OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Molí del Segarenc

El Molí del Segarenc és una obra d'Agramunt (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'estructura quadrada bastant ben conservat que sembla construït l'any 1798 segons es llegeix a la pedra de la llinda de la porta d'accés. Per la part del darrere s'hi veu la bassa amb dos cacaus no gens freqüents.

## Referències

* ↑ «Molí del Segarenc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 27 agost 2021].
# Molí del Sobirà

El Molí del Sobirà és un edifici al terme municipal de Borredà (Berguedà) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Restes del molí de Sobirà, casal moliner situat a la dreta de la ribera del Mergançol. Està estructurat en planta baixa i dos pisos superiors amb la coberta a dues aigües de teula àrab, avui força malmesa. La façana encara té les bigues de fusta que sobresurten, record de la doble balconada de fusta aixoplugada pel ràfec de la coberta. Tot i el mal estat de conservació, encara hi ha les moles i l'escairador de mitjan segle xix, així com l'entrada del rec i el cacau.
El 1521 el procurador de l'abat de Ripoll confirmava a la família Sobirà l'establiment del molí del mateix nom, aleshores derruït, a canvi d'un cens fix. El molí es va reconstruir i funcionà fins després de la Guerra Civil Espanyola (1936 - 1939). El molí de Sobirà fou objecte d'un llarg plet entre els Sobirà i la família Font que reclamava l'ús exclusiu de les aigües de la ribera del Merdançol el 1747. L'actual construcció està datada entre finals del s. XVII o començaments del xviii.

## Referències

* 1 2 «Molí de Sobirà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2015].
# Museu Arqueològic del Ceramic

El Museu arqueològic del Ceramic (en grec:Αρχαιολογικό Μουσείο Κεραμεικού) d'Atenes és un petit museu arqueològic en el qual estan exposats una part de les descobertes de la zona arqueològica de l'antic cementiri atenès del Ceramic, un dels principals jaciments de la ciutat. L'exploració del Ceramic va ser dirigida des de 1870 per la Societat Arqueològica d'Atenes. A partir de 1913 va continuar l'Institut Arqueològic Alemany d'Atenes.

## El Ceramic

El barri on va ser emplaçat el cementiri del Ceramic era una zona perifèrica de l'antiga ciutat d'Atenes, entre l'Àgora i la porta de Dípilon. Va ser anomenat així, a causa dels ceramistes que es van establir a la vora del riu Eridan, i va ser dividit en dues seccions, intramurs i extramurs, després de la construcció del Mur de Temístocles a començaments del segle V aC.

## El museu

El museu va ser construït el 1937, segons els plànols de l'arquitecte de H. Johannes, gràcies a un donatiu de Gustav Oberlaender. A la dècada de 1960, el suport dels germans Boehringer va permetre engrandir-ho. L'any 2002 hi va haver una important descoberta d'un conjunt d'estàtues arcaiques, com l'anomenat curos de la Porta sagrada, per la qual cosa ha estat renovat per acollir-ho.
A la zona exterior, immediata a les dues portes, estan situades la necròpoli principal de la ciutat, i la Via sacra que conduïa a Eleusis. Un comunicat important de les troballes exposades al museu provenen dels enterraments. Es tracta d'esteles, de vasos i d'estàtues funeràries.
Les col·leccions estan organitzades de forma cronològica en quatre sales que constitueixen els costats de pati cobert, en què s'exhibeixen diverses esteles i escultures funeràries. Les tres primeres sales estan dedicades als vasos i l'última a l'escultura.

## Enllaços externs

* Presentació del museu a la pàgina web del ministeri de cultura grec (anglès) Arxivat 2016-01-15 a Wayback Machine..
# Museu Nacional Eslovac

El Museu nacional Eslovac (en eslovac: Slovenské národné múzeum) és la institució més important centrada en la recerca científica i l'educació cultural a l'àmbit de l'activitat museológica a Eslovàquia. Té la seu a la ciutat cabdal de Bratislava. Els seus inicis «estan connectats amb l'esforç de la nació eslovaca per l'emancipació nacional i l'autodeterminació».

## Edifici

La seu del Museu Nacional Eslovac es troba el carrer Vajanské nábrežie (un carrer enfront del riu Danubi, barri vell de Bratislava), juntament amb el Museu d'Història Natural. La construcció de l'edifici, dissenyat per l'arquitecte MM Harminec, va començar al juliol de 1925 i es va acabar en 1928. El museu va obrir el 4 de maig de 1930. L'any 1961, el Museu d'Eslovàquia i el Museu Nacional Eslovac a Martin es van fusionar en el Museu Nacional Eslovac.

## Mostra de la Col·lecció

* Escultura de Franz Xaver Messerschmidt
* «Madonna», anònim
* Mare de Déu amb santa Caterina i santa Elisabet

## Museus i departaments especialitzats

El Museu Nacional Eslovac administra 18 museus especialitzats, la majoria dels quals estan situats fora de la ciutat.
| Nom | Nom en eslovac | Localització |
| Museu de Ciències Naturals d'Eslovàquia | Prírodovedné múzeum | Bratislava |
| Museu Arqueològic d'Eslovàquia | Archeologické múzeum | Bratislava |
| Museu d'Història d'Eslovàquia | Historické múzeum | Castell de Bratislava |
| Museu de música d'Eslovàquia | Hudobné múzeum | Castell de Bratislava |
| Museu Etnogràfic d'Eslovàquia | Etnografické múzeum | Martin |
| Museu Andrej Kmeť | Múzeum Andreja Kmeťa | Martin |
| Museu del Poble d'Eslovàquia | Múzeum slovenskej dediny | Martin |
| Museu Martina Benka | Múzeum Martina Benku | Martin |
| Museu de la Cultura Txeca a Eslovàquia | Múzeum kultúry Čechov na Slovensku | Martin |
| Museu de la Cultura Romaní a Eslovàquia | Múzeum kultúry Rómov na Slovensku | Martin |
| Museu Karol Plicka | Múzeum Karola Plicku | Blatnica (subdivisió de Museus Martin) |
| Museu dels Consells Nacionals d'Eslovàquia | Múzeum Slovenských národných rád | Myjava |
| Museu Červený Kameň | Múzeum Červený Kameň | Castell Červený Kameň |
| Museu Betliar | Múzeum Betliar | Betliar |
| Museu Bojnice | Múzeum Bojnice | Castell Bojnice |
| Spiš Museu a Levoča | Spišské múzeum v Levoči | Levoča |
| Museu de Titelles i Jocs | Múzeum bábkarských kultúr a hračiek | Castell Modrý Kameň |
| Museu de la Cultura Jueva | Múzeum židovskej kultúry | Bratislava, Trnava, Žilina i Prešov |
| Museu de la Cultura Hongaresa a Eslovàquia | Múzeum kultúry Maďarov na Slovensku | Bratislava |
| Museu de la Cultura Germànica dels Carpats | Múzeum kultúry karpatských Nemcov | Bratislava |
| Museum de la Cultura Ukraniana | Múzeum ukrajinskej kultúry | Svidník |
| Museu de Ľudovít Štúr | Múzeum Ľudovíta Štúra | Modra |
| Museu de la Cultura Kroata a Eslovàquia | Múzeum kultúry Chorvátov na Slovensku | Bratislava-Devínska Nová Ves |

## Referències

* 1 2 «Museu Nacional Eslovac». [Consulta: 12 desembre 2016].
# Miquel Estela Boscana

Miquel Estela Boscana, nascut a Llucmajor, Mallorca, a finals del segle xix fou un sindicalista i polític socialista mallorquí.
Estela treballava de sabater a Llucmajor, on hi havia una important indústria sabatera a principis del segle xx. Fou un dels principals dirigents de les societats obreres de Llucmajor. El 1907 formà part de la primera junta directiva de la cooperativa La Nueva Vida. El 1909 fou elegit regidor d'aquesta ciutat en el context de la Conjunció Republicano-Socialista. Després, el 1911, presidí l'Agrupació Socialista de Llucmajor.

## Referències

* 1 2 Martínez, M.T. Diccionari biogràfic del moviment obrer als països catalans. L'Abadia de Monserrat, 2000. ISBN 848415243X.
* ↑ Gelabert Batllori, L «La cooperativa "La Nueva Vida" (1907-1936)». Butlletí de l'Associació de la Memòria Històrica de Mallorca, 01-07-2012, pàg. 5-8.
# Musaranya monax

La musaranya monax (Crocidura monax) és una espècie de mamífer eulipotifle de la família de les musaranyes (Soricidae) que viu al nord de Tanzània i, possiblement, l'oest de Kenya. No se sap gaire cosa sobre el seu hàbitat i la seva ecologia. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Hutterer, R.; Jenkins, P. Crocidura monax. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 abril 2017.

## Bibliografia

* Wilson D. E.; Reeder D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 3a edició. Washington: Smithsonian Institution Press, 2005. ISBN 978-0801882210.
# Musaranya nana caucasiana

La musaranya nana caucasiana (Sorex volnuchini) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes que es troba a Armènia, l'Azerbaidjan, Geòrgia, Rússia, Ucraïna i, possiblement, a l'Iran i Turquia. Habita els boscos i prats humits. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Kryštufek, B. Sorex volnuchini. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 19 novembre 2016.
# Morgex

Morgex (arpità Mordzé) és un municipi italià, situat a la regió de Vall d'Aosta. L'any 2007 tenia 1.989 habitants. Limita amb els municipis de Courmayeur, La Salle, La Thuile i Pré-Saint-Didier.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Lorenzo Ezio Graziola | Llista cívica |
# Mondéjar (vi)

Mondéjar és una denominació d'origen dels vins produïts en una àrea al sud-oest de la província de Guadalajara. En té una extensió la qual hi conté una vintena de municipis, sent Mondéjar la seu de la denominació. Va obtenir-ne la denominació de forma oficial el 1997.

## L'entorn

L'altitud de mitjana de les vinyes és de 800 metres sobre el nivell de la mar. Els sòls són calcaris de color vermell. El clima és mediterrani, amb una temperatura mitjana anual de 18º i una pluviometria de 500 mm anuals.

## Vins

* Negres: vins de 11% de volum mínim.
* Rosats: lleugerament afruitats de 11% de volum mínim.
* Blancs: vins de 10% de volum mínim.

## Varietats de raïm

* Varietats blanques: Macabeu, Malvar, Torrontès.
* Varietats negres: Ull de Llebre, Cabernet Sauvignon.

## Enllaços externs

* DO Mondéjar - Ministeri de Medi Ambient, Medi rural i Marí
# Municipi de Līvāni

El municipi de Līvāni (en letó: Līvānu novads) és un dels 110 municipis de Letònia, que es troba localitzat al sud-est del país bàltic, i que té com a capital la localitat de Līvāni. El municipi va ser creat l'any 1999 després d'una reorganització territorial.

## Ciutats i zones rurals

* Līvāni (ciutat)
* Jersikas pagasts (zona rural)
* Līvānu pagasts (zona rural)
* Rožupes pagasts (zona rural)
* Rudzātu pagasts (zona rural)
* Sutru pagasts (zona rural)
* Turku pagasts (zona rural)

## Població i territori

La seva població està composta per un total de 14.292 persones (2009). La superfície del municipi té uns 624,6 kilòmetres quadrats, i la densitat poblacional és de 22,88 habitants per kilòmetre quadrat.

## Referències

* ↑ «Iedzivotaju skaits Latvija 2009.gada 14.janvari, pašvaldibu velešanu izsludinašanas diena» (en letó). Comissió Central d'Elecció de la República de Letònia. Arxivat de l'original el 2012-04-06. [Consulta: 19 gener 2015].
* ↑ «Administrativi teritorialais iedalijums» (doc) (en letó). Ministeri de Protecció del Medi Ambient i Desenvolupament Regional, 2008. Arxivat de l'original el 2012-04-26. [Consulta: 19 gener 2015].
# Municipi de Ludza

El municipi de Ludza (en letó: Ludzas novads) és un dels 110 municipis de Letònia, que es troba localitzat a l'est del país bàltic, i que té com a capital la localitat de Ludza. El municipi va ser creat l'any 2009 després de la reorganització territorial.

## Ciutats i zones rurals

* Ludza (ciutat)
* Briģu pagasts (zona rural)
* Cirmas pagasts (zona rural)
* Isnaudas pagasts (zona rural)
* Istras pagasts (zona rural)
* Nirzas pagasts (zona rural)
* Ņukšu pagasts (zona rural)
* Pildas pagasts (zona rural)
* Pureņu pagasts (zona rural)
* Rundēnu pagasts (zona rural)

## Població i territori

La seva població està composta per un total de 15.986 persones (2009). La superfície del municipi té uns 964,8 kilòmetres quadrats, i la densitat poblacional és de 16,57 habitants per kilòmetre quadrat.

## Referències

* ↑ «Iedzivotaju skaits Latvija 2009.gada 14.janvari, pašvaldibu velešanu izsludinašanas diena» (en letó). Comissió Central d'Elecció de la República de Letònia. Arxivat de l'original el 2012-04-06. [Consulta: 19 gener 2015].
* ↑ «Administrativi teritorialais iedalijums» (doc) (en letó). Ministeri de Protecció del Medi Ambient i Desenvolupament Regional, 2008. Arxivat de l'original el 2012-04-26. [Consulta: 19 gener 2015].
# Municipi de Luleå

Luleå (en suec: Luleå kommun) és un municipi del Comtat de Norrbotten, al nord de Suècia. El seu centre administratiu està situat a Luleå, que també és la capital del Comtat de Norrbotten.

## Localitats

Hi ha 18 localitats (o àrees urbanes) al Municipi de Luleå:
| # | Localitat | Població |
| 1 | Luleå | 45,467 |
| 2 | Gammelstaden | 4,892 |
| 3 | Bergnäset | 3,674 |
| 4 | Södra Sunderbyn | 2,875 |
| 5 | Råneå | 2,030 |
| 6 | Antnäs | 845 |
| 7 | Alvik | 771 |
| 8 | Rutvik | 759 |
| 9 | Måttsund | 587 |
| 10 | Bensbyn | 434 |
| 11 | Bälinge | 317 |
| 12 | Ersnäs | 299 |
| 13 | Kallax | 291 |
| 14 | Karlsvik | 270 |
| 15 | Klöverträsk | 260 |
| 16 | Jämtön | 236 |
| 17 | Brändön | 233 |
| 18 | Persön | 226 |
El centre administratiu del municipi és en negreta

## Agermanaments

El Municipi de Luleå manté una relació d'agermanament amb les següents localitats:
* Tromsø, Noruega
* Kemi, Finlàndia
* Múrmansk, Rússia
* Zenica, Bòsnia i Hercegovina
* Puerto Cabezas, Nicaragua

## Referències

* ↑ Estadístiques de Suècia del 31 de desembre de 2005
* ↑ «Vänorter - Luleå kommun» (en suec). archive.is, 30-06-2013. Arxivat de l'original el 2013-06-30 [Consulta: 5 juliol 2018].

## Enllaços externs

* www.lulea.se
* Universitat de Tecnologia de Luleå (LTU)
# Montbrun del Boscatge

Montbrun del Boscatge (occità Montbrun-Bocage) és un municipi francès del department de l'Alta Garona, a la regió Occitània.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-03. [Consulta: 28 agost 2010].
# Mūša

El Mūša, (en letó Mūsa) és una riu que discorre pel nord de Lituània i el sud de Letònia, concretament a la regió de Semigalia, i que té la seva confluència amb el riu Nemunėlis (en letó, Mēmele) a Letònia, prop de la ciutat de Bauska. El Mūša és un afluent del riu Lielupe. Té 164 quilòmetres de llarg, dels quals 146 transcorren a Lituània i els 18 restants a Letònia.

## Referències

* ↑ «Mūša». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Múscul orbicular de les parpelles

El múscul orbicular de les parpelles (musculus orbicularis oculi o musculus orbicularis palpebrarum) és un múscul de la cara, amb una acció directe sobre les parpelles. Es troba sota la pell, davant l'òrbita ocular, i té forma d'anell. És ample, aplanat i prim, i està constituït per tres porcions: orbitaria, palpebral i lacrimal. S'insereix, per dins, al tendó orbicular, que al seu torn s'insereix en els llavis anterior i posterior del canal lacrimal, en l'apòfisi ascendent del maxil·lar superior i l'apòfisi orbitària interna de l'os frontal i, per fora, a la cara profunda de la pell. El múscul orbicular de les parpelles és innervat per branques temporals i zigomàtiques del nervi facial.
L'origen del múscul es distribueix de la següent manera: la part orbitària s'insereix en l'apòfisi frontal del maxil·lar i la porció adjacent ho fa en l'os frontal; la part palpebral s'insereix en el lligament palpebral intern, i la part lacrimal (o múscul de Duverney) ho fa en la cresta lacrimal posterior de l'os lacrimal o unguis.
L'espasme o paràlisi del múscul orbicular de les parpelles causa eversió de la parpella, anomenat ectropi. La cara superficial està en relació amb la pell, la cara profunda es relaciona amb la vora orbitària, amb el múscul superciliar, amb l'artèria i nervi supraorbitaris, amb els lligaments amples de les parpelles i amb els cartílags tarsos. En la vora palpebral es troba una cinta muscular d'un o dos mil·límetres d'ample, on s'implanten les pestanyes, és el múscul de Riolan i s'estén de comissura en comissura.
Aquest múscul s'activa en el somriure i transmet la sensació d'un somriure veritable, ja que quan realitzem un somriure social no entra en acció i amb prou feines s'activa el múscul zigomàtic major. L'acció d'aquest múscul permet tancar l'ull i és l'únic múscul capaç de fer-ho.

## Imatges

* Músculs del cap i el coll.
* Os frontal. Superfície exterior
* Maxil·lar esquerre. Superfície exterior
* Secció sagital de la cavitat orbital dreta.

## Referències

* 1 2 Jarmey, Chris. Atlas conciso de los músculos (en castellà). Editorial Paidotribo, 2008, p. 35. ISBN 8480199385.
* 1 2 3 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 28 gener 2014].
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Enllaços externs

* LUC ooc
* orbicularis+oculi+muscle al Diccionari d'eMedicine
* PTCentral Arxivat 2005-08-04 a Wayback Machine.
# Múscul palatofaringi

El múscul palatofaringi (musculus palatopharyngeus) o múscul faringostafilí, és un petit múscul situat a la part superior de la boca, en el sostre de la boca.
Està format per un fascicle carnós allargat, més estret al centre que en qualsevol dels extrems, i que forma amb la mucosa de la membrana que cobreix la seva superfície, l'arc palatofaringi. Està separat del múscul palatoglòs per una estructura angular on hi ha l'amígdala palatina.

## Insercions

S'origina en el vel del paladar, on queda dividit en dos fascicles partit pel múscul elevador del vel del paladar i el de l'úvula:
* El fascicle posterior es troba en contacte amb la membrana mucosa, i s'uneix amb la del múscul oposat a la línia mitjana.
* El fascicle anterior, més gruixut, està situat en el paladar tou entre els músculs elevador del vel del paladar i tensor del vel del paladar i s'uneix a la línia mitjana de la part corresponent del múscul oposat.
Continua lateralment i cap avall per darrere l'amígdala palatina; llavors, el palatofaringi s'uneix al múscul estilofaringi i s'insereix en la vora posterior del cartílag tiroide. Algunes de les seves fibres arriben fins al costat de la faringe i altres passen a través de la línia mitjana posterior on contacten amb el múscul del costat oposat.

## Acció

El vel del palatí s'eleva lleugerament per l'acció del Múscul peristafilí intern i es tensa per la contracció del peristafilí extern. Els músculs palatofaringis, quan es contrauen, tiren de la faringe cap amunt deixant espai al bol alimentari. D'aquesta manera, impedeixen el pas del bol alimentari cap a la nasofaringe. Al mateix temps, els músculs palatofaringis formen un pla inclinat, dirigit de manera obliqua cap avall i cap enrere, de manera que el bol descendeix a la part inferior de la faringe.

## Notes

* ↑ Tant el Diccionari enciclopèdic de medicina com el TermCat consideren que el múscul faringostafilí és una sinonímia complementària. Vegeu TERMCAT, Centre de Terminologia. Diccionari d'anatomia. Barcelona: Fundació Barcelona, 1993. 435 p. (Diccionaris terminològics) ISBN 84-88169-06-X

## Referències

* 1 2 3 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 27 gener 2014].
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Enllaços externs

* LUC palp
* RocheLexicon: 05287.011-1 Arxivat 2013-04-22 a Wayback Machine..
# N-4

La N-4 (anteriorment N-IV ), coneguda popularment com a Carretera de Madrid a Cadis, és una carretera nacional pertanyent a la xarxa radial de carreteres espanyoles. El seu recorregut original era el de Madrid-Cadis, actualment es conserva el tram comprès entre Bellavista al aeropuerto de Bellavista passant per Dos Hermanas, amb el quilometratge original i sense desdoblegar-se com  A-4 , a conseqüència que la  AP-4 va paral·lela a aquesta. La resta de la ruta entre Madrid i Sevilla ha passat a denominar-se  E-5 A-4; uns certs trams existents entre Jerez i Cadis han estat canviats de nom com a  CA-31 ,  CA-32 i  CA-33 . El seu itinerari de referència O/D és Toledo (La Guàrdia) / Cadis (Sant Ferran).
D'altra banda, els trams que travessen poblacions ara envoltades per l'autovia mantenen la denominació  N-4A o  N-4R o bé han estat transferits als ajuntaments convertint-se en una via urbana més del municipi.

## Tram existent entre Dos Hermanas i Jerez

L'únic tram existent de la N-4 sense desdoblegar és el tram comprès entre l'aeroport de Jerez de la Frontera i Dos Hermanas, a les províncies de Cadis i Sevilla. El tram suporta un trànsit de 20 000 vehicles/dia per 2016 i té bona visibilitat, amb un ferm en correcte estat però té un índex d'accidentalitat bastant important. Entre 2001 i 2016 van morir 99 persones en la via i 38 en la dècada 2008-2018. La intenció del Govern era liberalitzar el peatge de l'autopista AP-4 entre Sevilla i Cadis per a desviar el trànsit de la carretera convencional a la via ràpida, fomentant la seguretat dels usuaris. No obstant això, la liberalització no s'espera abans de 2019 i, mentrestant, el Ministeri de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana d'Espanya va licitar una obra de desdoblegui per a fer més destral el tram de la N-4 situat entre els termes municipals de Dos Hermanas i Los Palacios y Villafranca, perquè era una de les peticions dels veïns de totes dues localitats. L'obra va estar parada en 2017, però es va reactivar preveient la seva inauguració al llarg de 2019.
En els trams de les províncies de Cadis i Sevilla ja han estat substituïdes les antigues etiquetes N-IV per les noves N-4 en els pals quilomètrics i miramètrics, encara que nombrosos croquis i cartells encara mantenen la nomenclatura antiga.

## La Nacional 4 al cinema

La pel·lícula El puente de Juan Antonio Bardem, protagonitzada per Alfredo Landa en 1977, recull part del recorregut de la carretera Nacional 4, així com apareixen plànols d'Ocaña i Torremolinos. Destaca la substitució de la pintura groga, que delimita els sentits, per la pintura blanca actual.

## Vegeu també

* Autovia del Sud
* Autopista del Sud
* R-4

## Referències

* ↑ Des de Dos Hermanas fins a l'encreuament de Puerto Real/Port de Santa María no té itinerari europeu
* ↑ Cádiz, Diario de. «Otras tres vidas rotas en la N-IV» (en espanyol europeu), 06-07-2016. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ Sevilla, Diario de. «La N-IV, la carretera de la muerte: 38 víctimas en diez años» (en espanyol europeu), 18-02-2019. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ «Fomento acelera para terminar a lo largo de 2019 el desdoble de la N-IV» (en espanyol europeu). [Consulta: 9 agost 2020].