OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pou de glaç de la Font de la Vinyota

El Pou de glaç de la Font de la Vinyota és una obra de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una construcció subterrània coberta amb volta de pedra a l'exterior. Tot el parament està treballat amb blocs de pedra perfectament encaixats. L'estructura és cilíndrica d'aproximadament 10 metres de profunditat. En la part superior presenta 4 obertures a manera de llunetes. A l'interior, en les partes del cilindre, s'obren uns forats utilitzats en el seu dia per enganxar les bastides.

## Història

Els pous de gel es construïren i obtingueren la seva major rendibilitat en el decurs dels segles XVII, XVIII i part del XIX quan la fabricació i comercialització del gel representava una bona font d'ingressos. No obstant, durant la primera meitat del segle XX alguns pous continuaren funcionant, malgrat que l'aparició del gel artificial amb l'arribada de l'electricitat i els transports moderns fessin desaparèixer aquest tipus d'indústria. Els últims pous en funcionament ja no comercialitzaven amb els hospitals, mercats,... de Barcelona, sinó que eren d'ús propi.
Les condicions necessàries per a la construcció d'un pou de glaç, són la proximitat a les vies de comunicació, amb llocs de consum no gaire allunyats i la seva instal·lació en llocs de fortes glaçades i bones aigües. El gel es recollia a l'hivern a les basses o rieres properes al pou. Es tallava en blocs i s'emmagatzemava per capes recobertes de palla, vegetació i gel trossejat dins les poues fins que a l'estiu, segons la demanda, s'anava extraient i transportant dins de sàrries també cobertes de palla i boll.

## Referències

* 1 2 3 «Pou de glaç de la Font de la Vinyota». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Pou de glaç de la Ginebreda 3

El Pou de glaç de la Ginebreda 3 és una obra de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

D'aquesta poua pràcticament no se'n pot observar res, perquè actualment té les obertures tapiades amb lloses i ciment, està coberta de vegetació i la seva forma pràcticament no sobresurt de la superfície. No obstant, per comparació a les altres poues, es pot determinar que la seva forma és cilíndrica (d'uns 6 o 7 metres de diàmetre) i que l'altura total (des del fons a la clau de la cúpula semiesfèrica que la cobreix), pot oscil·lar entre els 7 i 9 metres. L'obertura està situada a la part superior de la cúpula, però segurament n'hi ha d'haver una altra, malgrat que actualment no es pugui observar.

## Història

Els pous de gel es construïren i obtingueren la seva major rendibilitat en el decurs dels segles XVII, XVIII i part del XIX quan la fabricació i comercialització del gel representava una bona font d'ingressos. No obstant, durant la primera meitat del segle XX alguns pous continuaren funcionant, malgrat que l'aparició del gel artificial amb l'arribada de l'electricitat i els transports moderns fessin desaparèixer aquest tipus d'indústria. Els últims pous en funcionament ja no comercialitzaven amb els hospitals, mercats,... de Barcelona, sinó que eren d'ús propi.
Les condicions necessàries per a la construcció d'un pou de glaç, són la proximitat a les vies de comunicació, amb llocs de consum no gaire allunyats i la seva instal·lació en llocs de fortes glaçades i bones aigües. El gel es recollia a l'hivern a les basses o rieres properes al pou. Es tallava en blocs i s'emmagatzemava per capes recobertes de palla, vegetació i gel trossejat dins les poues fins que a l'estiu, segons la demanda, s'anava extraient i transportant dins de sàrries també cobertes de palla i boll.

## Referències

* 1 2 3 «Pou de glaç de la Ginebreda 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Premi Humanitari Jean Hersholt

El Premi Humanitari Jean Hersholt s'entrega periòdicament durant la cerimònia dels Oscars per a donar suport a aquells que contribueixen a obres humanitàries. Se li ha donat el nom de l'actor Jean Hersholt, que va presidir la Motion Picture & Television Fund durant divuit anys. Aquesta organització es dedica a ajudar a tots aquells que treballen en la indústria del cinema o de la televisió i que tenen problemes de finances. El premi és una estatueta "Oscar" i la poden rebre productors, directors, escriptors i actors.

## Llista de guardonats

* 1956: Y. Frank Freeman
* 1957: Samuel Goldwyn
* 1959: Bob Hope
* 1960: Sol Lesser
* 1961: George Seaton
* 1962: Steve Broidy
* 1965: Edmond L. DePatie
* 1966: George Bagnall
* 1967: Gregory Peck
* 1968: Martha Raye
* 1969: George Jessel
* 1970: Frank Sinatra
* 1972: Rosalind Russell
* 1973: Lew Wasserman
* 1974: Arthur B. Krim
* 1975: Jules C. Stein
* 1977: Charlton Heston
* 1978: Leo Jaffe
* 1979: Robert Benjamin
* 1981: Danny Kaye
* 1982: Walter Mirisch
* 1983: M.J. Frankovich
* 1984: David L. Wolper
* 1985: Charles 'Buddy' Rogers
* 1989: Howard W. Koch
* 1992: Audrey Hepburn (pòstumament) i Elizabeth Taylor
* 1993: Paul Newman
* 1994: Quincy Jones
* 2001: Arthur Hiller
* 2005: Roger Mayer
* 2007: Sherry Lansing
* 2009: Jerry Lewis
* 2012: Oprah Winfrey
* 2013: Jeffrey Katzenberg
* 2014: Angelina Jolie
* 2015: Harry Belafonte
* 2016: Debbie Reynolds
* 2020: Geena Davis
* 2021: Tyler Perry i Motion Picture & Television Fund
* 2022: Danny Glover
* 2023: Michael J. Fox
* 2024: Michelle Satter
# Premi Inge Morath

El Premi Inge Morath va ser establert per l'Agència Magnum dins del tribut a Inge Morath, una fotògrafa austríaca que va ser membre de Magnum Photos durant cinquanta anys, i que van morir el gener de 2002. Finançat pels seus col·legues de l'Agència Magnum Fotos, el Premi és administrat per la Fundació Magnum en cooperació amb la Fundació Inge Morath.

## Detalls

El premi anual Inge Morath és atorgat a una dona fotògrafa menor de trenta anys, en reconeixement d'un projecte documental de llarga trajectòria. La guanyadora i les finalistes són seleccionades pels membres de l'Agència Magnum, i un representant de la Fundació Morath, a la reunió anual. És l'únic premi que comporta l'imprimàtur de l'Agència Magnum.
La convocatòria i les directrius per participar són anunciades anualment per la Fundació Magnum i la Fundació Inge Morath en els seus llocs web, normalment al mes de gener o febrer.

## Guanyadors i finalistes

El nom de projecte enllaçarà a la presentació, allotjada al web de la Fundació Inge Morath.
| Year | Award Winner(s) | Project Title(s) | Finalist(s) |
| 2002 | Ami Vitale (USA) | Kashmir Arxivat 2016-03-25 a Wayback Machine. |
| 2004 | Claudia Guadarrama (Mexico) | Before the Limit |
| 2005 | Mimi Chakarova (USA) | Sex Trafficking in Eastern Europe Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. | Jessica Dimmock Arxivat 2016-04-02 a Wayback Machine. (USA), Shannon Taggart Arxivat 2016-03-28 a Wayback Machine. (USA), i Ren Yue Arxivat 2016-04-02 a Wayback Machine. (Xina) |
| 2006 | Jessica Dimmock (USA) | The Ninth Floor Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. | Dana Romanoff (USA) |
| 2008 | Kathryn R. Cook (USA) | Memory Denied: Turkey and the Armenian Genocide | Leonie Purchas Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. (UK) i Alice Smeets Arxivat 2016-03-30 a Wayback Machine. (Bèlgica) |
| 2007 | Olivia Arthur (UK) | The Middle Distance Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. | Newsha Tavakolian (Iran) i Rena Effendi (Azerbaidjan) |
| 2009 | Emily Schiffer (USA) | Cheyenne River Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. | Jenn Ackerman (USA) |
| 2010 | Lurdes R. Basolí (Espanya) i Claire Martin (Austràlia) | Caracas, The City of Lost Bullets Arxivat 2012-05-05 a Wayback Machine. / Selections from "The Downtown East Side" and "Slab City" Arxivat 2012-05-05 a Wayback Machine. |
| 2011 | Zhe Chen (China) | Bees Arxivat 2012-01-18 a Wayback Machine. |
| 2012 | Isadora Kosofsky (USA) | Selections from “The Three” & “This Existence” Arxivat 2013-01-26 a Wayback Machine. | Carlotta Zarattini (Itàlia) |

## Referències

* ↑ Newsha Tavakolian

## Enllaços externs

* El Inge Morath Fundació
* Magnum Fotos
* El Magnum Fundació
# Premi Espasa d'assaig

El Premi Espasa d'assaig és un premi literari atorgat, des de 1984, per l'Editorial Espasa Calpe per a la difusió de treballs periodístics, de reflexió o de divulgació escrits en castellà.

## Guardonats

* 2019 Elvira Roca Barea, Fracasología. España y sus élites: de los afrancesdos a nuestros días
* 2018 Sergio del Molino, Lugares fuera de sitio
* 2017 Stanley G. Payne, En defensa de España: desmontando mitos y leyendas negras
* 2016 Ángela Rodicio, Las novias de la Yihad
* 2015 Fernando Trias de Bes, El libro prohibido de la economía
* 2014 Risto Mejide, Urbrands
* 2013 Mario Alonso Puig, El cociente agallas. Si cambias tu mente, cambias tu vida
* 2012 Leopoldo Abadía, El economista esperanzado
* 2011 Diego Carcedo, Entre bestias y héroes
* 2010 Manuel Cruz, Amo, luego existo. Los filósofos y el amor
* 2009 Abel Hernández, Suárez y el Rey
* 2008 Ana Ramírez Cañil, La mujer del maquis
* 2007 Albert Boadella, Adiós Cataluña. Crónicas de amor y de guerra
* 2006 Víctor Gómez Pin, Entre lobos y autómatas
* 2005 Irene Lozano, Lenguas de guerra
* 2004 Daniel Innerarity, La sociedad invisible
* 2003 Juan Antonio Rivera, Lo que Sócrates diría a Woody Allen
* 2002 Arcadi Espada, Diarios
* 2001 José María Calleja, ¡Arriba Euskadi! La vida diaria en el País Vasco
* 2000 Luis Racionero, El progreso decadente
* 1999 Antonio Escohotado, Caos y orden
* 1998 Vicente Verdú, Señoras y señores
* 1997 Jon Juaristi, El bucle melancólico
* 1996 Manu Leguineche, Los ángeles pérdidos
* 1995 Luis Rojas Marcos, Las semillas de la violencia
* 1994 Fernando Arrabal, La dudosa luz del día
* 1993 Ramón Tamames, La España alternativa
* 1992 Margarita Rivière, Lo cursi y el poder de la moda
* 1991 Enrique Gil Calvo, Estado de fiesta
* 1990 Victòria Camps i Cervera, Virtudes públicas
* 1989 Justino Sinova, Miguel A. Quintanilla, Ramón Vargas-Machuca, La utopía racional
* 1988 Amando de Miguel, La España oculta, la España sumergida
* 1987 Salvador Giner de San Julián, El destino de la libertad
* 1986 Javier Tusell, Los hijos de la sangre y José María de Areilza, La Europa que queremos
* 1985 Va ser declarat desert
* 1984 Olegario González de Cardedal, El poder y la conciencia

## Enllaços externs

* Web d'Editorial Espasa Calpe Arxivat 2015-12-10 a Wayback Machine. on apareix la llista dels guanyadors
# Premi Empordà de novel·la

El Premi Empordà de novel·la és un premi literari en llengua catalana, convocat per l’Àrea de Cultura del Consell Comarcal del Baix Empordà. Hi poden optar novel·les inèdites escrites en català. El premi té una dotació econòmica de 7.000 € i l'obra és publicada per Brau Edicions.

## Guanyadors

| Edició | Any | Obra guanyadora | Autor |
| 1a | 2018 | Sang blava | Josep Pastells |
| 2a | 2019 | Canteu, canteu, ninetes | Blai Manté |
| 3a | 2020 | La mort del Rei Gaspar | Josep Maria Hernández |
| 4a | 2021 | El perfum del presseguer | Brauli Gascon Puigdevall |
| 5a | 2022 | Tot passa dues vegades | Pilar Francès |
| 6a | 2023 | Jo he robat el manuscrit Voynich | Josep Torrent Alabau, Salvador Casas Busquets |

## Referències

* ↑ «Convocatòria de les bases reguladores del 5è Premi Empordà de novel·la 2021».
* ↑ «Convocatòria per al I Premi Empordà de Novel·la». El Punt Avui, 24-08-2018.
* ↑ «Pastells rep el premi Empordà de novel·la». Ara, 26-04-2018.
* ↑ «Blai Manté guanya el II Premi Empordà de novel·la». Diari de Girona, 24-04-2019. [Consulta: 24 abril 2019].
* ↑ Camps i Linnell, Jordi «Josep Maria Hernández Ripoll guanya el III Premi Empordà de Novel·la». El Punt Avui, 24-04-2020.
* ↑ E.A «Brauli Gascon, premi Empordà de novel·la». El Punt Avui, 23-04-2021 [Consulta: 29 juliol 2021].
* ↑ «El poble de llibres escalfa motors amb el premi Empordà per a Francès». Diari de Girona, 23-04-2022 [Consulta: 21 juny 2022].
* ↑ «Josep Torrent i Alabau i Salvador Casas Busquets guanyen el VI premi Empordà de Novel·la amb la seva obra Jo he robat el manuscrit Voynich». [Consulta: 12 juny 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2017-09-23 a Wayback Machine.
# Premi Enric Valor

«Premi Enric Valor» té aquests significats:
* Premi Enric Valor de Narrativa juvenil, convocat per Edicions del Bullent i l'Ajuntament de Picanya
* Premi Enric Valor de Novel·la en Valencià, per la diputació d'Alacant
# Premis Cóndor de Plata 1943

Els guanyadors dels Premis Cóndor de Plata 1943 que van ser lliurats en la cerimònia realitzada el 10 de gener de 1943 a la ciutat de Buenos Aires són els següents:

## Guanyadors

* Millor pel·lícula La guerra gaucha de Lucas Demare
* Millor actor: Arturo García Buhr per Los chicos crecen
* Millor actriu: Amelia Bence per El tercer beso
* Millor director: Lucas Demare prr La guerra gaucha
* Millor guió original: Hugo Mac Dougall per Malambo
* Millor guió adaptat: Ulises Petit de Murat i Homero Manzi por La guerra gaucha
* Millor pel·lícula estrangera: Que verda era la meva vall de John Ford, Estats Units
* Premi Especial: Dante Quinterno pel seu curtmetratge d'animació en color Upa en apuros

## Referències

* ↑ «Los ganadores, año por año» (en spanish). Cine.ar. Arxivat de l'original el 13 August 2014. [Consulta: 27 maig 2014].
* 1 2 Nielsen, Jorge. Nuestros actores: primeras minibiografías (en spanish). Del Jilguero, 1 January 2007, p. 117. ISBN 978-987-9416-12-9.
* 1 2 Oliveri, Ricardo García. Lucas Demare (en spanish). Centro Editor de América Latina, 1994, p. 60.
* 1 2 3 «Historia de la Asociación de Cronistas Cinematográficos de la República Argentina» (en spanish). Puestaenescena.com.ar. Arxivat de l'original el 16 d’agost 2019. [Consulta: 27 maig 2014].
# Priretxni (Adiguèsia)

* Per a altres significats, vegeu «Priretxni».
Priretxni - Приречный (rus) és un possiólok de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba a 9 km al nord-oest de Tulski i a 4 km al sud de Maikop.
Pertany al municipi de Krasnooktiabrski.
# Privoljski

«Privoljski» té aquests significats:
* Privoljski (Marí El), localitat de la república de Marí El, a Rússia
* Privoljski (Saràtov), localitat de l'óblast de Saràtov, a Rússia
* Privoljski (Astracan), localitat de l'óblast d'Astracan, a Rússia
# Antonio Amaya Carazo

* Aquest article tracta sobre el futbolista madrileny. Si cerqueu el cantant de copla, vegeu «Antonio Amaya».
Antonio Amaya Carazo (nascut el 31 de maig de 1983) és un futbolista professional madrileny que juga com a defensa central. El seu germà gran, Iván, també és futbolista i juga de defensa central.

## Carrera esportiva
### Primers anys / Rayo

Nascut a Madrid, Amaya va començar a jugar a futbol a l'equip local del San Cristóbal de los Ángeles. Va ingressar al Rayo Vallecano el 2002, i va estar sis mesos cedit a la UD San Sebastián de los Reyes a la segona divisió B.
Quan va retornar al Rayo, va esdevenir un dels defenses titulars d'un equip que va ascendir a la segona divisió al final de la temporada 2007–08 i que va mantenir fàcilment la categoria la temporada següent, en la qual Amaya va jugar menys de la meitat dels partits (18 sobre 42).

### Wigan

Amaya va signar amb el Wigan Athletic FC de la Premier League un contracte de tres anys, el 14 d'agost de 2009, i posteriorment s'hi reuní també el seu excompany al Rayo Mohamed Diamé una setmana després. Va debutar en una derrota per 1–4 a Blackpool FC en la Copa de la lliga, i va marcar de cap el gol del seu equip, en temps afegit.
Després de no haver jugat ni un sol partit de lliga durant la temporada 2009–10, Amaya va retornar al seu club anterior, el Rayo, en una cessió per tota la temporada. Va jugar regularment, i va ajudar el seu equip a retornar a la lliga BBVA després d'una absència de vuit anys.

### Betis

El 18 de juliol de 2011 el Wigan va anunciar la marxa d'Amaya, qui va signar un contracte de tres anys amb el Reial Betis.
Va marcar el seu primer gol amb el Betis l'1 de desembre de 2013, en un empat 2–2 a casa contra el seu club anterior, el Rayo.

### Retorn al Rayo

A començaments de juny de 2014, i després del descens del Betis, Amaya va tornar novament al Rayo Vallecano.

## Referències

* ↑ «Defender Amaya agrees Wigan move». BBC Sport, 14-08-2009 [Consulta: 14 agost 2009]. (anglès)
* ↑ «Wigan complete capture of Diame». BBC Sport, 22-08-2009 [Consulta: 22 agost 2009].
* ↑ «Blackpool 4–1 Wigan». BBC Sport, 26-08-2009 [Consulta: 26 agost 2009].
* ↑ «Another defender departs». Wigan Today, 27-07-2010 [Consulta: 27 juliol 2010]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2010-07-30. [Consulta: 6 octubre 2014].
* ↑ «Wigan defender signs for Betis». Eurosport, 18-07-2011 [Consulta: 18 juliol 2011]. (anglès)
* ↑ «Al Betis todo son pulgas» (en castellà). Marca, 01-12-2013 [Consulta: 15 febrer 2014].
* ↑ «Antonio Amaya, primer refuerzo del Rayo para la próxima temporada» (en castellà). Sport, 03-06-2014. [Consulta: 3 juny 2014].

## Enllaços externs

* Fitxa al web del Betis Arxivat 2013-07-13 a Wayback Machine. (castellà)
* Fitxa a BDFutbol
* Fitxa a Futbolme (castellà)
* Dades estadístiques sobre Antonio Amaya Carazo a soccerbase.com
* Fitxa a Soccerway
# Asàs

Asàs (francès Azas) és un municipi occità del Llenguadoc, al Tolosà, situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Kantxalan

Kantxalan (en rus: Канчалан) és un poble del districte autònom de Txukotka, a Rússia, que el 2018 tenia 444 habitants.

## Enllaços externs

* О. Николаев «Путешествие в страну оленью». Труд. № 238 за 22.12.2006
* МОУ «ЦО села Канчалан»
* Història de la vila de KantxalanPlantilla:Недоступная ссылка
* Kantxalan
* La vila de Kantxalan al lloc web del districte ruarl
# Amadeu Roca

Amadeu Roca Pujol és un organista català. Nascut l'any 1926 a Sarrià i format a l'Escolania de Montserrat. Ha estat organista de l'església dels Caputxins de Sarrià fins al 2017. A banda de l'acompanyament de la litúrgia, acostumava a cloure les celebracions amb la interpretació d'obres de repertori de concert, de compositors com Johann Sebastian Bach, Wolfgang Amadeus Mozart o del Pare Robert de la Riba, organista titular de l'església dels caputxins de la Mare de Déu de Pompeia.
Va mantenir una estreta amistat amb el mestre Orguener Gabriel Blancafort.
Morí l'octubre de 2019.

## Referències

* ↑ «Sarrià: Amadeu Roca 90 Anys!». Frares Franciscans Caputxins, 2019.
# Ceptrot

Els ceptrots són l'evolució de les forques bàsiques (instrument que utilitzen el diables per tirar petards) Aquests representen diferents personatges de l'Infern, apareixen durant els correfocs quan l'aglomeració de gent és més gran. Fent així un acte de presència substancial.
Es desconeixen els orígens, però segons una foto que es va trobar al Internet, El Ball de diables del Vendrell va poder deduir a quin any es va crear. Aproximadament es va crear als anys 50 a Sant Pere de Ribes, però no es pot confirmar. A la foto es veia que el ceptrot tenia de base, un cilindre, un punt de foc a dalt del tot i màxim es podien carregar unes 15 Carretilles. L'any 2017, El Ball de diables del Vendrell va fer una rèplica exacta del ceptrot que va ser estrenat al "Nostrefoc”.

## Tipus

* Llucifer: Té de base un ratpenat amb quatre punts de foc.
* Diablessa: Té de base una cabra amb tres punts de foc.
* Portaestandard: És una bandera on fica el logotip de la colla. Te dos punts de foc al costat i un punt de foc a dalt del tot.

## Enllaços externs

* http://www.escaldarium.com/la-festa/personatges-i-ginys/ceptrots-llucifer-diablessa-i-portaestandard/
* https://diablesdelvendrell.wixsite.com/diablesdelvendrell/balldediablesdelvendrell-actual
* https://surtdecasa.cat/penedes/agenda/xii-nostrefoc/59614
* http://www.rtvelvendrell.cat/el-ball-de-diables-recupera-el-ceptrot-del-que-en-te-constancia/ Arxivat 2019-10-30 a Wayback Machine.
# GKS Zagłębie Wałbrzych

El GKS Zagłębie Wałbrzych és un club de futbol polonès de la ciutat de Walbrzych.

## Història

El club va ser fundat el 1945, quan l'antiga ciutat alemanya de Waldenburg esdevingué polonesa. Els fundadors del club foren emigrants polonesos de França i Bèlgica, i anomenaren el club Thorez, en referència a Maurice Thorez, un líder comunista francès. El nom canvià el 1968 a Zaglebie. Ascendí per primer cop a la primera divisió polonesa la temporada 1970-71, en la que acabà tercer, que el classificà per la copa de la UEFA. Als anys noranta es fusionà amb Górnik Wałbrzych esdevenint KP Wałbrzych (1992) i a continuació KP Górnik/Zagłębie Wałbrzych (2002), i finalment Górnik Wałbrzych (2008). El 6 d'abril de 2006 es fundà el Stowarzyszenie GKS Zagłębie Wałbrzych.

## Jugadors destacats

* Marian Szeja, 15 cops internacional amb Polònia.

## Referències

* ↑ «Zagłębie Wałbrzych». 90minut.pl. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Poland Final Tables (1st and 2nd level)». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ Feniks odradzający się z popiołów – z Pucharu UEFA wprost do B klasy retroFutbol.pl
* ↑ «Górnik Wałbrzych». 90minut.pl. [Consulta: 9 abril 2017].
# Geirfuglasker

Geirfuglasker ("Roca del alca gegant") va ser un illot prop de Reykjanes, a Islàndia.

## Història

Geirfuglasker era una roca volcànica amb vores escarpades excepte en dos punts. Això la va fer en general inaccessible als humans, i va ser l'últim refugi del gavot gegant. En una erupció volcànica de 1830 aquesta roca es va submergir, i els exemplars supervivents del gavot es van traslladar a la veïna Eldey, on van ser caçats per humans. Després un nou Geirfuglasker va aparèixer en el lloc.
Una altra illa del mateix nom es troba a l'est de Surtsey, a les illes Vestman.

## En la literatura

L'illa i la destinació del gavot gegant s'esmenten a The Water-Babies, una novel·la de Charles Kingsley.

## Referències

* ↑ Gaskell, Jeremy. Who killed the Great Auk?. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 0198564783.
# Geisa

Geisa es un municipi situat al districte de Wartburg, a l'estat federat de Turíngia (Alemanya), a una altitud de 320 msn. Segons el cens de 2011, la seva població era de 4.664 habitants i la seva densitat de població, 66 hab/km².
Està situat a les muntanyes de Rhön, a 26 km al nord-est de Fulda.
La frontera propera amb Hesse era la frontera entre Alemanya Occidental i la RDA durant la Guerra Freda. Així, Geisa es trobava a l'àrea de restricció de la frontera alemanya oriental de l'antiga frontera entre les dues alemanyes, el que significava que fins a la reunificació l'accés a la ciutat era limitat. La ciutat és el municipi més occidental del que abans era l'Alemanya de l'Est. Està situada entre les ciutats de Fulda i d'Eisenach.

## Referències

* ↑ Citypopulation.de Estadístiques de Turingia. Consultat el 8 de gener 2019

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Geisa (alemany)