OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lidia Gueiler Tejada

Lidia Gueiler Tejada (castellà: Lidia Gueiler) (Cochabamba, 28 d'agost de 1921 - La Paz, 9 de maig de 2011) va ser una política boliviana, presidenta interina de Bolívia entre 1979 i 1980.
Va ser la primera dona a ostentar el càrrec i la segona d'Amèrica, després de María Estela Martínez de Perón. Va destacar-se per la seva lluita per les causes socials, la defensa de la pau i la igualtat de gènere. Va ser reconeguda com una de les icones de la recuperació de l'estat de dret i la democràcia a Bolívia, després de diversos períodes dictatorials durant els anys 70 i 80.

## Trajectòria política

El 1948 Lidia Gueiler s'incorporà al Moviment Nacionalista Revolucionari (MNR) i participà de la revolució del 9 d'abril de 1952. El 1953, fou acusada de conspirar per matar el president Víctor Paz Estenssoro. Després d'aquesta acusació va ser diplomàtica a Alemanya Occidental, Colòmbia i Veneçuela. Va ser diputada nacional entre 1956 i 1964 i el 1979 va ser presidenta de la Cambra de Diputats.
Arran del cop d'estat del general Alberto Natusch Busch l'1 de novembre de 1979, en què enderrocà el govern interí de Wálter Guevara Arce, i després del consegüent aixecament popular, que pressionà perquè els colpistes retornessin el poder al Congrés, Lidia Gueiler, aleshores presidenta de la cambra, assumí la presidència de manera interina fins a les eleccions del 29 de juny de l'any següent. Però un altre cop d'estat el 17 de juliol va impedir que completés el seu mandat.
En tornar de l'exili que el cop va comportar, Lidia Gueiler va ser nomenada ambaixadora a Colòmbia i va rebre una vintena de condecoracions. Va liderar moltes organitzacions feministes i representà el seu país davant la Comissió Interamericana de Dones. També publicà dos llibres. El Govern d'Evo Morales va declarar dol nacional de trenta dies i fou acomiadada amb tots els honors de la seva dignitat.

## Referències

* 1 2 3 «Muere la primera presidenta mujer de Bolivia Lydia Gueiler Tejada» (en castellà). Opinión, 09-05-2011. [Consulta: 12 juliol 2021].
* ↑ Mendoza, Luz. «Murió Lydia Gueiler, la única presidenta que tuvo Bolivia» (en castellà). [Consulta: 25 octubre 2020].
* 1 2 «Lydia Gueiler es despedida con honores dignos de una ex mandataria» (en castellà). Los Tiempos digital, 10-05-2011. [Consulta: 12 juliol 2021].
* 1 2 Alipaz, Martin (EFE) «Lidia Gueiler, un paréntesis democrático en Bolivia» (en castellà). El País [Madrid], 09-05-2011. ISSN: 1134-6582.
# Heather Slade-Lipkin

Heather Slade-Lipkin (26 de març de 1947 - 16 d'octubre de 2017) va ser una pianista, clavecinista i professora anglesa.
Heather Slade-Lipkin va néixer en una família de músics de Hoylake, Wirral, i als sis anys ja havia començat classes de piano formals. Aviat guanyà molts primers premis en festivals de música. Va estudiar amb, entre d'altres, Gordon Green, Clifton Helliwell, Kenneth Gilbert i Huguette Dreyfus.

## Carrera

Va ser professora de piano a la RNCM i professora visitant de piano a la "Chetham's School of Music". Va guanyar els primers premis al Concurs Nacional de Piano i al Concurs Nacional de Clavicèmbal i va ser finalista del Concurs Internacional Fortepiano de París. Va aparèixer com a solista de la CBSO i la BBC.
Entre els seus estudiants hi havia Stephen Hough, Stephen Coombs, Leon McCawley, Sophie Yates, Robert Markham, Stephen Gosling, Phillip Moore, Roderick Chadwick, Jason Ridgway, Jonathan Scott, James Willshire, Faith Leadbetter, Tim Horton, Miles Clery-Fox, Anna Markland, Sarah Nicolls, Helen Sherrah-Davies, Jane Ford, Robert Emery, Joy Morin, Julia Hartmann, Nellie Seng, David Moss, Julia Mocioc, Margaret Roberts, Jacqueline Leveridge, Eleanor Meynell, James May, Iain Clarke, Durness Mackay-Champion i Anna Michels.
Entre els enregistraments de Heather Slade-Lipkin hi ha Jean-Philippe Rameau: The Second Book of Pièces de Clavecins i Contrasts amb la mezzosoprano Marilena Zlatanou.
Va ser professora de piano al departament sènior del Royal Conservatoire of Scotland i va ser tutora de molts estudiants juniors d'èxit nacional i internacional.

## Mort

Slade-Lipkin va morir, a l'edat de 70 anys, a causa d'un càncer de pàncrees metastàtic.

## Referències

* ↑ Heather Slade-Lipkin Birthday Concert
* ↑ Bruche Recordings: CBR102
* ↑ Bergen Digital Studio: BDCD 7021". Okkenhaug.com. Retrieved 16 August 2013.
* ↑ DEATH OF AN INFLUENTIAL KEYBOARD TEACHER, slippedisc.com; accessed 26 October 2017.
# Can Silvestre Humet

Can Silvestre Humet és un edifici situat al nucli urbà del municipi d'Hostalric (Selva), concretament a l'avinguda Coronel Estrada. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta quadrada, amb planta baixa i dos pisos. Tanca la façana una cornisa sustentada per mènsules, i una barana esgraonada d'obra i decorada amb gelosies en grups de tres, a on hi ha el nom de Silvestre Humet. Teulat a doble vessant i amb teula àrab. La façana principal és amb dues finestres i una porta a la planta baixa, tres finestres amb balcó (amb barana de ferro i aguantat falsament per mènsules) al primer i al segon pis. Totes les obertures estan envoltades per un motllurat de guix. Dues cornises horitzontals, separen visualment els pisos. No s'han fet reformes exteriors, però l'interior ha estat completament canviat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Silvestre Humet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 novembre 2014].
# Ernst Stuven

Ernst Stuven (Hamburg, c. 1657 – Rotterdam, 1712), fou un pintor d'origen alemany actiu als Països Baixos on s'especialitzà en la pintura de natura morta de flors i fruites en l'estil de l'escola barroca neerlandesa.
El 1675 es va traslladar a Amsterdam per estudiar amb Johannes Voorhout, a qui podria haver conegut a Hamburg, per apropar-se després als pintors Willem van Aelst i Abraham Mignon. A Ámsterdam va aconseguir cert renom com a mestre independent fins que el seu temperament violent el va portar a la presó i al desterrament a Rotterdam. Segons Arnold Houbraken, el 1697 va ser condemnat a dotze anys de presó a causa dels maltractaments infligits a un dels seus deixebles, Willem Grasdorp, també pintor de flors, al que va retenir quan va tractar d'escapar de la seva companyia, enfrontant-se també violentament a la mare del noi. No obstant això, i sempre segons Houbraken, va poder sortir de la presó per bona conducta abans del compliment de la sentència per marxar a Haarlem primer i després a Rotterdam, on va treballar per a un cavaller per un ducat diari, menjar i allotjament.

## Referències

* 1 2 Stuven, Ernst, a Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (RKD).
* ↑ Houbraken, biografía d'Ernst Stuven a De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen, 1718.
# Aligot (desambiguació)

«Aligot» té aquests significats:
* Aligot (ocell), nom comú que reben certes aus.
* Aligot, especialitat gastronòmica occitana
* Austriacistes, també anomenats aligots
# Esclanèdes

Esclanèdes és un municipi francès, situat al departament del Losera i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
# Llarga durada

* Aquest article tracta sobre el terme d'historiografia. Si cerqueu el disc fonogràfic, vegeu «LP».
La llarga durada (en francès longue durée) és un terme usat per l'escola historiogràfica francesa dels Annales. Els membres d'aquesta escola, en la seva aproximació a la història, donaven prioritat a les estructures estudiades en una perspectiva de la llarga durada, per damunt dels esdeveniments. Aquesta forma d'aproximació al passat incorporava mètodes científics en els treballs historiogràfics. En foren pioners Marc Bloch i Lucien Febvre en la primera meitat del segle xx. Aquest enfocament també fou seguit per Fernand Braudel en la segona meitat del segle.

## Bibliografia complementària

* Fernand Braudel and Sarah Matthews, On History, The University of Chicago Press, 1982.
# Lidia Cao

Lidia Cao (Santiago de Compostel·la, 1997) és una il·lustradora i muralista gallega resident a Ordes. La seva obra conté una càrrega emocional important centrada en la mirada dels seus personatges.

## Referències

* ↑ Iglesias, Uxía. «A muchos hombres se les hace extraño que una chica suba a pintar a un andamio» (en castellà), 05-11-2019. [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ «Lidia Cao redefine el paisaje de la Avenida da Coruña con un mural de 19 metros», 27-11-2020. [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ Vázquez, Dolores. «Lidia Cao lleva a Pardo Bazán de vuelta a Santa Cruz» (en castellà). La Voz de Galicia, 05-05-2021. [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ von Touceda, María. «La mirada del ser humano es algo que me enamora y a la vez me inquieta» (en castellà), 21-10-2019. [Consulta: 7 juliol 2021].
# Campanar de Sant Martí Sesgueioles

El Campanar és una obra al nucli de Sant Martí Sesgueioles (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església parroquial de Sant Martí té la curiositat de tenir el campanar a l'altra banda del poble a mig pendent del Turó del Puig. Formava part de l'antiga església edificada el 1550 de la qual resten de dempeus un pany de paret, al fons del que era la nau i el campanar que recolza en aquesta paret. El campanar no era tan alt, l'any 1708, J. Reinald el va aixecar 29 pams seguint un projecte realitzat el 1692 pel mestre de cases Marc Godier. Aquest campanar, ara aïllat, es feu amb l'església antiga el 1550. És un edifici de pedra ben tallada que fou apujat segons pla del mestre de cases Marc Godier del 1692 i executat per Joan Reinald el 1708. Continua tenint les campanes, algunes de les quals del segle xviii (GRAN GEOG. COM. CAT.).
Construcció de planta quadrada amb quatre finestres d'arc de mig punt a la part superior, i coronada per una balustrada. A la base de la torre s'endevinen encara les traces de l'antiga església. La construcció realitzada amb pedra tallada. És de planta quadrada i està format per dos pisos. En el superior hi ha quatre finestres, una a cada cara i un rellotge. Està coronat per una balustrada i un element de ferro en forma de cúpula on hi ha les campanes que són del segle xviii. Algunes de les campanes que conserva, són del segle xviii.

## Història

El poble de Sant Martí Sesgueioles (647m. Altitud es va originar dins el primitiu terme del castell de Vilallonga, citat des del 1022. El lloc de dant Martí amb l'església o "domum Sti. Martini " i amb cases edificades a la vora surt esmentat l'any 1068 en una venda de terres i vinyes feta als comtes Ramon Berenguer I i Almodis. Aquesta compra i potser d'altres que desconeixem feren que el lloc de Sant Martí passés a ser de domini reial, metre que la resta del terme de Vilallonga restà de domini dels nobles. "Vers el 1550 va ésser construïda l'església "nova " de la qual encara resta el campanar fou per aqueix temps que la població d'ací inicià un notable creixement. Les noves cases foren edificades entre la nova església i la riera, i en la proximitat. El 1779 començà l'edificació, al centre de la població, de l'església actual.
Construït el 1708 per Joan Reinald, segons pla del mestre de Cases Marc Godier, formà part de l'antiga església del poble, construïda el 1550. El 1963 es va fer la reconstrucció pel mossèn J. Pujol i els mestres d'obres V. Giralt i J. Lloret segons una inscripció en el contrafort de l'angle del campanar.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Campanar de Sant Martí Sesgueioles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Futbol a Lesotho

El futbol és l'esport més popular a Lesotho. És dirigit per l'Associació de Futbol de Lesotho.

## Competicions

* Lligues:
** Lesotho Premier League
* Copes:
** Copa de Lesotho de futbol

## Principals clubs

Clubs amb més títols nacionals a 2021.
* Matlama FC
* Lesotho Defence Force FC
* Lioli FC
* Bantu FC
* Lesotho Correctional Services FC
* Arsenal FC Maseru
* Linare FC
* Maseru Brothers FC

## Principals estadis

| # | Estadi | Capacitat | Ciutat |
| 1 | Estadi Setsoto | 20.000 | Maseru |

## Vegeu també

* Associació de Futbol de Lesotho
* Selecció de futbol de Lesotho

## Referències

* ↑ Mapa Mundial
* ↑ «Wake-up call for Lesotho football – Sunday Express». Sundayexpress.co.ls.
* ↑ «Times Of Swaziland». Times.co.sz.
* ↑ «Lesotho hit by match-fixing link | News | Africa | Mail & Guardian». Mg.co.za.
* ↑ «Focus on youth pays off for Crocodiles». FIFA.com, 26-09-2013. Arxivat de l'original el 2013-12-04.
* ↑ «Lesotho - List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Lesotho - List of Cup Winners». RSSSF.
# Lindt & Sprüngli

Lindt & Sprüngli AG, més coneguda simplement com Lindt, és una companyia suïssa que fabrica xocolata.

## Història

Els orígens d'aquesta empresa daten de l'any 1845. David Sprüngli-Schwarz i el seu fill, Rudolf Sprüngli-Ammann eren propietaris d'una petita botiga que confeccionava xocolata a la part vella de Zúric.
Quan es va jubilar Rudolf Sprüngli-Ammann el 1892, el seu negoci es va dividir entre els seus dos fills. El fill petit, David Robert, va rebre dues botigues que van esdevenir Confiserie Sprüngli. El fill gran, Johann Rudolf, va rebre la fàbrica de xocolata. Johann Rudolf convertí, l'any 1899, la seva empresa privada en Chocolat Sprüngli AG. El mateix any va adquirir la fàbrica de xocolata Rodolphe Lindt de Berna i l'empresa canvià el seu nom a Aktiengesellschaft Vereinigte Berner und Züricher Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli.
El 1994, Lindt & Sprüngli adquirí Hofbauer Österreich i la integrà a la companyia junt amb la seva marca Küfferle. El 1997 i 1998, respectivament, adquirí Caffarel i Ghirardelli.
Lindt & Sprüngli té sis fàbriques ubicades a Kilchberg, Suïssa; Aquisgrà, Alemanya; Oloron-Sainte-Marie, França; Induno Olona, Itàlia; Gloggnitz, Àustria; i Stratham, Nou Hampshire.

## Productes

* Lindor
| Color | Gust |
| Negre | Extra Dark (60% de cacau) |
| Negre amb verd | Dark Peppermint (edició limitada) |
| Blau | Xocolata amb llet |
| Marró | avellana |
| Negre i daurat | |
| Marró fosc | Moca |
| Verd fosc amb roig | Menta |
| Daurat i Blanc | xocolata blanca |
| Daurat amb blau | Canyella |
| Roig | xocolata amb llet |
| Blau clar | Stracciatella |
| Marró clar | mantega de cacauet |
| Rosa clar | Irish cream |
| Porpra clar | Ametlla |
| Taronja | |
| Rosa fort | Gerd |
| Verd | Mint |
| Porpra | Vainilla |
| Turquesa | Coco |
| Blanc amb daurat | Marc De Champagne |
| Blau cel | Sal marina |
| Bronze (amb 'Caramel') | Caramel |

## Referències

* ↑ «Lindt & Sprungli on the Forbes World's Best Employers List» (en anglès). [Consulta: 24 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Lindt official website
# Lika

Lika (pronunciat) és una regió geogràfica al centre de Croàcia, més o menys delimitada per la muntanya Velebit pel sud-oest i la muntanya Plješevica pel nord-est; a l'extrem nord-oest està delimitada per la vall Ogulin-Plaški, i en el sud-est pel pas Malovan. Actualment la major part del territori de Lika forma part del comtat de Lika-Senj. Les ciutats de Josipdol, Plaški i Saborsko formen part del comtat de Karlovac, i Gračac és part del comtat de Zadar. La seva extensió és d'uns 5.000 km², i està habitada per unes 50.000 persones.
Al seu territori es troben els llacs de Plitvice, Patrimoni de la Humanitat de la Unesco, la reserva natural més important de Croàcia.

## Geografia

Lika i Gorski Kotar formen l'anomenada Croàcia Muntanyenca, la zona amb majors elevacions del país. Gorski Kotar, al nord, és més accidentada, mentre que Lika està formada per alts altiplans càrstics que culminen a la muntanya Dinara, a la frontera amb Bòsnia i Hercegovina. Forma part de l'anomenat Karst dinàric.
L'àrea és una combinació de boscos, pujols i prades on els hiverns són llargs i els estius curts. A la zona s'alternen llacs, salts i deus d'espectacular bellesa. El Parc Nacional dels Llacs de Plitvice té una superfície d'unes 30 000 has, 22 000 d'elles cobertes de boscos. La zona visitable es troba al centre del parc, i consisteix en 8 km² de vall poblada de boscos, on la hidrografia ha conformat un paisatge format per 16 llacs de diferent altitud comunicats per 92 cataractes i cascades. La vegetació es compon en un 90% de fajos.

## Economia

Lika és tradicionalment una zona rural, amb un important predomini econòmic de l'activitat agrícola (patates) i ramadera. La indústria és mínima i es basa principalment en el processament de la fusta. Els recursos turístics tenen cada vegada més importància en l'economia de la zona. A això contribueix la presència de dos parcs nacionals: el de Llacs de Plitvice i el de Sjeverni Velebit, així com la proximitat de les turístiques àrees costaneres de Dalmàcia i unes bones connexions de transport.

## Cultura

Lika té una important cultura autòctona. En la majoria de la regió es parlen els dialectes kaikavià i estocau, variacions del croat; i entorn de la ciutat de Brinje és emprat el Txakavià.
Els típics barrets de Lika són usats pels homes locals i els agricultors de manera informal a la llar, i també formalment en noces i celebracions.

## Personalitats

Personatges cèlebres originaris de la regió de Lika:
* Ante Starčević
* Luka Modrić
* Mile Budak
* Marko Orešković
* Juri Francetić
* Ferdinand Kovačević
* Jovanka Broz
* Rade Šerbedžija
* Franjo Šimić
* Slavko Štimac
* Nikola Tesla
* Nikica Valentić

## Referències

* ↑ Unesco «Parque nacional de Plitvice (1979, 2000)» Consultado el 3 de gener de 2013
* ↑ Blaine White, William; C. Culver, David. Encyclopedia of Caves. Academic Press, 2012. ISBN 0123838320, p. 229
* ↑ Torme Olson, Karen. Frommer's Croatia. John Wiley & Sons, 2010. ISBN 047063832X, p. 21
* ↑ Visit Croatia «Plitvice Lakes» Consultado el 3 de gener de 2013
# Lavello

Lavello és un municipi de la província de Potenza, a Basilicata, Itàlia.

## Història

Ferentum (segons Horaci i Diodor de Sicília) o Forentum (segons Titus Livi i Plini el Vell) va ser una ciutat dels daunis a Apúlia. Titus Livi diu que era una ciutat fortificada i va ser un dels pocs llocs d'aquell territori que va fer resistència a l'ocupació romana. El nom llatí seria del segle iv aC quan el 317 aC el cònsol Gai Juni Bubulc Brut (Gaius Iunius Bubulcus Brutus) la va ocupar. Al segle i aC era un municipi romà, categoria que conservava encara al segle iii.
A l'edat mitjana el nucli principal es va anomenar Labellum i més tard Lavello que era el nom dels abeuradors que feien servir els pastors en la transhumància dels monts Volture al riu Ofanto i es va traslladar al turó del Pescarello (documentat l'establiment des del 1044). La ciutat vella es deia Forenza i tenia una colònia jueva documentada des del segle viii. El 1060 hi havia la seu d'un bisbe i es va construir la catedral. Al segle xiii la veïna Gaudiano (al turó Posta Scroscia) li va fer ombra, però Frederic II la va destruir l'any 1228 i la va donar en feu al bisbe de Melfi. El castell és documentat el 1241. El 1268 Roger de Sanseverino la va destruir al menys en part, per castigar la revolta contra els Anjou del governador de la Basilicata, lleial a Conradí de Suàbia. A finals del segle Carles II d'Anjou en va ordenar la destrucció per foc però es va refer. L'any 1436 va ser assetjada durant les lluites entre Renat d'Anjou i Alfons el Magnànim, destacant la ciutat per la lleialtat al rei Alfons i la seva nissaga. Va ser l'última sotragada.
Més tard la pastura va ser la principal activitat fins al segle xviii. Al segle xvi es van establir a la regió molts albanesos, sobretot a Maschito, Barile i Ginestra. Als segles xvi i xvii es van construir diversos edificis religiosos. El feu va correspondre successivament a Riccardo di Bisaccia, Simone di Belvedere, Roberto di Suriaco, Nicola Montorio, els Orsini del Balzo, Angelo Tartaglia, els Del Tufo, els Pignatelli, i els Caracciolo di Torella).
Al febrer de 1799 artesans i ciutadans van proclamar la municipalitat republicana dins la República Partenopea. El 1821 Lavello va participar en un motí liberal. L'abril del 1861 la van ocupar durant dos dies els homes de Carmine Crocco. La regió va ser considerada lleial a la dinastia borbònica. Molts ciutadans van emigrar a Amèrica al segle xix.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman geography, vol. I. Boston: Little, Brown & Co., 1854, p. 896-897.
* ↑ Catarinella, Giuseppe. Conoscere Lavello. [S.l.]: [S.n.], 2002, p. 34-38.
# Habitatge al carrer Tarull, 10 (Tossa de Mar)

L'edifici situat al Carrer Tarull, 10 és una obra del municipi de Tossa de Mar (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici de dues plantes situat entre mitgeres darrere de l'església parroquial de Sant Vicenç. La coberta és a doble vessant a façana i de teula àrab. La façana és arrebossada i pintada de blanc. La planta baixa consta d'un portal i d'una finestra. El portal principal de pedra amb llinda monolítica i brancals fets de grans blocs motllurats. Aquesta llinda porta gravada la data de 1778 en un marc amb els angles convexos i el brancal esquerra ha estat modificat, restant amplada a la llum inicial de la porta, en algun moment de la seva evolució constructiva. La finestra, emmarcada de granit, té una reixa de ferro de forma quadriculada.
El primer pis conté dues finestres amb balcó, essent més gran el que hi ha sobre la porta principal. Els balcons són de ferro i base d'obra, ferro de forja amb decoració gemètrica i floral i ceràmica pintada amb color verd i blanc i decoració de rombes. El ràfec de la cornisa està format per una filera de teula i una canalera també de teula. Com a exemple de casa tossenca de finals del xviii destaca el portal de pedra amb llinda horitzontal, la porta de doble obertura i de fusta treballada sobre l'accés principal. Altres elements interessants són el balcó de ferro i base de fusta, ferro i rajola.

## Història

Es tracta d'una casa senzilla d'estructura típica i sense ampliació de pisos superiors de finals del segle xviii. Bona part de les cases i els carrers de la vila nova de Tossa són originàries del segle xviii, quan la vila va suportar un creixement econòmic i demogràfic que va urbanitzar aquesta zona. Moltes d'elles, malgrat haver-se reformat interiorment i exteriorment, han conservat restes de les cases originals, com ara llindes gravades o finestres motllurades de pedra. D'altra banda, aquests elements són, la major part de les vegades, els únics elements conservats.
Aquest edifici destaca per ser un dels edificis característics de la nova urbanització de la Tossa de finals del segle xviii. El treball artístic de la fusta de les portes de la majoria d'aquestes cases es deuen a la família d'artistes i fusters de Cas Martí.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Carrer Tarull, 10». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2014].