OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gueñes

Gueñes és un municipi de Biscaia, a la comarca d'Encartaciones. Està solcat per les aigües del riu Kadagua i forma juntament amb el seu veí, el municipi de Zalla, la vall de Salcedo. Limita al nord amb Galdames; a l'est amb Alonsotegi (Gran Bilbao); a l'oest amb el municipi de Zalla i al sud amb el municipi de Gordexola. Els seus nuclis de població més importants són Güeñes, Sodupe, La Quadra, Zaramillo, Sanchosolo i San Pedro de Goicuría. Mereix especial atenció artística l'església matriu de Santa María de Güeñes.

## Persones cèlebres d'aquesta localitat

* Ramón García (1961): presentador de televisió.
* Andoni Goikoetxea (1963): futbolista.
* Rosa Díez (1952): política i diputada.
* Lorenzo de Arrieta Mascarua (1821-1891): polític i diputat.
* José Miguel de Arrieta Mascarua (1817-1869): polític i diputat.
* Arturo Alcoceba Isusi (1952): periodista i activista polític.
* Ion Beitia (1947-2016): ballarí i professor de dansa.
* Federico Ezquerra Alonso (1909-1986): ciclista professional.
* Paquita Alcoceba Isusi (1948): política i activista polític.
* Luis Laiseka (1948): polític.

## Política

Eleccions Municipals de 2019
Ple de l'ajuntament de Gueñes (2019-2023) :
| Partit polític | Vots | % | Regidors | Portaveu |
| EAJ-PNB | 1.571 | 41,74% | 6 | Juan Andrés Iragorri |
| EH Bildu | 1272 | 33,79% | 5 | Idoia Perez Barrio |
| PSOE | 484 | 12,86% | 1 | Zigor Marcos Egurrola |
| PODEMOS | 352 | 9,35% | 1 | Paulino Javier Fernandez Granda |
Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Pedro María Saracho Cortajarena | PNB | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Manuel Jarrín Totorica | PNB | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | José María Larrucea Ulibarri | PNB | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Guillermo Ibarra Vitorica | PNB | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Guillermo Ibarra Vitorica | PNB | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Guillermo Ibarra Vitorica | PNB | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Koldo Artaraz Martín | PNB | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Koldo Artaraz Martín | PNB | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | Koldo Artaraz Martín | PNB | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | Imanol Zuluaga Zamalloa | PNB | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | Juan Andrés Iragorri | PNB | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Vegeu també

* Riu Cadagua.

## Enllaços externs

* Gueñes a Google Maps
# Agelàsides

Els agelàsides (Agelasida) són un ordre de demosponges de la subclasse Heteroscleromorpha.

## Famílies

L'ordre Agelasida inclou 70 espècies en tres famílies:
* Família Agelasidae Verrill, 1907
* Família Astroscleridae Lister, 1900
* Família Hymerhabdiidae Morrow, Picton, Erpenbeck, Boury-Esnault, Maggs & Allcock, 2012
La pàgina web de Paleobiology Database cita un cert nombre de famílies fòssils, com:
* †Preperonidellidae Finks et al. 2004

## Referències

* ↑ van Soest, R. (2015). Agelasida. In: Van Soest, R.W.M; Boury-Esnault, N.; Hooper, J.N.A.; Rützler, K.; de Voogd, N.J.; Alvarez de Glasby, B.; Hajdu, E.; Pisera, A.B.; Manconi, R.; Schoenberg, C.; Klautau, M.; Picton, B.; Kelly, M.; Vacelet, J.; Dohrmann, M.; Díaz, M.-C.; Cárdenas, P.; Carballo, J. L. (2016). World Porifera database. Accessed through: World Register of Marine Species on 2017-02-17.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Agelasida». [Consulta: 28 novembre 2020].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 28 novembre 2020].
* ↑ †Preperonidellidae de la pàgina web de Paleobiology Database
# Dibuix de Sant Joan Baptista

El Dibuix de Sant Joan Baptista és un dels pocs dibuixos conservats d'El Greco, l'autoria del qual és indiscutida. Els dibuixos d'El Greco no están numerats en el catàleg raonat del seu especialista Harold Wethey.

## Temàtica de l'obra

Aquest dibuix probablement van formar part d'una composició molt més gran, de tot el retaule encarregat per Diego de Castilla per a Santo Domingo el Antiguo, a Toledo. Aquesta composició hauria servit com a "peça de contracte" que el Greco hauria presentat i discutit amb Diego de Castilla, l'estricta supervisió del qual va ser imposada a les idees artístiques d'El Greco. Això es reflecteix en el memoràndum adjunt al contracte original de Santo Domingo, el qual es va adjuntar probablement els dibuixos, destacant que Diego de Castilla tenia la completa autoritat per acceptar, rebutjar o ordenar les alteracions en els quadres acabats. "Si alguna d'aquestes pintures no són satisfactòries en part o en la seva totalitat, el dit Dominico està obligat a corregir-los, o refer-los, de manera que l'obra sigui perfecta i acceptable per Don Diego, a l'opinió del qual es sotmetrà Dominico..."

## Anàlisi de l'obra

No està signat; Inscripció anónima, probablement del segle xvii, que posa: Greco.
Tinta marró, i aiguada marró i gris sobre traces de carbonet amb reflexos blancs sobre paper; 136 x 44 mm.; Foundation Jan Krugier. Lausana; Suïssa.
Sant Joan Baptista és representat dret, amb el rostre en profil perdu. El modelat en clarobscur està realitzat mitjançant un hàbil ús del raspallat i l'aiguada, i delicats reflexos realçats en blanc. L'allargament i la primor del cos de Baptista recorda figures en dibuixos de Parmigianino, que El Greco va poder veure a Parma o a la col·lecció de Michael Damaskinos, un company cretenc que posseïa una col·lecció de dibuixos de Parmigianino que va vendre al escultor Alessandro Vittoria.

## Procedència

* Sir William Stirling-Maxwell Collection (adquirit abans de l'any 1877)
* Lt.-Col. William Stirling of Keir Collection (per descendència)
* Venda, Sotheby’s, Londres, Octubre 21, 1963, no. 12
* Col·lecció privada, Gran Bretanya
* Venda, Bonhams, Londres, Desembre 9, 2002, no. 101
* Col·lecció Jan Krugier, Monaco, JK 6104
* Jan Krugier Foundation

## Vegeu també

* Dibuix de sant Joan Evangelista

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 165-166.
* ↑ «El Greco (Domenikos Theotokopoulos)» (en anglès). [Consulta: 9 octubre 2019].
* ↑ Gudiol, José. Obra citada, p. 318.
* ↑ «El Greco (Domenikos Theotokopoulos)» (en anglès). Jan Krugier Foundation. [Consulta: 8 octubre 2019].
* ↑ «El Greco (Domenikos Theotokopoulos)» (en anglès). [Consulta: 7 octubre 2019].

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84 343 0031 1
# Gumiana

Gumiane és un municipi francès situat al departament de la Droma i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 28 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Gumiane era de 28 persones. Hi havia 12 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 4 parelles sense fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 26 habitatges, 14 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 25 eren cases i 1 era un apartament. Dels 14 habitatges principals, 10 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 3 en tenien tres, 2 en tenien quatre i 7 en tenien cinc o més. 10 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 5 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Gumiane el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era d'11 persones, 9 eren actives i 2 eren inactives. Les 9 persones actives estaven ocupades(7 homes i 2 dones).. De les 2 persones inactives 1 estava estudiant i 1 estava classificada com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa d'hostatgeria i restauració.
L'any 2000 a Gumiane hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Gumiane a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Gumiane a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Hemicaranx leucurus

Hemicaranx leucurus és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de la Baixa Califòrnia (Mèxic) i el sud del Golf de Califòrnia fins a l'Equador.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Plateopsis

Plateopsis és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae descrit per William Warren el 1896. La seva única espècie, Plateopsis vespertilio, descrita en el mateix article, es troba a Meghalaya, Índia.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 30 març 2019].
* ↑ Pitkin, Brian; Jenkins, Paul. «Plateopsis Warren, 1896» (en anglès). Butterflies and Moths of the World. Londres: Natural History Museum, 05-11-2004.
# Haren (Brussel·les)

Haren és una antiga municipalitat que des de 1921 forma part de la ciutat de Brussel·les (Bèlgica).
Està situada a la vora nord-est de la Regió de la capital Brussel·les.
Té 4.785 habitants (2012)
Històricament es va desenvolupar entre dos turons: el Dobbelenberg al nord i el Harenberg al sud.
Haren hostatja la seu de la NATO, EUROCONTROL, com també la demoltes empreses internacionals com, durant anys, la Renault.

## Referències

* ↑ «News and Views: Renault in Belgium». Autocar, 133 (nbr3855), 01-01-1970, pàg. 32.
* ↑ Billeter, Vera «The American Motors Story». Auto-Universum 1966 (English edition). Verlag International Automobile Parade [Zürich, Switzerland], IX, 1965, p. 17.
# Gumiel de Izán

Gumiel de Izán és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de Ribera del Duero.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 711 | 652 | 599 | 665 |
# Enric Casals

Enric Casals és el nom dels següents personatges:
* Enric Casals i Defilló (Barcelona, 1892 – 1986), violinista i compositor
* Enric Casals i Molas (Barcelona, 1871 - >1944), actor i director teatral
# Hemicaranx amblyrhynchus

Hemicaranx amblyrhynchus és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 50 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Carolina del Nord (Estats Units) i el nord del Golf de Mèxic fins a Florianópolis (Brasil).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Faysville

Faysville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 348 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Faysville tenia 348 habitants, 95 habitatges, i 81 famílies. La densitat de població era de 144,5 habitants per km².
Dels 95 habitatges en un 49,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 68,4% hi vivien parelles casades, en un 14,7% dones solteres, i en un 13,7% no eren unitats familiars. En el 13,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,3% tenia menys de 18 anys, un 12,1% entre 18 i 24, un 28,2% entre 25 i 44, un 14,1% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.646 $ i la renda mediana per família de 24.063 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.177 $ mentre que les dones 17.778 $. La renda per capita de la població era de 8.679 $. Aproximadament el 20% de les famílies i el 18,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Faysville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Faysville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Ala de mosca

L'ala de mosca és un tipus d'encaix de forma trapezoïdal que és més ampla pel cap que per la base, utilitzat en la indústria mecànica. En fusteria rep el nom de cua d'oreneta. És molt utilitzat perquè permet un encaix molt resistent i durador i, com és bàsicament utilitzat en fusta, permet la contracció i expansió de la fusta mantenint la seva integritat estructural. A més, és molt tolerant a vibracions i al suport de grans càrregues de xoc sense que la junta es deteriori.

## Parts

Una junta d'ala de mosca té dues parts: mascles i femelles (o ales, d'aquí rep el nom). Les dues parts encaixen per lliscament entre les parts sense necessitat de lubrificant, i no es poden separar excepte en la direcció de les ales. L'espai entre dues ales no té per què ser el mateix sempre, però cal recordar que és una peça que va encaixada, de manera que si un espai entre femelles és més ample que la resta, caldrà fer el mascle corresponent més ample perquè l'encaix sigui efectiu. L'angle en el quan s'obren les ales (l'angle del trapezi) també és variable; un angle d'entre 8º i 10º és el més comú. També pot variar en funció de la fusta utilitzada per fer la junta; si és de fusta suau o tova, l'angle serà menys pronunciat que en fusta dura.

## Tipus

* Ales de mosca vistes. Se les pot anomenar també com simples o obertes. Aquest tipus de junta d'ala de mosca es diu així perquè en el treball acabat es poden veure les dues superfícies de la fusta que s'han encadellat. S'utilitzen en capses.
* Ales de mosca semicegues. També anomenades 'semiocultes' o 'semicobertes', es diu així quan en una de les superfícies de fusta es veu l'espiga de l'ala de mosca però en l'altra superfície aquesta espiga queda oculta. És un tipus d'ala de mosca més costosa de fer perquè implica que els mascles no són passants, sinó que han de tenir una certa profunditat.
* Guia d'ala de mosca. Són guies presents en altres eines (com per exemple una fresadora) que tenen forma de la junta d'ala de mosca. S'utilitzen perquè són més tolerants a les vibracions i a càrregues de xoc que les guies convencionals
* Ales de mosca cegues. També se'n pot dir ocultes, cobertes o perdudes. S'anomena d'aquesta manera quan la junta no és visible en cap de les superfícies de la fusta.

## Referències

* ↑ «Ala de mosca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Artesanía tope y cuña - Colas de milano. (2011). Recuperat el 20 de juny de 2012 de http://artesaniademadera.blogspot.com.es/2011/01/colas-de-milano.html
* Dovetail - Woodwork Details. (2012). Recuperat el 22 de juny de 2012 de http://www.woodworkdetails.com/knowledge/joints/case/dovetail
* Generic slides - Dovetail slide. (n.d.). Recuperat el 22 de juny de 2012 de http://www.genericslides.com/dovetail_slides.html
# Guqin

El guqin o qin (en xinès: 古琴; en pinyin: gǔqín; en Wade-Giles: ku-ch'in; literalment “antic instrument de corda”) és un instrument musical xinès de set cordes de la família de les cítares (中華絃樂噐/中华弦乐器). El guqin s'ha fet servir des de temps antics com a instrument preferit dels erudits i intel·lectuals per la seva subtilesa i refinament. Els xinesos sovint l'anomenen 「國樂之父/国乐之父」, és a “pare de la música xinesa”. El guqin i la seva música van ser proclamats el 2003 i inscrits el 2008 com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat de la UNESCO.
El nom tradicional era qin 「琴」, que també es pot escriure com a 琹」, 「珡」 i d'altres maneres antigues, però des del segle XX aquest mot també es va aplicar a altres instruments antics. El yangqin 「揚琴/扬琴」, el huqin 「胡琴」, que són dos instruments de corda, així com el piano occidental (en xinès tradicional 鋼琴; en xinès simplificat 钢琴; pinyin: gāng qín; que significa “instrument de corda d'acer”) són exemples de l'ús del mot qin en altres instruments, per la qual cosa s'hi va afegir el prefix gu- 「古, que significa “antic”, per tal de diferenciar-lo. També se l'anomena qixianqin (「七絃琴」; “instrument de set cordes”). No s'ha de confondre amb el guzheng 「古箏/古筝」, també de la família de les cítares, també sense trasts i amb pont sota les cordes.
El seu so és fluix i suau, amb una tessitura de quatre octaves a partir del do1. Tradicionalment comptava amb cinc cordes, però se n'han trobat exemplars de fins a deu o més cordes. De totes maneres, la tipologia de set cordes ha estat la més divulgada i normalitzada durant dos mil·lennis. Alguns troben semblances entre la música del guqin i la de blues.

## Exemple musical

* 《陽關三疊》 Yangguan Sandie "Three Refrains on the Yang Pass Theme"

## Referències

* ↑ «Guqin». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «El guqin y su música». UNESCO Culture Sector. [Consulta: 18 agost 2010].

## Enllaços externs

* El guqin patrimoni de la UNESCO
* Associació nord-americana de Guqin Arxivat 2007-01-06 a Wayback Machine.
* Societat Youlan de qin (Londres)
Viccionari
# Els rius de color porpra 2: Els àngels de l'apocalipsi

Els rius de color porpra 2: Els àngels de l'apocalipsi (títol original: Les Rivières pourpres 2: Les Anges de l'apocalypse) és una pel·lícula franco-italiana-britànica dirigida per Olivier Dahan, estrenada el 2004. És continuació de la pel·lícula Les Rivières Pourpres de Mathieu Kassovitz, adaptada d'una novel·la de Jean-Christophe Grangé. Ha estat doblada al català.

## Argument

Una fosca nit de tempesta a Lorena, un nou germà arriba per instal·lar-se al monestir montanista local. Malgrat les protestes del pare superior, escull com a cambra la cel·la 13 del monestir, habitualment no utilitzada per superstició però quan clava el seu crucifix a la paret, en surt sang i embruta l'objecte de culte.
Des de l'endemà, el comissari Niemans: que acaba de tornar de la seva missió als Alps: així com un equip de la policia científica desembarquen al monestir. Treuen a la llum un cadàver emparedat darrere de la paret de la cel·la 13. La identificació de la víctima orienta ràpidament Niemans cap a una petita comunitat de creients de la regió, antics propietaris del monestir montanista, i els membres de la qual estan escampats o han desaparegut.

## Repartiment

* Jean Reno: Comissari Niemans
* Benoît Magimel: Capità Reda
* Christopher Lee: Heinrich von Garten
* Camille Natta: Maria
* Serge Riaboukine: Pare Vincent
* Gabrielle Lazure: Esposa de Philippe
* Augustin Legrand: Jesús
* Johnny Hallyday: L'ermità cec
* Michaël Abiteboul i Eriq Ebouaney: Els polis

## Producció

El primer film era una adaptació de la novel·la de Jean-Christophe Grangé. Aquesta continuació és per contra un guió original escrit per Luc Besson, igualment productor del film.
Diverses escenes del film han estat rodades a l'antic estany miner de Lorena: a les galeries de la Fortificació de Fermont, de la línia Maginot, així com al voltant de l'Església Santa-Barba de Crusnes (Meurthe-i-Mosel·la). Les escenes del comissariat estan rodades a Longwy als grans despatxos de Senelle, un imponent edifici que acollia l'administració d'una gran fàbrica siderúrgica. La carrera-persecució entre Reda i el misteriós encaputxat ha estat rodada als oltants de l'antiga fàbrica Terres Vermelles de Esch-sur-Alzette, a Luxemburg.
Altres escenes igualment han estat rodades en l'Escenari dels Mil Estanys (Alt Saona) als sectors de Servance i de Beulotte-Saint-Laurent. Per contra, les escenes del monestir han estat rodades a Alvèrnia, a l'Abadia de Lavaudieu. El rodatge igualment ha tingut lloc a Baviera i als estudis de Bry-sur-Marne.
A més de la música original de Colin Towns, el film conté dos peces de Iggy Pop: No Fun i I Wanna Be Your Dog.

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Els rius de color porpra 2: Els àngels de l'apocalipsi». [Consulta: 17 octubre 2018].
* ↑ «Les Rivières pourpres 2: Les Anges de l'Apocalypse». [Consulta: 17 octubre 2018].
* ↑ Locations a Internet Movie Database (anglès)