OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Propietat organolèptica

Les propietats organolèptiques són el conjunt de descripcions de les característiques físiques que té la matèria en general, com per exemple el seu gust, textura, olor, color. Totes aquestes sensacions produeixen en menjar una sensació agradable o desagradable. · ....
Les propietats organolèptiques d'un aliment són les que es poden percebre pels òrgans dels sentits, com ara el color, l'aroma, el tast o la textura. Per axil hi ha diverses tècniques de conservació dels aliments que ens permiten conservar aquestes propietats, com el fumatge.
En algunes ocasions aquestes propietats són utilitzades per distingir un aliment fresc d'un descompost. En alguns restaurants o diversos negocis d'aliments, són usades aquestes propietats per detectar els ingredients o productes. També es qualifiquen en el tast o anàlisi sensorial de l'oli d'oliva verge. Segons aquest resultat, l'oli d'oliva verge podrà rebre la qualificació d'extra o, al contrari, ser descartat per al consum directe i enviat a les refineries.

## Referències

* ↑ «"Studies on organoleptic properties of food products from fresh egg and egg powder through principal component analysis"».(anglès)
* ↑ «"Influence of pre-drying treatments on physicochemical and organoleptic properties of explosion puff dried jackfruit chips"».(anglès)
* ↑ «organolèptic -a». TERMCAT. [Consulta: 25 agost 2015].

## Bibliografia

* Garbayo Otaño, «Evaluación Organoléptica y Diagnóstico en Edificaciones». Facultad de Arquitectura, Instituto Superior Politécnico José Antonio Echevarría, ISPJAE 2002.
* Gimenez, Rafael Física del Suelo, pág. 4, Cátedra de Edafología, Facultad de Agronomía y Zootecnia Universidad Nacional de Tucumán
# Proletarka

Proletarka (en ucraïnès i rus: Пролетарка) és un poble de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna, que el 2014 tenia 166 habitants. Pertany al districte rural de Krasnoperekopsk. Fins al 1948 la vila es deia Ass'.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Pseudemys concinna

Pseudemys concinna és una espècie de tortuga d'aigua dolça de la família dels Emydidae. L'espècie és originària del centre i l'est dels Estats Units.
Aquesta tortuga s'escalfa sobre troncs o roques escalfades pel sol, i sovint es troba en companyia d'altres tortugues aquàtiques amuntegades unes sobre les altres. Totes són ràpides per lliscar a l'aigua si se'ls molesta. Per naturalesa diürna, Pseudemys concinna es desperta amb l'escalfament del sol per prendre el sol i alimentar-se. Es pot moure amb una velocitat sorprenent a l'aigua i a la terra. No és estrany que vagi d'una massa d'aigua dolça a una altra, però sembla que molts individus desenvolupen zones d'habitatges força grans, que poques vegades o mai abandonen. Dorm a l'aigua, amagat sota la vegetació. A les zones bastant càlides roman actiu tot l'hivern, però en climes més freds pot quedar latent durant l'hivern fins a dos mesos, al fang, sota l'aigua. No respira durant aquest temps de metabolisme baix, però pot utilitzar l'oxigen de l'aigua, que absorbeix a través de la cloaca. El cooter del riu prefereix estar ben amagat sota les plantes aquàtiques durant el període de latència hivernal o mentre dorm cada nit.
Es troba des de Virgínia al sud fins al centre de Geòrgia, a l'oest fins a l'est de Texas, Oklahoma i al nord fins al sud d'Indiana, habitualment en rius de corrent moderat, així com en llacs i maresmes.

## Referències

* ↑ «Pseudemys concinna». [Consulta: 17 febrer 2022].
* ↑ «eNature: FieldGuides: Species Detail», 05-09-2009. Arxivat de l'original el 2009-09-05. [Consulta: 17 febrer 2022].
# Pterocles

Pterocles és un gènere d'ocells de la família dels pteròclids (Pteroclididae). La major part d'espècies d'aquestes gangues viuen en zones més o menys àrides d'Àfrica i Àsia. Dues d'elles, la ganga i la xurra, arriben fins als Països Catalans.
Com tots els membres de la família, tenen aspecte de coloms robusts, amb plomes cobrint fins a la base del bec. Tenen un dit posterior molt reduït, el que els diferencia de les espècies de l'altre gènere de la família, Syrrhaptes, en què aquest dit ha desaparegut. També es diferencien en les plomes de les potes, cobertes per la part anterior en Pterocles, i completament, fins als dits, en Syrrhaptes.

## Llista d'espècies

Se n'han descrit 14 espècies dins aquest gènere:
* ganga eurasiàtica (Pterocles alchata).
* ganga de dues bandes (Pterocles bicinctus).
* ganga de Burchell (Pterocles burchelli).
* ganga coronada (Pterocles coronatus).
* ganga caranegra (Pterocles decoratus).
* ganga ventrebruna (Pterocles exustus).
* ganga gorjagroga (Pterocles gutturalis).
* ganga de l'Índia (Pterocles indicus).
* ganga de Lichtenstein (Pterocles lichtensteinii).
* ganga de Namaqua (Pterocles namaqua).
* xurra (Pterocles orientalis).
* ganga de Madagascar (Pterocles personatus).
* ganga de quatre bandes (Pterocles quadricinctus).
* ganga pigallada (Pterocles senegallus).

## Referències

* ↑ Gordon L. Maclean. Gangas. Enciclopedia de las Aves. Editorial Orbis S.A. 1986. ISBN 84-7634-548-8
* ↑ Els Pteroclidiformes a ZOONOMEN Rev. 1-06-2010
# Punta del Llebreta

La Punta del Llebreta és una muntanya de 869 metres que es troba al municipi de Cabassers, a la comarca catalana del Priorat.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Qurkhi

Qurkhi (Qurkh, Kurj, Kurkh, Kurkhi, Kirkhi o Kilkhi) fou un territori del nord de Mesopotàmia, a la zona del Tigris superior, que començava a uns quilòmetres a l'est d'Amedi (Diyarbekir), a la zona de Tushan (al sud del Tigris) i seguia fins més enllà de Tuskha, la gran fortalesa assíria a la zona, potser fins al vessant septentrional de les muntanyes de Tur Abdin. Podria ser una denominació estesa tant al nord com al sud del riu. Estava dividida almenys en dues parts, sent anomenada la part més occidental com Ruri. No és clar si s'anomena país de Kirchu a la part oriental o la similitud de noms és casual.
Teglatfalassar I (1115-1076 aC) hi va lluitar però segurament no hi va exercir un domini permanent. Assurnasirpal II (884-859 aC) es va dirigir pel pas de Julum cap al mont Rowandiz (Rawanduz) i cap a la terra de Qurkhi a la riba del Tigris, lluitant contra la població local que va fugir a les muntanyes, però igualment foren atrapats i 260 massacrats i amb els seus caps es va fer una piràmide; les ciutats del país, Midkia, Arzania, Tila i Nishtum van quedar buides i també es va establir un governador assiri. Bubu, el fill del senyor de Nishtum fou mort a Arbela i la seva pell penjada de les muralles de la fortalesa. Posteriorment consta que percebia tribut de Qurkhi vers 883 aC. Arame d'Urartu va arribar fins a la muntanya Kashiari el 882 aC, el Matiati (Midiyad al Tur Abdin) i Tushan (al Kurkh o Qurkhi) el 879 aC i però aquests territoris foren recuperats aviat pels assiris que hi van fer campanya diverses vegades sota el mateix Assurnasirpal II que va reforçar la fortalesa de Tuskha i hi va construir un palau. A partir del regnat de Menua I (805-785) a Urartu, aquest regne va disputar la influència a la zona als assiris però sota Teglatfalassar III (745 al 727 aC) el poder d'aquest regna fou fallt i la zona va romandre en poder d'Assíria fins al final de l'imperi.
Vegeu també: Monòlit de Kurkh

## Bibliografia

* Robert William Rogers A History of Babylonia and Assyria
* C. Dreys, Historia Universal, Barcelona, 1894
* Elena Cassin, Jean Bottéro i Jean Vercoutter, Los imperios del antiguo oriente, Madrid 1971
# Raskatikha

Raskatikha (en rus: Раскатиха) és un poble de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 28 habitants.

## Referències

* ↑ Статья об открывшемся новом ФАПе в посёлке Белоречка
* ↑ «Поселок Басьяновский» (en rus). Информация о Свердловской области. Свердловская областная универсальная научная библиотека им. В. Г. Белинского. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «Об отнесении рабочего поселка Басьяновский, расположенного на территории Верхнесалдинского района, к категории сельских населенных пунктов к виду поселок, Закон Свердловской области от 21 июля 2004 года №54-ОЗ». docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2018-04-23. [Consulta: 22 abril 2018].
# Província de Burgos

Burgos (en castellà, Burgos) és una de les províncies de Castella i Lleó, a Espanya, situada al nord-est de la comunitat. La seva capital és la ciutat de Burgos.
La província limita amb La Rioja, Sòria, Palència, Biscaia, Àlaba, Valladolid, Segòvia i Cantàbria. Es la província espanyola que limita amb més províncies.
Per la província passen l'Ebre, el Duero, l'Arlanzón i l'Arlanza.
A la província de Burgos hi ha 10 comarques:
* Las Merindades
* Páramos
* La Bureba
* Ebro
* Odra-Pisuerga
* Burgos
* Montes de Oca
* Arlanza
* Sierra de la Demanda
* Ribera del Duero
Per població destaquen les localitats de Burgos (167.962 hab.), Miranda de Ebro (36.240 hab.) i Aranda de Duero (30.309 hab.)

## Vegeu també

* Parc Natural del Cañón del Río Lobos
* Serra de la Demanda
* Riu Cadagua
* Museu de l'Evolució Humana
* Boada de Roa

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor mundial - Oficina d'Onomàstica - Secció Filològica - Institut d'Estudis Catalans». [Consulta: 6 maig 2024].
# Puberg

Puberg (en alsacià Bubert) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 346 habitants. Limita al nord-est amb Rosteig, al sud-est amb Zittersheim, al sud-oest amb Hinsbourg, a l'oest amb Frohmuhl i Weislingen i al nord-oest amb Volksberg.
Forma part del cantó d'Ingwiller, del districte de Saverne i de la Comunitat de comunes de Hanau-La Petite Pierre.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 312 | 314 | 332 | 306 | 313 | 346 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Henri Munsch | |
# Ramavataram

El Ramavataram és un poema èpic dels tàmils que recrea el Ramayana. La història va ser escrita per Kambar al segle xii i ha esdevingut no solament part del cànon literari tàmil sinó una lectura recurrent per desitjar sort o per pregar. El poema s'estructura en 12000 quartets amb versos que segueixen un rígid esquema mètric i nombrosos recursos fònics com al·literacions i rimes internes. La trama està dividida en sis capítols. Pel que fa a l'original, Rama apareix com un déu ple i no com un heroi amb caràcter diví, fruit del canvi en la concepció religiosa de la regió, més propera a la relació personal amb la divinitat. En la mateixa línia, s'atenua la sexualitat entre el dimoni i Sita.

## Referències

* ↑ George L. Hart & Hank Heifetz: The Forest Book of the Rāmāyaṇa of Kampaṉ. University of California Press: Berkley, Los Angeles, London, 1988.
# Rasa de Ginebres

La Rasa de Ginebres és un torrent que en confluir amb la Rasa de la Perera dona lloc a la Rasa d'Antigues. Tot el seu curs transcorre pel terme municipal de Navès.

## Xarxa Hidrogràfica

La xarxa hidrogràfica de la Rasa de Ginebres està integrada per un total de 2 cursos fluvials. D'aquests, 1 és subsidiari de 1r nivell.
La totalitat de la xarxa suma una longitud de 2.316 m. que transcorren íntegrament pel terme municipal de Navès.

## Referències

* 1 2 3 Mapa de l'ICC
* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).
* ↑ «Xarxa de rius de les conques principals de Catalunya». Arxivat de l'original el 2010-09-22. [Consulta: 30 maig 2010].
# Puttita Supajirakul

Puttita Supajirakul (en tailandès: พุธิตา สุภจิรกุล) és una esportista tailandesa que competeix en bàdminton en la categoria de dobles. Va competir en els 2016 Malaysia Super Series Premier. Va formar part dels medallistes d'or de Tailàndia en els Jocs del Sud-est Asiàtic de 2015 en la categoria d'equips femenins.

## Referències

* ↑ «Puttita SUPAJIRAKUL». bwfcontent.tournamentsoftware.com. [Consulta: 29 abril 2016].
# Qasr el Yahud

Qasr el Yahud (àrab: قصر اليهود; també Kasser/Qasser al-Yahud/Yehud, etc.; lit. "Castell dels jueus", hebreu:אסר אל יהוד יהוד) és el nom oficial d'un lloc de bateig a la Vall del Riu Jordà. El lloc i les instal·lacions, sota ocupació israeliana, són administrats per l' Administració civil israeliana i el Ministeri de Turisme d'Israel com a part d'un parc nacional.
És la part occidental del lloc tradicional del baptisme de Jesús per Joan Baptista (Mateu 3: 13-17), en àrab Al-Maghtas, un nom que va ser usat històricament per al lloc de peregrinació a banda i banda del riu. També es considera tradicionalment el lloc on els israelites van travessar el riu Jordà, i Elies el profeta va ascendir al cel.

## Etimologia

El nom àrab del lloc de bateig és Al-Maghtas, una zona que s'estén sobre les dues ribes del riu. El costat jordà utilitza els noms Al-Maghtas, Betania més enllà de la Jordània i el lloc del Baptisme (al), mentre que la part occidental es coneix com a Qasr el-Yahud. El proper monestir ortodox grec de Sant Joan Baptista té un aspecte semblant al castell (per tant, qasr, "castell"), i la tradició sosté que els israelites van travessar el riu en aquest lloc (per tant el-Yahud, "dels jueus").

## Història

Qasr el-Yahud es troba a prop de l'antiga carretera i vora el riu que connecta Jerusalem, a través de Jericó, a diversos llocs bíblics transjordans com Madaba, el mont Nebo i la carretera del rei. Es troba a Cisjordània, una mica al sud-est de Jericó i forma part de la regió de Jericó de Palestina.
El lloc modern es va reobrir el 2011 després de tancar-se des de la Guerra dels Sis Dies de 1967. El projecte de restauració va ser aprovat abans de les celebracions del mil·lenni del 2000, però es va retardar a causa de la Segona Intifada i les inundacions a la regió el 2003. El 2000, el papa Joan Pau II va celebrar un culte privat al lloc.
Qasr el Yahud és administrat per l'Administració civil israeliana i el Ministeri de Turisme d'Israel. Abans que el lloc es fes accessible, els batejos van tenir lloc a Yardenit.
# Can Cairot

Can Cairot és una de les caseries tradicionals de Piera, al SE. Nucli situat a la vora de la carretera BV-2241. Històricament el sector econòmic principal ha estat el primari, és a dir, l'activitat agrària dedicada a l'explotació d'espècies de secà com la vinya, olivera i arbres fruiters com ametllers, pomeres i presseguers. La vinya, però és la més explotada amb denominació d'origen Penedès.
El tret que sempre l'ha caracteritzat és ser un barri tranquil. Durant l'any 2018 la ràpida implantació de la zona industrial de Can Bonastre a Masquefa i Can Cairot a Piera, a pocs metres dels habitatges i sense tenir unes infraestructures adequades ha fet que perdés aquest caràcter. Les vies de comunicació són deficitàries, no disposen de barreres acústiques.

## Referències

* ↑ «Can Cairot». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Urakazabarna

Urakazabarna fou un regne mede que existia al segle vii aC a la frontera oriental d'Assíria, i que correspon a la regió de Gurgan. Quan els cimmeris i escites van avançar cap al sud i est del llac Urmia, van expulsar els medes establerts a la zona provocant la unió de les diverses tribus de medes, una part de les quals no estaven sota domini assiri. Alguns caps medes entre els quals Ramateya d'Urakazabarna van demanar ajut assiri contra els nou vinguts i contra els prínceps medes que intentaven forjar un poder mede més gran capaç de fer front a la invasió. El rei Assarhaddon va respondre amb una gran expedició a Patušarra o Patusharra (un districte a l'est del Mazanderan la vora del desert de la sal -Dasht-e Kavir- fins a Bikni moderna Damavand) que va aconseguir establir una línia estratègica i restablir diversos reis favorables a Assíria que havien estat deposats entre els quals l'esmentat Ramateya d'Urakazabarna. En la campanya foren fets presoners dos prínceps escites, Shitir-pama i Eparna. Un rei escita de Bartatua (no localitzada però probablement entre el territori dels cassites i el Regne d'Elam) va demanar la mà d'una princesa escita. Però l'expedició d'Assarhaddon sembla clar que no va tenir èxit i encara va suposar pèrdues considerables pels assiris, que amb prou feines van poder mantenir els seus territoris.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Irànica, article Assarhaddon.
# Villafranca del Castillo

Villafranca del Castillo era un llogarret habitat i actualment és una urbanització que pertany al terme municipal de Villanueva de la Cañada (Madrid).
Dins de la urbanització s'hi troba la Universitat Camilo José Cela i a prop la base ESAC de l'Agència Espacial Europea (ESA) i el Castell d'Aulencia.
Google Maps
# Valentina (Alta Garona)

Valentina (en francès, Valentine) és un municipi francès situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Geografia

Municipi de l'àrea urbana de Sent Gaudenç, al Comenge (que era part de Nebosan), prop de la Garona, a 2 km al sud-oest de Sent Gaudenç.

## Història

La ciutat fou habitada pels comenges, els romans (vila galo-romana de Valentí) i els visigots, tal com ho demostra el descobriment d'un cementiri.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Vila Vella de Santa Pau

La Vila Vella de Santa Pau, o nucli antic, de Santa Pau, és el format pel carrer del Pont i el carrer Major, manté el traçat original i ombrívol dels pobles medievals, és juntament amb Besalú, un dels llocs més visitats de la Garrotxa.

## Descripció

El poble era envoltat per muralles i torres de defensa, amb dues portes, anomenades de la Vila Vella i de la Vila Nova, que encara es conserven i són l'única entrada en aquesta zona del poble. El sector SW d'aquest recinte fortificat el formava el castell o casal dels senyors de Santa Pau, gran edifici de planta quadrangular amb la torre mestra al NE, que ha arribat als nostres dies molt modificat, però que conserva encara finestrals gòtics i d'altres fets el 1653 pel baró Raimon d'Oms a la seva capella dedicada a Sant Antoni. S'hi conserva també una Vera Creu del 1391. La Vila Vella és centrada pel Firal dels Bous, plaça triangular amb porxos de tipologia diversa: arcs apuntats, de mig punt, rebaixats.
Està presidida per l'església de Santa Maria, gòtica, a la qual sembla que el 1430 es va traslladar la parroquialitat que fins aleshores havia ostentat l'església dels Arcs, situada a l'exterior del recinte i malmesa pels terratrèmols de 1427-28. En aquelles dates, doncs, l'església de Santa Pau devia estar construïda o almenys iniciada. Les claus de volta, però, assenyalen que el temple no es devia acabar fins als segles XVI-XVII. Tant a la Vila Vella com a la Vila Nova (formada posteriorment) es conserven nombrosos edificis amb portes i finestres que podem datar des del segle xiv o XV, així com llindes on apareixen dates del segle xvi fins al XIX. A la Vila Nova, cal esmentar, a més, l'hospital de Sant Sebastià i Sant Llàtzer, documentat des del segle xv, però amb moltes reformes posteriors.

## Història

El topònim Santa Pau és documentat per primera vegada l'any 878, i el seu castell cap al 929-935. L'origen de l'actual vila de Santa pau cal cercar-lo en la carta de població donada per Ponç, senyor de Santa Pau i de Finestres, el 1300, als habitants de la cellera de Santa Maria (aleshores dels Arcs) que es vulguessin establir al voltant del castell i formar una nova vila, cap de la baronia de Santa Pau. El 1391, el testament del baró Hug d'Almenar expressa el seu desig de construir una nova església dins del recinte murat, ja que es continuava fent servir la de Santa Maria dels Arcs. Aquesta nova església no es devia, iniciar, però, fins entrat el segle xv, i sembla que cap al 1430 s'hi va traslladar la parroquialitat.

## Referències

* ↑ «Conjunt i nucli antic de Santa Pau». Inventari de patrimoni de La Garrotxa. Arxivat de l'original el 3 de setembre 2014. [Consulta: 1r setembre 2014].
* ↑ «Santa Pau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2014].
* 1 2 3 «Vila Vella de Santa Pau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Vila fortificada d'Argelers

La Vila fortificada d'Agelers és la vila murada, fortificada, medieval d'estil romànic del segle xii de la vila d'Argelers de la Marenda, a la comarca del Rosselló, Catalunya Nord.
Envoltava la totalitat de la vila medievak, dalt d'un turonet enmig de la plana on es troba la vila.

## Història

La vila d'Argelers està documentada des del segle IX: el 879 (Carta venditionis quam fecit Bella femina, Mironi, comiti, super villa de Argelariis), en el primer document que parla del comte Miró, germà de Guifré el Pilós, actuant com a comte de Rosselló, 897 i 920. Des d'aleshores, la vila d'Argelers fou sempre de domini comtal, pel seu interès estratègic en el domini dels passos de la Serra de l'Albera. El senyors d'Argelers consten com a castlans sota domini del comte de Rosselló. N'és un exemple Arnau Gausfred, germà del comte, el 1074, i els esments del segle xii, com Arnau Mir, Cabot d'Elna i Arnau de la Torre. El 1298 un fet rellevant tingué lloc a Argelers: el tractat de pau entre Jaume II de Mallorca i Jaume el Just de Catalunya i Aragó.

## Característiques

La vila fortificada d'Argelers s'estenia al nord de l'església de Santa Maria del Prat, l'església parroquial d'Argelers de la Marenda. De planta pràcticament pentagonal, estava articulada a partir d'un carrer central, que coincidia perfectament amb el traçat del camí de Cotlliure a Perpinyà, de 240 metres de llargària. Cinc carrers laterals confluïen en aquest carrer central. L'amplada màxima de la vila arribava als 300 metres, i disposava, almenys, de tres portes i diferents bestorres tot al llarg del perímetre del recinte. El 1292 se n'esmenten tres portes: la del Batlle, la d'Elna i la de Santa Maria. Els documents antics parlen de la vila vella a ponent del carrer que fa d'eix, anomenat més tard l'Arpa, i de la vila d'avall, també anomenada el Marrasquer, a llevant. A la vila vella hi devia haver el castell, però no n'ha quedat cap vestigi.
Les cases actuals amaguen bona part del recinte medieval, que es pot reconèixer en alguns trams i permeten datar-lo al segle xiii. Els llenços de mur són fets amb còdols, mentre que a les torres, a les espitlleres i en els angles hi ha carreus ben tallats, de granit.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «7 - Argelers de la Marenda». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Argelers». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Ponsich, Pere; Bolòs i Masclans, Jordi. «Argelers: Vila fortificada d'Argelers». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «La vila fortificada d'Argelers de la Marenda en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-04-03. [Consulta: 21 març 2016].
# Villers-lès-Nancy

Villers-lès-Nancy és un municipi francès, situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est, als afores de la ciutat de Nancy. L'any 2006 tenia 15.375 habitants.