OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guillem Durand

Guillem Durand, Guillem V Durand o Durand el Vell, (Puègmiçon, c. 1230 - Roma, 1 de novembre de 1296), també conegut com a Durand, Durandus, Durant, Duranti o Durantis (de la forma llatina Durandi filius, com a vegades signava), fou un canonista i escriptor litúrgic occità. Anomenat l'Especulador, en llatí "Speculator", per la seva obra "Speculum judiciale", com a eclesiàstic arribà a ser bisbe de Mende, al Comtat de Gavaldà (avui dia Losera.

## Biografia

Va estudiar a Lió, amb Enric de Susa. Es doctorà vers el 1255. Va ser canonge de Magalona a partir de 1251.
Aleshores va esdevenir professor de dret a Mòdena. Més endavant anà a Roma, on va ser ordenat capellà apostòlic i auditor general de les causes de palau pel papa Climent IV. Fou administrador, sota Gregori X, del patrimoni de Sant Pere, si bé provocà una revolta a causa del seu rigor, que l'obligà a abandonar Itàlia.
El 24 d'abril de 1285 fou elegit bisbe de Mende. Està enterrat a la basílica de Santa Maria sopra Minerva de Roma.

## Obres

Les seves obres tingueren una extraordinària difusió a l'Edat mitjana, de la que en fou un dels autors més influents:
* Speculum judiciale (Mirall del dret), que li valgué el malnom de l'Especulador;
* Rationale divinorum officiorum (1286), un dels primers llibres que foren impresos (Magúncia, 1459).
Consta que a la biblioteca de l'humanista català Pere Miquel Carbonell hi havia una de les seves obres.

## Notes

* ↑ Yossi Maurey, professor hebreu de Jerusalem, La signification des neumas dans la liturgie médiévale, dins dels Études grégoriennes, p.86, Abbaye Saint-Pierre, Solesmes 2011
* ↑ Text en francès disponible en línia

## Bibliografia

* Guillaume Durand de Mende, Évêque du XIII siècle, Manuel pour comprendre la signification symbolique des cathédrales et des églises, Paris, MdV Éditeur, 2012, 142 p.
# Guillem Díaz-Plaja i Contestí

Guillem Díaz-Plaja i Contestí (Manresa, Bages 1909 - Barcelona 1984) fou un escriptor català, germà de Ferran Díaz-Plaja i Contestí i d'Aurora Díaz-Plaja i Contestí.

## Biografia

Fou fill del militar Francesc Díaz i Contestí (1879-1948), natural de Palma, i de la seva esposa, Josefa Plaja Ibrán (1884-1967), natural de Figueres. Es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona, fou catedràtic de literatura castellana a l'Institut Jaume Balmes de Barcelona, professor a l'Institut-Escola i director de l'Institut del Teatre de Barcelona; havia fet algunes substitucions a l'Escola de Bibliotecàries. Abans de la guerra civil espanyola participà en l'avantguardisme a Catalunya, i col·laborà en el Full Groc (1929), amb Sebastià Gasch i Carreras i Lluís Montanyà. El 1936 va obtenir el Premio Nacional de Literatura i el 1962 el Premi Ciutat de Barcelona d'assaig.
Més tard fou membre de la Real Academia Española, del CSIC, de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, director de l'Instituto Nacional del Libro Español (1966-1970) i catedràtic de la Universitat de San Marcos de Lima. Ha escrit nombrosos assaigs sobre el romanticisme, el barroc, el modernisme, la generació del 98 i l'avantguardisme, alhora que ha fet edicions d'obres completes d'autors com Gustavo Adolfo Bécquer.

## Obres
### En castellà

* Epistolario de Goya (1928)
* Rubén Darío (1930)
* Introducción al estudio del romanticismo español (1936)
* La poesía lírica española (1937)
* La ventana de papel (1939)
* El espíritu del Barroco (1940)
* Hacia un concepto de la literatura española (1942)
* El engaño de los ojos (1943)
* Esquema de la historia del teatro (1944)
* Federico García Lorca (1948)
* Modernismo frente a noventa y ocho (1951)
* Defensa de la crítica y otras notas (1953)
* Veinte glosas en memoria de Eugenio d'Ors (1955)
* El poema en prosa en España (1956)
* Visiones contemporáneas de España (1956)
* Cuestión de límites (1963)
* El estudio de la literatura (1963)
* Memoria de una generación destruïda (1966)
* Literatura universal (1966)
* Las estéticas de Valle Inclán (1967)
* Los monstruos y otras literaturas (1967)
* La letra y el instante (1967)
* Con variado rumbo (1967)
* África por la cintura (1967)
* Trópicos (1968)
* Literatura vasca (1972)
* Tratado de las melancolías españolas (1974)

### En català

* L'avantguardisme a Catalunya (1930)
* De literatura catalana (1956)
* Viatge a l'Atlàndida i retorn a Ítaca (1962)
* La defenestració de Xènius (1967).

## Referències

* ↑ «Guillem Díaz-Plaja i Contestí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cens de 1920 de la ciutat de Girona.
* ↑ "Guillem Díaz-Plaja i Contestí". Dins: A. Estivill, Qui era qui a l'Escola de bibliotecàries, Barcelona: Edicions de la Universitat de Barcelona, 2016 (Biblioteca universitària), p. 119-120
* ↑ Tharrats, Joan Josep. Cent Anys de Pintura a Cadaqués. Barcelona: Parsifal Edicions, 2007, p. 193. ISBN 84-95554-27-5.
# Guillem I de Montcada, vescomte de Bearn

Guillem I de Montcada (1150-1172) fou vescomte de Bearn.
Fill de Guillem Ramon I de Montcada, el Gran Senescal, i de Beatriu de Montcada.
Tot just nascut, fou presentat pel seu pare a Arle (Provença) el 1150, durant les guerres baussenques, que van acabar amb la incorporació de la senyoria als dominis del casal de Barcelona.
Es va casar el 1171 amb Maria de Bearn per consell d'Alfons el Cast, i amb ella va tenir dos fills bessons, Guillem Ramon i Gastó. Aquest matrimoni va provocar una revolta al territori, que no va acceptar el nou senyor i va escollir Teobald de Bearn, senyor de Bigorra, a qui van executar al cap de poc per no haver confirmat els furs i costums de Bearn. Llavors van anar a buscar Sentouge de Bearn, qui també va governar poc temps i fou jutjat i condemnat a mort. Havent fugit, finalment fou assassinat.
El març de 1172 Guillem I de Montcada i de Bearn va voler rescatar per les armes les propietats de la seva muller, però aquesta el va abandonar i es va retirar al monestir de Senta Crotz de Volvèstre amb els seus fills nounats. El rei Alfons li va permetre governar el territori sempre que aquest passés a ser d'un dels fills bessons. Els dos homes bons que van anar a veure Maria de Bearn van escollir Gastó, segons s'explica perquè quan dormia tenia les mans més obertes que el seu germà, la qual cosa feia pensar que seria més bona persona. És per això que ha passat a la història com a Gastó VI (de Bearn) el bo.

## Referències

* ↑ Estornes Zubizarreta, Idoia; Estornés Lasa, Bernardo. Enciclopedia general ilustrada del País Vasco (en castellà). vol.1. Editorial Auñamendi, 1969, p. 348. ISBN 8470251473.
* ↑ (castellà) Bernardo Estornés Lasa - Auñamendi Entziklopedia: Sublevaciones bearnesas contra la política aragonesa de los vizcondes
# Guillem I de Montferrat

Guillem I va ser el fundador de la família Aleramici família que va governar Montferrat durant quatre segles. Va ser el pare d'Aleram de Montferrat, primer marquès de Montferrat.
D'acord amb la Gesta Berengarii Imperatoris, Guillem era un franc que va creuar els Alps entre el 888 i el 889 dirigint un grup de 300 soldats. Es dirigien a lluitar per a Guiu III de Spoleto contra Berenguer I d'Itàlia per la per la Corona de Ferro de Llombardia. Es va instal·lar al nord d'Itàlia, recolzat per Guiu, on va rebre el títol de comes (comte). És probable que Guillem recolzés a Berenguer I després de la mort de Guiu. Es va mantenir fidel a Berenguer durant la rebel·lió d'Adalbert II d'Ivrea, i per aquest motiu apareix el 921 citat al costat d'altres dos comtes, Giselbert i Samsó, i a l'arquebisbe de Milà, Lamberto, com dilectissimi fideles de l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic. Guillem també apareix citat com illustres comites.
Després de la mort de Berenguer I, va tornar a canviar les seves lleialtats. Apareix anomenat per última vegada en un escrit de 924 on intervé en nom del bisbe de Piacenza a favor de Rodolf II de Borgonya, pretendent a la corona d'Itàlia. No es torna a saber res més d'ell, fins al 933 que apareix en un diploma del seu fill, per la qual cosa la seva mort s'hi fixa entre 924 i 933. Tanmateix, alguns historiadors del segle xix com Malaspina, i d'altres del segle XX com Usseglio i Cognasso, consideren que encara estava viu el 961 basant-se en una defectuosa interpretació de la carta fundacional del monestir de Grazzano, fundat per Aleram de Montferrat.

## Referències

* Caravale, Mario, ed. (2003), "Guglielmo I", Dizionario Biografico degli Italiani, vol. 60 Grosso – Guglielmo da Forlì, Rome: Instituto della Enciclopedia italiana, 2003.
# Mare de Déu del Carme de Cortvassill

La Mare de Déu del Carme de Cortvassill és una capella del poble de Cortvassill, pertanyent al terme comunal de Porta, de la comarca de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
L'església és a peu de carretera, a l'extrem septentrional del poble de Cortvassill, lleugerament separada del poble (365 metres per la carretera). És a la partida del Cap de l'Home.
Es tracta d'una capella petita, de planta rectangular, sense absis destacat exteriorment.

## Referències

* ↑ La Mare de Déu del Carme de Cortvassill en els ortofotomapes de l'IGN
# SNCASO

SNCASO (Société nationale des constructions aéronautiques du sud-ouest, o comunament Sud-Ouest) fou un fabricant d'avions francès.

## Història

Creada el 1936 com una de les set empreses de fabricació aeronàutica nacionalitzades pel govern de Léon Blum, SNCASO es va convertir en un fabricant d'avions francès clau després de la fi de la Segona Guerra Mundial. Va produir nombrosos avions innovadors; entre els projectes més destacats de la companyia, es trobaven els primers avions de reacció francesos, el Sud-Ouest Triton i el primer helicòpter de desenvolupament francès, el Sud-Ouest Djinn.
L'1 de març de 1957, SNCASO es va fusionar amb una altra companyia d'aviació nacionalitzada francesa, SNCASE, (Société nationale de constructions aéronautiques du sud-est), per formar Sud Aviation.

## Referències

* ↑ Caygill, Peter.. Sound barrier : the rocky road to Mach 1.0+. ISBN 978-1-4738-1843-9.
* ↑ Boyne, Walter J., 1929-. How the helicopter changed modern warfare. Gretna, La.: Pelican Pub. Co, 2011. ISBN 978-1-58980-700-6.
* ↑ «SNCASO» (en francès). [Consulta: 11 abril 2020].
# Austrolebias varzeae

Austrolebias varzeae és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ «Austrolebias varzeae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# 430
## Esdeveniments
### Resta del món

* Arle (Gàl·lia): intent de setge de la ciutat per part dels visigots, sense èxit.

## Necrològiques
### Països Catalans
### Resta del món

* 28 d'agost - Hipona (Numídia): Agustí d'Hipona, un dels pares de l'Església (n. 354).

## Referències

* ↑ Bury, J.B.. Cambridge Medieval History (en anglès). Nova York: Macmillan, 1911.
* ↑ «430». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Azadistan (revista)

Azadistan (País de la Llibertat) fou el nom d'una revista persa que va donar cobertura cultural al govern revolucionari democràtic de l'Azerbaidjan persa, conegut com a govern de l'Azadistan, nom adoptat per l'Azerbaidjan el maig de 1920.
El primer número del diari va aparèixer el 5 de juny de 1920. Els revolucionaris protestaven contra el fet que el territori entorn de Bakú hagués estat anomenat Azerbaidjan i per això la província va canviar el seu nom.
El supervisor fou el poeta i escriptor Muhammad Taki Rafat (Tabriz 1890/1891-Qezel Dizaj 1920) proper del cap revolucionari Kiyabani i va treballar a la revista Tajaddod (Regeneració) que va publicar Kiyabani a Tabriz de l'abril del 1917 a l'agost del 1920. Després de la derrota i mort de Kiyabani el setembre del 1920, es va suïcidar en un llogaret prop de Tabriz quan només tenia 30 anys.
El darrer número de la revista (12 de setembre de 1920) estava en premsa quan la revolució fou ofegada en sang.
# Baron (Gard)

Baron és un municipi francès, situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Baroja

«'Baroja'» té aquests significats: és un nom propi d'origen ibèric que pot designar.

## Personalitats

* Ricardo Baroja y Nessi (1871-1953), pintor i escriptor espanyol;
* Pío Baroja y Nessi (1872-1956), escriptor espanyol de la generació del 98;
* Carmen Baroja (1883-1950), intel·lectual, escriptora i etnòloga espanyola, figura del Liceu Club Femenino de Madrid;
* Julio Caro Baroja (1914-1995), antropòleg, historiador i acadèmic espanyol;
* José Baroja (1983-), escriptor i editor xilè;
* Pío Caro Baroja (1928-2015), cineasta espanyol.
# Baron

«Baron» té aquests significats:
* Toponímia:
** Baron (Gard), municipi francès al departament del Gard (regió de Llenguadoc-Rosselló)
** Baron (Gironda), municipi francès al departament de la Gironda (regió de l'Aquitània)
** Baron (Oise), municipi francès al departament de l'Oise (regió de Picardia)
** Baron (Saona i Loira), municipi francès al departament de Saona i Loira (regió de Borgonya)
** Baron-sur-Odon, municipi francès al departament de Calvados (regió de Baixa Normandia)
* Biografies:
** Auguste Baron (1855, París -1938, Neuilly-sur-Seine), pioner francès del cinema
** Enrique Barón Crespo (Madrid, 1944), polític i professor universitari espanyol que fou Ministre de Transport, Turisme i Comunicacions
** Joan Antoni Baron Espinar (Melilla, 1955) és mestre i alcalde de Mataró (2004 -2011)
** Michel Baron (París, 1653 — 1729), actor i dramaturg francès
** Pere Iu Baron, activista polític, sindical i cultural nord-català
** Romain Baron (1898 - 1985), escriptor francès i professor de francès i literatura francesa
# Bassa de les Salines

La Bassa de les Salines és una petita bassa natural situada al Torrent dels Pous, al terme municipal de Sant Pere de Torelló, potser afavorida artificialment per una petita resclosa.
Aquest espai destaca pel seu interessant bosc de ribera, molt divers i ben constituït, format per espècies com freixes, til·lers, auró blanc, auró negre, avellaners, salzes, etc. A la bassa apareixen algunes bogues i canyissos, tot i que sense formar un cinyell ben constituït, probablement per la fluctuació important del nivell de les aigües. També s'observen diverses espècies de càrexs, així com l'alismatàcia Alisma plantago-aquatica.
Pel que fa a la fauna, la bassa és d'interès per les seves poblacions d'amfibis i d'invertebrats aquàtics. Caldria identificar les espècies de peixos que hi viuen i en general estudiar-ne la fauna, poc coneguda.
L'ús ramader provoca una certa alteració dels marges, especialment al sector sud, i una eutrofització de les aigües. No obstant això, la bassa es troba en un bon estat de conservació.

## Referències

* 1 2 3 4 «Bassa de les Salines». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 18 agost 2014].
# Barraca de la Coma Farella 2

La Barraca de la Coma Farella 2 és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una barraca de pedra seca de planta circular construïda aprofitant el desnivell del terreny. Actualment és en ruïnes en un 90% aproximadament i envoltada de vegetació.
Els murs i la volta són fets amb peces irregulars de pedra unides en sec amb l'ajuda de falques de pedra. Els murs tenen un rebliment de pedruscall.

## Referències

* 1 2 «Barraca de la Coma Farella 2». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# BCT

BCT té els següents significats:
* Basic Color Terms Termes bàsics de color
* Bloc Català de Treballadors, organització comunista de Catalunya sorgida el 1978.
# Banc 114

El Banc 114 (百十四銀行, Hyakujūshi-ginkō) és una entitat bancària japonesa d'àmbit regional amb seu a la ciutat de Takamatsu, a la prefectura de Kagawa. A més d'operar al seu àmbit prefectural, el banc té oficines a Tòquio, Osaka, Nagoya, Kobe, Fukuoka, Hiroshima, Okayama, Ehime i Kōchi entre d'altres, així com fora del Japó.

## Història

El Banc 114 va ser fundat l'1 de novembre de 1878 amb el nom de Banc Nacional 114è (第百十四国立銀行, Dai-Hyakujūshi-kokuritsu-ginkō) sota la llei de bancs nacionals japonesos, la qual va projectar la creació d'una sèrie de bancs d'àmbit regional per a afavorir el desenvolupament de totes les zones del Japó. L'1 d'agost de 1896 va canviar el seu nom pel de Banc de Takamatsu (高松銀行, Takamatsu-ginkō), per tornar a canviar-lo poc després, el 7 d'octubre de 1898, a Banc de Takamatsu 114 (高松百十四銀行, Takamatsu-Hyakujūshi-ginkō). Finalment, el 22 de juny de 1948 el banc va establir el seu nom actual.
Actualment, a 2014, el banc manté diverses delegacions i sub-delegacions fora del seu àmbit central, la prefectura de Kagawa, on té 86 oficines. El seu segon àmbit d'actuació és la regió de la mar interior de Seto, on té 11 oficines a la prefectura d'Okayama, 5 a la prefectura d'Ehime i 2 a la prefectura de Hiroshima, mentres que a la resta del Japó en té 5 a la prefectura d'Osaka, 4 a la prefectura de Hyogo, 3 a la prefectura de Tokushima, 2 a Tòquio i Kochi i 1 a la prefectura de Fukuoka. En total, el banc té unes 123 oficines per tot el Japó, sense contar les delegacions a Shanghai i Singapur.

## Referències

* ↑ https://www.bloomberg.com/profile/company/8386:JP
* ↑ https://www.forbes.com/companies/hyakujushi-bank/#388bd8254bb1
* ↑ https://www.114bank.co.jp/ir/annual_report_shareholders_meeting/pdf/2015.pdf
* ↑ https://www.waseda.jp/fpse/winpec/assets/uploads/2016/09/No.E1607Shizume_Tsurumi.pdf
* ↑ «2014 ディスクロージャー誌　業務等のご案内» (PDF). 百十四銀行, 31-07-2014. Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 3 maig 2015].
# Banc Agrícol i Comercial d'Andorra

Banc Agrícol i Comercial d'Andorra, conegut com a Banc Agrícol, va ser una entitat bancària d'Andorra fundada l'any 1930.
Manuel Cerqueda i Escaler, el primer director del Banc Agrícol, va anticipar la necessitat de crear una entitat orientada a facilitar les transaccions comercials centrades principalment en l'agricultura i la ramaderia. En aquella època el banc també va gestionar les nòmines dels primers immigrants que van arribar a Andorra per treballar en la construcció dels accessos viaris i en la companyia hidroelèctrica FHASA.
Durant el procés de fusió entre el Banc Agrícol i Banca Reig, que va començar l'any 2001 i va culminar un any més tard, el 10 de maig de 2002 es va aprovar la modificació de la denominació social, fins aleshores "Banc Agrícol i Comercial d'Andorra SA", per la d'"Andorra Banc Agrícol Reig SA". Des de llavors el Banc Agrícol, juntament amb Banca Reig, ha esdevingut "Andbanc Grup Agrícol Reig" que utilitza el nom comercial Andbank.

## Referències

* 1 2 Andbanc: carta del director. PDF
* ↑ Andbanc: Estats financers consolidats. PDF
# Banc Agrícola i Comercial

El Banc Agrícola i Comercial va ser una entitat financera mallorquina organitzada com una societat anònima. Va ser constituïda a Palma el juliol del 1881, amb un capital social de 5 milions de pessetes repartit en 10.000 accions. El seu primer president va ser Jeroni Rius Salvà i els vicepresidents eren Pere Sampol i Rosselló i Jaume Villalonga Fortuny. Tenia com a finalitat finançar les operacions agràries o hipotecàries, adquirir, millorar o conservar tota classe de béns immobles, a la vegada que subscrivia i contractava emprèstits del govern, del municipi o de la província.
Posà molt de capital a la borsa de Barcelona, sobretot en el Banc Hispano-Colonial. La seva desaparició, com la d'altres petites entitats bancàries, es degué a la forta competitivitat en el sector, però la forta crisi borsària del període 1882-1884 també va tenir un paper decisiu en la seva crisi. Les baixes dels valors borsaris i la retracció dels capitals obligaren a la seva fusió, juntament amb el Banc de les Balears, amb el Canvi Mallorquí. La fusió es materialitzà el 1884.

## Referències

* ↑ «Banc Agrícola i Comercial». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 376. ISBN 84-8661702-2.
# Bandera de Rhode Island

La bandera de Rhode Island (Estats Units) és de color blanc i es compon d'una àncora d'or al centre (un símbol d'esperança), envoltada per tretze estrelles d'or (pels 13 primers estats dels EUA en què s'inclou Rhode Island). Un llistó blau per sota de l'àncora porta el lema de l'estat en or: "HOPE" (esperança). La bandera de l'Estat de Rhode Island, que existeix en l'actualitat va ser aprovada oficialment el 1897. Sovint, s'inclou una franja daurada al voltant de les vores de la bandera.

## Història

La bandera de l'estat de Rhode Island com existeix en l'actualitat es va adoptar formalment el 1897. Abans d'aquesta n'existia una altra igual a l'actual però sobre un camp blau sense la línia daurada per les vores. Ja en la dècada de 1640, l'àncora i la paraula "esperança" es van trobar al segell de Rhode Island, aquestes paraules dels emblemes van ser inspirats probablement per la frase bíblica "esperança que tenim com a àncora de l'ànima," que es troba en l'Epístola als Hebreus, versicle 6:18-19. els primers colons de Rhode Island van arribar-hi fugint de la persecució religiosa de Massachusetts a causa de les seves creences cristianes.
La bandera del Governador de Rhode Island es basa en la bandera anterior de l'estat. Igual que la majoria de les banderes de governadors nord-americans, hi ha quatre estrelles de cinc puntes en els cantons del camp.

## Estatut

L'estat de Rhode Island i Providence Plantantions van promulgar una legislació per aquesta bandera:
| « | § 42-4-3 Bandera estatal - La bandera de l'estat serà un camp blanc, de cinc i sis polzades de llarg (5'6 ") i de quatre peus i deu polzades d'ample (4'10"), portarà en el centre una àncora d'or, 22 polzades (22 ") d'alt, i sota d'ella una cinta blava de 24 polzades (24") de llarg i cinc polzades (5 ") d'ample, o en aquestes proporcions, amb el lema" Esperança "en lletres d'or sobre això, tot envoltat per tretze (13) estrelles d'or en un cercle. La bandera s'envolta amb una cinta de color daurat. | » |

## Referències

* ↑ Howard M. Chapin notes publicades a "Les il·lustracions dels segells, armes i banderes de Rhode Island," (Rhode Island Historical Society, Providence: 1930) pg 4-5.
* ↑ Rhode Island State Laws: § 42-4-3 State flag (accedit el 22 de juny de 2012)
# Berganui

Berganui és una localitat, actualment deshabitada, que pertany al municipi d'Areny de Noguera, a la Ribagorça (Aragó).
Situada a migjorn de la serra de Berganui, prolongació de la serra de Sis, que fa separació les aigües de la Valira de Cornudella de les del barranc de Sant Romà.
L'església de Sant Agustí (s XII), sufragània de Sant Martí d'Areny, és romànica però reformada al xviii.

## Referències

* ↑ «Berganui». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Berganuy / Berganui». ribagorza.com. Arxivat de l'original el 4 de febrer 2014. [Consulta: 18 agost 2019].