, però es traslladà amb la seva família a l'illa de Lewis als dos anys, on també hi vivia Derick Thomson. Estudià a la Universitat d'Aberdeen i es graduà en llengua anglesa. Més tard serví com a mestre a l'exèrcit britànic a Clydebank, Dumbarton i Oban fins al 1952, i es retirà per a dedicar-se completament a la literatura el 1977. Fou guardonat amb l'Orde de l'Imperi Britànic el 1980.

## Obres

* The Long River (1955)
* Burn is Aran (1960)
* Thistles and Roses (1961)
* Deer on the High Hills (1962)
* An Dubh is an Gorm (1963)
* Biobuill is Sansan Reice (1965)
* The Law and the Grace (1965)
* Modern Gaelic Verse (1966)
* The Golden Lyric: an Essay on the Poetry of Hugh MacDiarmid (1967)
* At Helensburgh (1968)
* Consider the Lilies (1968)
* Ben Dorain by Duncan Ban MacIntyre (1969)
* From Bourgeois Land (1969)
* The Last Summer (1969)
* Iain am Measg Nan Reultan (1970)
* Maighstirean is Ministearan (1970)
* Selected Poems (1970)
* Survival Without Error (1970)
* My Last Duchess (1971)
* Poems to Eimhir translated from Sorley MacLean (1971)
* Love Poems and Elegies (1972)
* An-t-Adhar Ameireaganach (1973)
* The Black and the Red (1970)
* Rabhndan is Rudan (1973)
* Eader Fealla-dha is Glaschu (1974)
* Goodbye Mr Dixon (1974)
* Hami Autumn (1974)
* The Notebooks of Robinson Crusoe (1975)
* The Permanent Island (1975)
* An t-Aonaran (1976)
* The Hermit and Other Stories (1977)
* An End to Autumn (1978)
* River, River (1978)
* On the Island (1979)
* Murdo (1981)
* A Field Full of Folk (1982)
* Selected Poems 1955-1982 (1982)
* The Search (1982)
* Mr Trill in Hades (1984)
* The Exiles (1984)
* Selected Poems (1985)
* The Tenement (1985)
* Towards the Human: Selected Essays (1986)
* Twelve More Modern Scottish Poets (1986) editor, amb C. King:
* A Life (1986)
* Burn is Aran (1987)
* An t-Eilean agus an Caan (1987)
* In the Middle of the Wood (1987)
* Moments in Glasshouses (1987) editor
* A' Bheinn Oir (1989)
* Na Speuclairean Dubha (1989)
* The Dream (1989)
* Selected Poems (1990)
* Turas tro Shaoghal Falamh (1991)
* Na Guathan (1991)
* An Honourable Death (1992)
* Collected Poems (1992) An Dannsa mu Dheireadh (1992).
* Am Miseanaraidh (publicat el 2006)

## Enllaços externs

* The Contribution of Iain Crichton Smith Arxivat 2017-06-15 a Wayback Machine. - Un assaig sorbe la poesia de Crichton Smith per Edwin Morgan
* Iain Crichton Smith - An extensive exploration of his life, work, and legacy Arxivat 2006-04-11 a Wayback Machine. - Dissertació sobre la prosa gaèlica de Crichton Smith, per Alexander Shevellin
# Inflor

En medicina i especialment en semiologia clínica, la inflor o tumefacció és una protuberància tova en el cos, que pot incloure tumors. Segons la causa, pot ser congènit, traumàtic, inflamatori, neoplàstic o un altre divers.
Això pot ocórrer en totes les parts del cos (generalitzat), o una part específica o en un òrgan específic (localitzats). La inflor es considera una de les cinc característiques de la inflamació, juntament amb dolor, calor, enrogiment i pèrdua de funció.
En un sentit general, el sufix metge «-megàlia» és usat per indicar un creixement, com en hepatomegàlia, acromegàlia i esplenomegàlia.
Una part del cos pot inflar en resposta a ferides, infecció o malaltia, així com a causa d'un edema subjacent. Un exemple d'això és la inflor del turmell, que pot passar per tot això, fins i tot si hi ha mala circulació sanguínia.
La inflor generalitzada, o edema massiu (també anomenada anasarca), és un signe comú en les persones severament malaltes. Encara que l'edema lleu pugui ser difícil de descobrir a l'ull inexpert, sobretot en una persona amb sobrepès o obesa, l'edema massiu és molt obvi.
# Intercontinental Rally Challenge

L'Intercontinental Rally Challenge, abreujat IRC, fou un campionat internacional de ral·lis que organitzà entre el 2006 i el 2012 la Federació Internacional de l'Automòbil, promogut pel canal de televisió Eurosport. Malgrat no tenir estatus oficial de torneig "internacional", la competició es disputava per diferents continents, en especial Europa i Àsia. El campionat es creà amb dos objectius: formar pilots joves i permetre als amateurs córrer al llarg de tot el planeta.
A l'IRC hi podien participar automòbils amb homologació Super 2000, Grupo R i Grupo N. En el campionat 2008 hi participaren les marques Fiat, Honda, Mitsubishi, Peugeot, Proton i Volkswagen. El 2007 també hi participà Citroën i el 2009 s'hi havien d'incorporar Opel i Škoda.
L'any 2012 es va celebrar aquest campionat per darrera vegada, quedant integrat a partir del 2013 amb el coexistent Campionat d'Europa de Ral·lis.
El pilot amb major nombre de títols és Andreas Mikkelsen amb dos títols, mentre que el pilot amb major nombre de ral·lis guanyats és Juho Hänninen, el qual va imposar-se en 11 proves, seguit de Jan Kopecky i Freddy Loix amb 7 victòries cadascú.
Entre les proves més habituals i destacades del calendari al llarg de les diverses edicions del IRC podem destacar:
* Ral·li de Sanremo
* Ral·li d'Ypres
* Ral·li de Rússia
* Ral·li de les Açores
* Ral·li de Madeira
* Ral·li Príncep d'Astúries
* Ral·li de les Illes Canàries
* Ral·li de Curitiba
* Tour de Còrsega
* Ral·li de Monte-Carlo
* Ral·li Safari

## Campions

| Any | Pilot | Copilot | Cotxe | Campió constructors | IRC 2WD Cup | Campió constructors |
| 2006 | Giandomenico Basso | Mitia Dotta | Fiat Punto Abarth S2000 | Abarth | − | − |
| 2007 | Enrique García-Ojeda | Jordi Barrabés | Peugeot 207 S2000 | Peugeot | − | − |
| 2008 | Nicolas Vouilloz | Nicolas Klinger | Peugeot 207 S2000 | Peugeot | Marco Cavigioli | Peugeot |
| 2009 | Kris Meeke | Paul Nagle | Peugeot 207 S2000 | Peugeot | Denis Millet | Peugeot |
| 2010 | Juho Hänninen | Mikko Markkula | Škoda Fabia S2000 | Škoda | Harry Hunt | Peugeot |
| 2011 | Andreas Mikkelsen | Ola Fløene | Škoda Fabia S2000 | Škoda | Jean-Michel Raoux | Honda |
| 2012 | Andreas Mikkelsen | Ola Fløene | Škoda Fabia S2000 | Škoda | Harry Hunt | Renault |

## Enllaços externs

* Web oficial del Campionat IRC Arxivat 2010-02-07 a Wayback Machine. (en anglès)
# Intercontinental Broadcasting Corporation

Intercontinental Broadcasting Corporation (IBC) és una companyia de mitjans de comunicació amb seu a les Filipines i una xarxa de televisió VHF del Govern Communications Group sota l'Oficina Presidencial d'Operacions de Comunicacions (PCOO). IBC TV, juntament amb les companyies de mitjans germans People's Television Network i Philippine Broadcasting Service, formen el braç mediàtic del PCOO. Els seus estudis, oficines i instal·lacions de difusió es troben a IBC TV Compound a Diliman, Ciutat Quezon, mentre que el seu transmissor analògic es troba a l'avinguda Roosevelt, també a la ciutat Quezon, a prop de l'oficina comercial de Coca-Cola Beverages Philippines.
# Iñigo Montes Fernández

Iñigo Montes Fernández (Valladolid, 20 de juliol de 1973) és un exfutbolista castellanolleonès que jugava com a migcampista.
Va jugar en Primera Divisió a la temporada 94/95 amb el Reial Valladolid, tot disputant un encontre el 17 de juny de 1995 al camp de l'Sporting de Gijón, aconseguint la victòria per 1 gol a 3.
# Jan Hruška

Jan Hruška (Uničov, 4 de febrer de 1975) és un ciclista txec, professional entre 1996 i 2007. En el seu palmarès destaquen dues etapes del Giro d'Itàlia del 2000.
El 2006, en el marc de l'Operació Port, fou identificat per la Guàrdia Civil com a client de la xarxa de dopatge liderada per Eufemiano Fuentes, al figurar el seu nom real en la documentació intervinguda. Hruška no fou sancionat per la Justícia espanyola en no ser el dopatge un delicte a Espanya en aquell moment, i tampoc va rebre cap sanció esportiva en negar-se el jutge instructor del cas a facilitar als organismes esportius internacionals (AMA, UCI) les proves que demostrarien la seva implicació com a client de la xarxa de dopatge.

## Palmarès

* 2000
** Vencedor de 2 etapes del Giro d'Itàlia
* 2001
** Vencedor d'una etapa de la Clàssica d'Alcobendas
* 2002
** Vencedor d'una etapa de la Volta a l'Algarve
* 2003
** Vencedor d'una etapa de la Volta a La Rioja
* 2006
** 1r a la Clàssica d'Alcobendas i vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 2004. 117è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2000. 14è de la classificació general
* 2001. 47è de la classificació general
* 2005. 61è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2000. 75è de la classificació general
* 2002. Abandona (9a etapa)
* 2003. 123è de la classificació general
* 2004. 99è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Informe de la Guardia Civil (Capítulo III)» (en castellà). Cadena SER, 14-07-2007. Arxivat de l'original el 23 de juliol 2009. [Consulta: 12 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2008-05-18 a Wayback Machine.
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Iskandarovita

La iskandarovita és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La iskandarovita és un sulfat de fórmula química Sb₆O₇(SO₄)₂, químicament similar tant a la coquandita com a la klebelsbergita. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al lloc considerat com la localitat tipus de l'ermakovita, a Ravat Kishlak, dins el districte d'Ayni (Província de Sughd, Tadjikistan). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Iskandarovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 octubre 2022].
# Torquato Accetto

Torquato Accetto (Trani?, cap a 1590/1598 – Nàpols?, 1640) fou un obscur filòsof i escriptor napolità del Barroc, dedicat a funcions de secretari. Tot i que també va escriure un llibre de poesia, les Rime (1621 i 1638, edició ampliada), el seu text més conegut és el tractat de moral política La dissimulació honesta (Della dissimulazione onesta) (pòstum, 1641), redescobert al segle XX per Benedetto Croce.
Probablement era originari de Trani, i va viure a Àndria i a Nàpols on va estar vinculat a Giovanni Battista Manso, biògraf de Torquato Tasso i fundador de l'Accademia degli Oziosi.
La dissimulació honesta és una defensa de la prudència com a eina necessària de supervivència en política i en moral. Accetto es pregunta pel capteniment que ha de tenir un cortesà en un context de submissió política (en el seu cas la dominació espanyola). Considera la dissimulació, que es diferencia radicalment de la mentida o simulació, com l'únic mitjà adient per tal de mantenir els valors de l'humanisme en un context d'intolerància. Mentre la simulació és moralment inacceptable perquè amaga males intencions, la dissimulació és per a Accetto un joc de supervivència que s'ha de practicar amb mesura i intel·ligència, és a dir, honestament. En les seves pròpies paraules: «Dissimular no és fer res fals, sinó donar un repòs a la veritat per poder mostrar-la quan arribi l'hora». A diferència de Nicolau Maquiavel, que s'adreçava a les classes altes, el text d'Accetto, que professava idees republicanes, es dirigeix bàsicament al poble i presenta la dissimulació com un instrument de combat contra la tirania.
El llibre d'Accetto va ser traduït a l'holandès en el context de la guerra contra els espanyols, però fou ràpidament oblidat, potser per un abús d'erudició i de retòrica, fins que en el context de la lluita contra el feixisme fou recuperat pel filòsof i historiador Benedetto Croce. Des de llavors ha estat traduït al francès, al castellà i al català entre d'altres llengües.

## Referències

* ↑ La dissimulació honesta. Girona: Edicions de la Ela Geminada, p. 33. ISBN 978-84-948561-1-2.
* ↑ «I tu, simules o dissimules?». Ara.cat, 08-09-2018. [Consulta: 20 setembre 2018].