OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Victòria Porta Escoda

Victòria Porta Escoda (Vila-sana, 1 de febrer de 2000) és una jugadora d'hoquei sobre patins catalana.
Davantera, començà a practicar l'hoquei sobre patins als tres anys en el marc d’una activitat extraescolar que donaria lloc a la creació del Club Patí Vila-sana. Debutà amb l'equip ponentí el 2010 i es proclamà subcampiona d'Europa sub-17 (2014). També aconseguí un Campionat d'Espanya sub-16 (2015) i guanyà una Lliga Nacional Catalana la temporada 2016-17, aconseguint l'ascens a l'OK Lliga femenina. A la seva primera temporada, aconseguí ser la segona màxima golejadora de la competició amb 37 gols. Internacional amb la selecció espanyola des del desembre de 2023, es proclamà campiona d'Europa a l'Europeu celebrat a Olot (2023).

## Palmarès
### Selecció espanyola

* 1 medalla d'or al Campionat del Món d'hoquei patins femení: 2024
* 1 medalla d'or al Campionat d'Europa d'hoquei patins femení: 2023

## Referències

* ↑ «8M FCP 2023: Victòria Porta». Federació Catalana de Patinatge, 10-03-2023. [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ «La golejadora Victòria Porta renova amb el Vila-sana per una temporada». El Pla d'Urgell TV, 06-05-2021. [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ Guiu, Sergi. «El Vila-sana renova a Victòria Porta una temporada més» (en castellà). Lleida Ràdio, 29-04-2021. [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ Camps, A. «Domini absolut a Europa». L'Esportiu, 10-12-2023. [Consulta: 13 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de Victòria Porta Escoda - RinkHockey.net (anglès)
# Vinuesa

Vinuesa és un municipi de la província de Sòria, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. A més a més, és el cap de la comarca de Pinares. L'extensió del municipi és de 142,94 km² i la seva densitat de població és de 7,02 hab./km²
Especialment famosos són la casa de Los Ramos i el pont romà. Les seves festes patronals són del 14 al 18 d'agost i entre els seus actes principals està "la Pinochada" i "La Pingada del Mayo".

## Referències

* ↑ «Provincia de Soria (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].

## Enllaços externs

* Web municipal dedicada al turisme
* Sobre la vila de Vinuesa Arxivat 2008-05-09 a Wayback Machine.
* Embassament de la Cuerda del Pozo
# Viviani (cràter)

Viviani és un petit cràter d'impacte pertanyent a la cara oculta de la Lluna, situat a l'oest del prominent cràter King, i just a sud-est de Katchalsky.
* Localització de Viviani (centre de la imatge)
* Cràters satèl·lit
Es tracta d'un cràter circular, en forma de bol, amb una vora de perfil ben definit i una paret interior més ampla a la meitat sud-est. Un petit cràter ha tallat el contorn de la vora sud, i un altre petit cràter apareix adossat a l'exterior a l'est. Les parets interiors són simples pendents que baixen fins al nivell relativament anivellat del sòl del cràter, sense altres característiques destacables.
Porta el nom del matemàtic i científic italià Vincenzo Viviani.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Viviani.
| Viviani | Coordenades | Diàmetre |
| N | 3° 30′ N, 116° 30′ E﻿ / ﻿3.5°N,116.5°E﻿ / 3.5; 116.5﻿ (Viviani N) | 16 km |
| P | 4° 06′ N, 116° 30′ E﻿ / ﻿4.1°N,116.5°E﻿ / 4.1; 116.5﻿ (Viviani P) | 15 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Vivianne Asseyi

Vivianne Asseyi és una centrecampista/davantera de futbol internacional per França des del 2013. Va ser convocada per a l'Eurocopa 2013 després de la lesió de Laëtitia Tonazzi.

## Trajectòria

| Temporades | Lliga | Club | P | G | Actualitzat |
| 08/09 - 09/10 | D2 | FC Rouen | 025 | 23 |
| 09/10 - 15/16 | D1 | Montpellier HSC | 124 | 42 |
| 16/17 - act. | D1 | Olympique Marsella | 012 | 05 | 10/02/2017 |
| 2008 - 2009 | Selecció sub-17 | Selecció sub-17 | 015 | 06 |
| 2010 - 2012 | Selección sub-19 | Selección sub-19 | 016 | 04 |
| 2013 - act. | Selecció absoluta | Selecció absoluta | 013 | 00 | 10/02/2017 |

## Referències

* ↑ BBC
# Villaco

Villaco és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 173 | 142 | 126 | 119 |
# Villada

Villada és un municipi de la província de Palència, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1473 | 1400 | 1253 | 1200 |
# Sant Sebastià de Corçà

Sant Sebastià de Corçà és una capella de Corçà (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita capella d'una nau i capçalera semicircular, volta de llunetes i teulada de doble vessat. L'edifici té l'eix de S. A N., amb l'absis a l'extrem septentrional. Al frontis hi ha la porta, amb llinda monolítica, acompanyada de les característiques dues finestres, a banda i banda, enreixades, que servien perquè els vianants poguessin veure l'altar qual la capella era tancada. Sobre la porta s'obre un òcul i la façana és coronada per una espadanya d'un sol arc. Els murs són remolinats.

## Història

L'esglesiola, al vessant meridional de puig Rodó, es construí, com moltes dels nostres pobles dedicades a sant Sebastià-advocat contra la pesta i les contagis-, a la sortida i a poca distància, del nucli de població, vora el camí. En aquest cas, el camí és d'origen antiquíssim. Sembla que en aquest paratge hi havia una cruïlla de les vies d'època romana que travessaven els terres el baix Empordà, una de les quals, dita encara "el Camí d'Empúries" portava des d'aquesta antiga ciutat fins a enllaçar amb la via Augusta prop de Girona descriuen una àmplia corba per comunicar les hàbitats de la plana. A uns 400 metres al nord de la capella hi ha la vila romana de Puig Rodó on recentment s'han efectuat algunes companyes d'excavació; a darreries del segle xix hi ha notícies de la troballa de mosaics policroms.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Sebastià de Corçà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ «Goigs a sant Sebastià de Corçà». [Consulta: 2019].
# Hrubá Borša

Hrubá Borša és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Bratislava, a l'extrem occidental del país, prop de la frontera amb Àustria.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1244.
# Termes del mercat de bestiar de Trèveris

Les Termes del mercat de bestiar de Trèveris són unes termes romanes situades a Alemanya. Aquestes termes es trobaven a prop del fòrum d'Augusta dels Trèvers. Tenen el seu nom degut a la plaça de Trèveris, sota la qual van ser descobertes.
Els romans van començar amb la construcció del complex al voltant de l'any 80 i van completar-la al voltant de l'any 100 i, per tant, eren les termes més antigues de la ciutat. El complex estava construït de tal manera que els banys calents rebien la llum calenta, orientats al sud, mentre que el frigidari tenia les finestres orientades al nord, més fred.

## Referències

* ↑ Tréveris Info: Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Plaza Viehmarktplatz (castellà) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Markaurel.de: Termes del mercat de bestiar (alemany)

## Bibliografia

* Heinz Cüppers: Die Römer in Rheinland-Pfalz (Los romanos en Renania-Palatinado), capítol Thermenanlage am Viehmarkt (Complex de termes del mercat de bestiar). Nikol Verlag. ISBN 978-3933203601 (alemany)
# Adolf Rudnicki

Adolf Rudnicki (19 de febrer de 1912, Varsòvia-14 de novembre de 1990, Varsòvia) va ser un autor i assatgista polonès i jueu conegut pels seus treballs sobre l'Holocaust i la resistència jueva a Polònia durant la Segona Guerra Mundial.
Rudnicki va guanyar popularitat a Polònia amb les seves novel·les de la dècada dels 30 Szczury (Les rates, 1932) i Niekochana (Els no estimats, 1937). Va escapar de la captura nazi durant l'ocupació de Polònia, va servir l'exèrcit polonès el 1939 i va lluitar a la Sublevació de Varsòvia de 1944.

## Referències

* ↑ «Adolf Rudnicki Author, 78» (en anglès). The New York Times, 17-11-1990. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Wróbel, Józef. Miara cierpienia : o pisarstwie Adolfa Rudnickiego. Kraków: TAiWPN Universitas, 2004. ISBN 83-242-0395-8.
# Qasr al-Sagha

Qasr al-Saghah és un temple egipci de l'Imperi mitjà de la regió de l'Oasi del Faium, prop de Dimai, edificat en pedra que tenia set capelles i no se sap perquè servia. Era al costat del llac Qarun (desaparegut) i del desert i es creu que no fou mai acabat. La construcció recorda a la dels inques del Perú. A la vora del temple no hi havia cap ciutat però el lloc fou habitat a la prehistòria (algun poblats a la plana al sud).

## Referències

* Informació a egyptopatia.com
# Sant Miquel de Vilaplana

Sant Miquel de Vilaplana és l'església del nucli de Vilaplana, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

El nucli de Vilaplana i la seva església es troben a l'extrem sud-est del municipi, al llom de la carena que s'aixeca entre les aigües del pantà de Rialb (enfront de Tiurana), a llevant i el barranc de la Bastida a ponent. És un indret molt aïllat i allunyat dels principals eixos de comunicacions.
S'hi va per la carretera asfaltada que surt de la C-1412b, al punt quilomètric 12,5 cap a llevant, que comunica amb Peramola. D'aquesta carretera, al cap de 13,1 km. (6,7 km. abans de Peramola)(42° 02′ 02″ N, 1° 14′ 06″ E﻿ / ﻿42.033764°N,1.234894°E﻿ / 42.033764; 1.234894) es deriva la que, en 5,3 km. porta a Vilaplana. Està ben senyalitzat i també éstà asfaltada.

## Descripció

És un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó, suportada per arcs formers i reforçada per un arc toral, tots de mig punt. La nau és capçada per un absis semicircular, obert amb un arc presbiteral. La porta, de mig punt, s'obre a la façana nord. Té una finestra de doble esqueixada i una altra que s'obrí posteriorment durant les reformes en què es va afegir la sagristia. A la façana oest hi ha un campanar d'espadanya de dos ulls i un ull de bou circular. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada. Els murs són llisos, sense cap ornamentació, tret d'un ràfec bisellat a l'absis. L'aparell és de carreus, sense polir, però ben escairats, disposats en filades molt uniformes i regulars, que posen en evidència les fórmules de principis del segle xii.

## Història

El lloc i el castell de Vilaplana són documentats des de l'any 1042 quan el castell de Vilaplana apareix com afrontació del castell de la Clua. Sant Miquel de Vilaplana fou seu d'una parròquia i consta que el seu capellà, el 1280, pagà la dècima beneficial. N'hi hagué fins als temps moderns. El titular, Sant Miquel, i la situació encastellada són alguns indicis de la seva fundació o construcció relativament primitiva. Aquesta parròquia té un terme gran, que va des del Segre al terme de Pallerols de Rialb i Peramola.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 «Sant Miquel de Vilaplana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].
# Sant Miquel de Vilamur

Sant Miquel de Vilamur és una antiga església dels entorns de Vilamur, pertanyent al terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Formava part del seu terme primigeni. És a l'est-nord-est de la població.
Depenia de la parroquial de la Mare de Déu de Medina.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Soriguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Miquel de Vilamur en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Julià de Vallventosa

Sant Julià de Vallventosa és l'antiga església parroquial del poble desaparegut de Vallventosa, del terme comunal de Corbera, a la comarca del Rosselló (Catalunya Nord).
Està situada al sud-est del terme comunal, a la vall de la Ribera de Sant Julià.

## Història

El poblat de Vallventosa és documentat des del 944, i l'església, des del 945, quan l'abat de Cuixà hi adquirí un altar, amb les rendes que se'n derivaven. El 1395 encara és esmentada com a església rural.

## L'edifici

En l'actualitat només resten els murs de l'església dempeus, i mostren un edifici llarg i estret, de 14,6 per 3,6 metres. La volta va desaparèixer, però un tros de l'extrem de llevant de la nau s'havia fet servir de barraca agrícola, i va ser coberta modernament amb un embigat. Està situada contra un marge molt alt, que amaga tot el sector meridional del temple. A més una heura considerable cobreix les restes, de manera que en alguns llocs no es veu res més que cosa de mig metre. Tot plegat fa que només es pugui apreciar la forma i l'abast de l'església si s'hi fa una acurada campanya de netejar i restauració.
La porta, a ponent, presenta dos arcs de mig punt en degradació fets amb esquist, a l'interior. L'aparell és bastant primitiu, que permet datar l'església en el segle x. No s'observa l'absis, tot i que tot fa pensar que la capçalera devia ser quadrada, com era habitual en els temples preromànics.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Corbera del Castell». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 88. Sant Julià d'en Braset». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Corbera del Castell: Sant Julià de Vallventosa». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ Sant Julià de Vallventosa en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Ponsich i Badia i Homs 1993.
# Sant Pere d'Arsèguel

Sant Pere d'Arsèguel és una obra del municipi d'Arsèguel (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Les restes de l'església de Sant Pere d'Arsèguel configuren un recinte de planta rectangular, de capçalera plana orientada a llevant i coberta enrunada des de fa molt temps. Els murs més ben conservats són els de tramuntana i ponent, mentre que el mur de migdia, on hi havia la porta d'accés, està parcialment ensorrat. La forma triangular del coronament del mur de ponent fa pensar en l'existència d'una coberta de fust de doble vessant, sense volta, tot i que no es pot saber del cert.
El parament dels murs està fet a base de carreus toscament desbastats col·locats en filades més o menys regulars. Tant a l'interior com a l'exterior de l'església hi ha restes de d'arrebossat de calç.
No sabem com era la porta pel que fa a la resta d'obertures resta la meitat inferior d'una finestra de doble esqueixada al mur de migdia i una altra finestra situada a la capçalera és coronada per un arc de mig punt.
El conjunt es troba envaït per la vegetació que fa perillar l'estructura. Fora del temple hi ha un mur baix fet amb pedra seca que és possible que fes de tanca de l'església.

## Història

L'esment més antic d'una església dedicada a sant Pere dins del terme d'Arsèguel és de l'any 1092, en la publicació sacramental del testament de Bernat Transver, que deixa a aquesta església una part de les terres que tenia a la vila d'Arsèguel. Guillem Bernat en el seu testament, d'11 d'octubre de 1116, fa una donació a l'església de sant Pere d'Arsèguel.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Pere d'Arsèguel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 desembre 2015].
# Sant Vicenç d'Aguiló

Sant Vicenç d'Aguiló és una església del municipi de Santa Coloma de Queralt (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella de planta rectangular, sense presbiteri diferenciat i amb volta de canó que arrenca d'una imposta. La porta originària, d'arc de mig punt i dovellada va quedar inutilitzada i roman a la façana sud tapiada. L'únic element ornamental que hi apareix és una motllura a manera de guardapols resseguint externament el perímetre del dovellat. Els materials constructius emprats en la fàbrica són molt pobres: aparell petit, tallat a cops de maceta i lligats amb reble. Havia d'anar per força arrebossat interior i exteriorment. L'accés actual es fa pel mur de fons. Al seu interior es conserven les imatges gòtiques de Santa Anna, Sant Vicenç i Santa Llúcia, realitzades en pedra.

## Història

Aguiló apareix documentat per primera vegada (per qüestions castelleres) el 1018. L'església que va fer funcions de parròquia era dedicada a Santa Maria i ja es menciona el 1051. L'edifici no s'ha conservat.
Segons Francesca Español, l'ermita probablement va ser construïda a cavall dels segles XII i XIII, arran d'una iniciativa popular. Les primeres referències documentals no es troben fins a principis del segle XIV. El 1362 en tenien cura una comunitat de donats, entre els quals hi figura Ramon de Sarral.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Vicenç d'Aguiló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
* ↑ Español Bertran, Francesca. L'arquitectura religiosa romànica a la Conca de Barberà i Segarra tarragonina. Montblanc: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1991, p. 67. ISBN 84-604-0615-6.

## Enllaços externs

* «Sant Vicenç d'Aguiló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Santiago de Calatrava

* No s'ha de confondre amb Santiago Calatrava.
Santiago de Calatrava és un municipi a l'oest de la província de Jaén, a 386 m d'altitud i 44 km a l'oest de Jaén, limitant amb la província de Còrdova. Pertany a l'Àrea Metropolitana de Jaén. Té 862 habitants (INE, 2005), sobre un terme municipal de 47,66 km². Es tracta d'un municipi fonamentalment agrícola l'economia del qual es basa en l'olivera. Les festes patronals se celebren el 25 de juliol, en honor del seu patró Sant Sebastià, i la romeria de Sant Isidre se celebra el 15 de maig.
# Saâda

Saâda (en àrab سعادة, Saʿāda; en amazic ⵙⴰⵄⴰⴷⴰ) és una comuna rural de la prefectura de Marràqueix, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 67.086 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Sarreguemines

Sarreguemines (fràncic lorenès, Saargemìnn, alemany Saargemünd) ciutat del departament del Mosel·la, a la regió del Gran Est (estat francès).
# Sant Julià i Sant Germà de Lòria

Sant Julià i Sant Germà de Lòria és l'església parroquial de Sant Julià de Lòria declarada Bé d'interès cultural. D'origen romànic, conserva un campanar d'estil llombard. L'absis va ser modificat el segle xviii i la nau va ser enderrocada i reconstruïda el segle xx seguint l'estil de l'arquitectura de granit.
El campanar és al nord de l'edifici. És de planta quadrada amb coberta a quatre vessants de lloses de llicorella. Els seus murs són de blocs de pedra de mides regulars units amb morter de calç. La torre és de tres pisos que sobresurten de la coberta, amb finestres geminades a cada pis i coronades per arcs de mig punt adovellats. Les finestres queden emmarcades a la part superior amb un fris de quatre arcuacions cegues. Les finestres del tercer pis van ser modificades per col·locar-hi les campanes.
El segle xviii es va modificar la nau i l'absis que va passar a ser quadrangular. El 1940 es va enderrocar la nau per aixecar-ne una nova de planta rectangular amb una façana d'arquitectura de granit. El 1974 es va ampliar la nau eliminant el comunidor i el cementiri. Es va canviar l'eix d'orientació de forma que l'absis d'època barroca queda als peus i l'absis actual és la façana de granit del 1940 decorat amb vitralls de colors.
A l'interior es conserven les talles romàniques de la Mare de Déu de Canòlic i de la Mare de Déu del Remei, una talla barroca del Crist de Gràcia i els retaules barrocs de Sant Julià i de la Immaculada. L'any 2012 s'hi va instal·lar una imatge de sant Josepmaria Escrivà de Balaguer, obra de l'escultora Rebeca Muñoz, en postura de resar davant l'antic retaule de l'església parroquial de Sant Julià. Això recorda que l'any 1937 va ser aquesta la primera església d'Andorra que va visitar el sant en el seu camí a través dels Pirineus cap al Principat d'Andorra, fugint de la persecució religiosa que hi havia a Madrid durant la Guerra Civil.

## Referències

* 1 2 «Sant Julià i Sant Germà de Lòria». Patrimoni Cultural d'Andorra. Govern d'Andorra. [Consulta: 15 agost 2017].
* ↑ «Campanar de Sant Julià i Sant Germà». A: Alt Urgell. Andorra. Barcelona: Pòrtic, setembre del 1999, p. 154-156 (Catalunya Romànica. Guies comarcals). ISBN 84-7306-543-3.
* ↑ Rico, Ezpeleta, Octavio, Dámaso. Travessant la nit. Terrassa: Albada, 2004. ISBN 8487023533.
* ↑ «Andorra recorda sant Josepmaria». [Consulta: 2014].

## Vegeu també

* Llista d'esglésies catòliques d'Andorra