OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juanito Mediavilla

Juanito Mediavilla (Burgos, 1950 - Burgos, 7 d'octubre de 2022), nom artístic de Juan López Mediavilla, fou un autor de còmics espanyol, conegut per la seua vessant de dibuixant de còmic underground i com a guionista, juntament amb Miguel Gallardo (1955-20229, del personatge Makoki. Els dos autors van crear Makoki a partir d'un relat de Felipe Borrallo, un personatge fugit d'un manicomi, vestit de faldons i amb un casc que va arrencar quan estava rebent un electroxoc.

## Biografia

Mediavilla es va traslladar amb vint anys a Barcelona, on va començar la seva trajectòria professional presentant els seus dibuixos en publicacions com la revista humorística Mata Ratos i altres capçaleres mítiques com El Papus o Disco Expres, i fent guions per a Vilmar Ediciones.
Posteriorment va iniciar les col·laboracions en publicacions contraculturals, entre d'altres, com Star, Butifarra!, Rock Comix, Hara Kiri, Rambla, Caníbal i a El Vibora, on als anys 1980 va escriure guions per a la sèrie Makoki, amb dibuixos de Miguel Gallardo. La popularitat del personatge de Makoki va ser tan gran que el 1982 va tenir la seva pròpia revista d'historietes, fins al 1993. Es considera que gràcies a la seua habilitat per atendre l'argot del carrer, els guions de Makoki fan un retrat del lumpen dels baixos fons barcelonins.
A El Víbora va ser també el creador dels personatges El Niñato i Juan Jaravaca, i juntament amb Gallardo, el Buitre Buitraker. Els seus personatges estaven a les antípodes de tot allò políticament correcte.

## Referències

* 1 2 Abella, Anna. «Muere Juanito Mediavilla, legendario guionista de Makoki» (en castellà), 07-10-2022. [Consulta: 8 octubre 2022].
* 1 2 «Mor el cocreador de Makoki, el dibuixant i historietista Juanito Mediavilla als 72 anys». 324.cat, 08-10-2022. [Consulta: 17 febrer 2023].
* ↑ Cepriá, Félix. «Juan López Mediavilla» (en castellà). TEBEOSFERA. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 8 octubre 2022].
* ↑ «Muere a los 72 años el dibujante Juanito Mediavilla, cocreador de 'Makoki'» (en castellà), 08-10-2022. [Consulta: 8 octubre 2022].
* ↑ «Makoki: el fugitivo del manicomio que explicó la Transición» (en castellà), 22-02-2022. [Consulta: 8 octubre 2022].
* ↑ Cabrera, Elena. «Makoki ha perdido ya a sus dos padres: muere el historietista Juanito Mediavilla» (en castellà), 07-10-2022. [Consulta: 8 octubre 2022].
* ↑ «Mor Juanito Mediavilla, el guionista de Makoki». Ara, 07-10-2022. [Consulta: 17 febrer 2023].
# Segment F

Classificació dels automòbils :
| subclasse de | automòbil |
| sèrie | Classificació dels automòbils |
El segment F és un segment d'automòbils que s'ubica per a sobre del E. Aquests vehicles mesuren almenys 5,00 m i típicament són més potents, luxosos i costosos que els de segments anteriors. Un automòbil de turisme del segment F gairebé sempre té carrosseria sedan. Algunes formes alternatives d'anomenar-los són "berlina de luxe", "automòbil sumptuós" i "automòbil de representació". En general, els turismes estan dissenyats pensant en el confort dels passatgers més que en el del conductor.
Alguns models presents al mercat actual són els Mercedes-Benz Clase S i Clase CL, el BMW Serie 7, el Lincoln Town Car, el Lincoln MKS, el Cadillac DTS, l'Audi A8, el Jaguar XJ, el Cadillac STS, el Lexus LS, el Maserati Quattroporte, el Volkswagen Phaeton, els Bentley Flyng Spur i Azure (i la seva variant, el Brooklands), el Kia Opirus, l'Honda Legend i el Porsche Panamera.
Els sedans com el Maybach 57 i Maybach 62 i el Rolls-royce Phantom, al costat de l'Aston Martin Rapide pertanyen a un segment més elevat.
Un automòbil tot terreny equivalent en mida a un turisme del segment F se sol denominar "tot terreny gran"; en general, tenen tres files de seients i un maleter més gran que el de tot terrenys més petits, com l'Audi Q7, el Mercedes-Benz Clase GL, el Lexus LX, el Cadillac Escalade, el Lincoln navigator, el Range Rover i el Toyota Land Cruiser.
# Teatre Triomf

«Teatre Triomf» té aquests significats:
* Teatre del Triomf del carrer Rec Comtal, Barcelona
* Teatre del Triomf del carrer Comte de l'Assalt, Barcelona.
# Nesiotites hidalgo

Nesiotites hidalgo és una musaranya gimnèsica extinta. Abans de l'arribada dels humans, a Mallorca i Menorca hi havia una musaranya autòctona. Fou descrita per Miss Dorothea Minola Bate l'any 1945 amb el nom de Nesiotites hidalgo. Era un insectívor (de la família Soricidae) de mida petita, amb llargària de cap i cos d'uns 6 cm i amb un pes aproximat de 20 g. Com a musaranya, però, era relativament grossa. Se n'han trobat restes fòssils a la Cova de Muleta, la Cova de Llenaire i la Cova de na Barxa, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Andrews et al., 1989, p. 17 i 21.

## Bibliografia

* Andrews, J. N.; Ginés, A.; Pons-Moyà, J.; Smart, P. L.; Trias, M. «Noves dades sobre el jaciment paleontològic de la cova de na Barxa: Capdepera, Mallorca». Endins, 14-15, 1989, pàg. 17-25.
# Magiarosaure

El magiarosaure (Magyarosaurus) és un gènere representat per una única espècie de dinosaure sauròpode titanosàurid que va viure a la fi del període Cretaci superior, fa aproximadament 70 milions d'anys, en el Maastrichtià, en el que és avui Europa.
Magyarosaurus és un dels més petits sauròpodes adults coneguts, mesurant solament 6 metres de llarg. És inclòs dins de la família del Rapetosaurus, en un recent estudi de titanosaures per Kristina Curri Rogers. L'hàbitat illenc va poder haver portat a Magyarosaurus a convertir-se en un producte del nanisme com a resultat de les pressions selectives presentades pels subministraments d'aliments limitats i d'una manca de depredadors, afavorint una grandària corporal més petit. Això es veu en molts altres dinosaures que existeixen en aquest lloc i període, incloent a l'ornitòpode Rhabdodon i el nodosàurid Struthiosaurus.
Les restes foren recuperades de la regió de Hunedoara, en l'oest de Romania. Inicialment anomenat Titanosaurus dacus pels Dacios, el poble que va habitar aquestes terres en l'antiguitat, per Franz Nopcsa von Felső-Szilvás en 1915, més tard fou canviat per Magyarosaurus dacus per von Huene en 1932, nom que deriva del poble que va envair Hongria i Romania durant l'edat mitjana, els Magiares, motivat per un conflicte ètnic entre hongaresos i romanesos.
Magyarosaurus apareix en un episodi de la sèrie de Discovery Channel, Dinosaur Planet, com el titanosaure nan que viu a les "Illes Hateg".

## Referències

* Kristina Curri Rogers, "Titanosauria: A phylogenetic Overview" in Kristina Curri Rogers and Jeffrey A. Wilson, (eds) 2005, The Sauropods: Evolution and Paleobiology, University of California Press, Berkeley, ISBN 0-520-24623-3
* Die fossile Reptilien-Ordnung Saurischia, ihre Entwicklung und Geschichte. Huene, F. von MONOG. GEOL. PAL. 4 (1) ptes. 1 and 2, viii +361 pp (1932).
* Die Dinosaurier der siebenburgischen Landesteile Ungarns. Mitteil. Nopcsa, F. JB. K. UNGAR. GEOL. REICHSANST. 23;1-26 (1915).
Sauropodomorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Tim Ryan

Timothy John Ryan (16 de juliol de 1973) és un polític estatunidenc que ocupa el càrrec de congressista pel 13è districte congressual d'Ohio des del 2003. El districte, que va ser el 17è del 2003 al 2013, cobreix una gran part del nord-est d'Ohio, de Youngstown a Akron. Ryan és membre del Partit Demòcrata.
Nascut a Niles (Ohio), Ryan va treballar d'ajudant del congressista Jim Traficant després de graduar-se de la Bowling Green State University. Va servir al Senat d'Ohio del 2001 al 2002 abans de guanyar les eleccions per succeir Traficant. El novembre de 2016, Ryan va iniciar una campanya fallida per fer fora Nancy Pelosi de líder de partit dels Demòcrates de la Cambra.
El 4 d'abril de 2019, Ryan va anunciar la seva candidatura a president dels Estats Units. El 24 d'octubre de 2019, ell va suspendre la seva campanya.

## Campanya presidencial de 2020

Després de les eleccions de mig mandat de 2018, Ryan va ser vist com a potencial candidat presidencial de les eleccions presidencials de 2020. El febrer i març de 2019 va viatjar als primers estats que celebren les primàries, Iowa i Nou Hampshire. La seva campanya presidencial va començar el 4 d'abril de 2019, quan va anunciar oficialment que es presentaria a les primàries demòcrates. Ryan va anunciar la seva candidatura durant una entrevista a The View.
El 24 d'octubre, va acabar la seva campanya amb l'objectiu de buscar la reelecció per a la seva seu del Congrés.

## Referències

* ↑ «CONGRESSIONAL DISTRICTS 113th Congress (January 2013–January 2015). Ohio» (PDF) (en anglès). The National Atlas of the United States of America. Arxivat de l'original el 2014-02-23. [Consulta: 12 agost 2019].
* 1 2 Simonich, Milan. «Newsmaker: Tim Ryan / His win ends Traficant era in troubled Ohio district» (en anglès). Pittsburgh Post Gazette, 11-11-2002. Arxivat de l'original el 2019-08-12. [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Raju, Manu; Walsh, Deirdre. «Rep. Tim Ryan announces challenge to Pelosi» (en anglès). CNN, 17-11-2016. [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Vitali, Ali. «Ohio Rep. Tim Ryan throws his name into growing 2020 field» (en anglès). NBC News, 04-04-2019. [Consulta: 12 agost 2019].
* 1 2 Merica, Dan. «Tim Ryan ends 2020 presidential campaign». CNN. [Consulta: 24 octubre 2019].
* ↑ O'Reilly, Andrew. «Rep. Tim Ryan, who once challenged Pelosi, mulling 2020 presidential bid» (en anglès). Fox News, 06-02-2019. [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Gomez, Henry J. «Rep. Tim Ryan Is Heading To Iowa And New Hampshire As He Considers Running For President» (en anglès). BuzzFeed News, 08-02-2019. [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Taylor, Jessica. «Ohio Rep. Tim Ryan Joins 2020 Race With A Populist Pitch To Blue-Collar Voters» (en anglès). NPR, 04-04-2019. Arxivat de l'original el 2019-04-04. [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Sullivan, Sean; Wagner, John. «Rep. Tim Ryan of Ohio joins Democratic presidential race» (en anglès). The Washington Post, 04-04-2019. [Consulta: 13 agost 2019].
* ↑ «Ohio congressman Tim Ryan joins crowded field seeking Democrat nomination» (en anglès). The Denver Channel, 04-04-2019. [Consulta: 12 agost 2019].
# Juanitaïta

La juanitaïta és un mineral de la classe dels arsenats. Rep el seu nom de Juanita Curtis, qui va trobar el mineral.

## Característiques

La juanitaïta és un arsenat de fórmula química Bi(Cu,Ca,Fe)$_{10}$(AsO₄)₄(OH)$_{11}$·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1999. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troba en forma d'escates o de rosetes de cristalls fins, de vegades doblegats, tabulars, de fins a 1 centímetre; les formes observades inclouen {010}, {201} i {100}. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la juanitaïta pertany a «08.DE: fosfats, amb cations només de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 3:1» juntament amb els següents minerals: senegalita, aldermanita, fluellita, bulachita, zapatalita, ceruleïta i iangreyita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1971 a la mina Gold Hill, al comtat de Tooele, a Utah (Estats Units). També ha estat descrita a les mines North Star i Gold Chain, ambdues a Mammoth (Utah), i a les mines de Cerro Minado, a Huércal-Overa (Almeria, Espanya). Sol trobar-se associada a altres minerals com la mitridatita, així com de diferents òxids de manganès.

## Referències

* ↑ «Juanitaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 setembre 2016].
* ↑ «Juanitaite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 24 setembre 2016].
# Santa Maria del Sòl del Pont

Santa Maria del Sol del Pont és una església barroca de Roda de Ter (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós. Capella de nau única de 17,5 m de llargada per 7,5 m d'amplada. L'interior està cobert amb volta i el primer tram és ocupat pel cor, al presbiteri hi ha un retaule de guix que representa la infància del nen Jesús, també hi ha un cambril. Les parets de l'església estan pintades i decorades amb mosaics.
A la façana hi ha un portal d'entrada de forma rectangular, una fornícula sense imatge, un òcul, dues finestres i un campanar d'espadanya. La façana està decorada amb esgrafiats, recentment restaurats. A l'altar hi ha una Verge gòtica, feta al voltant de 1350.

## Història

L'origen del culte a aquesta Verge és molt antic. S'havia erigit un pedró en honor seu, al cap del pont, a finals del segle xi, moment en què s'esculpí una imatge que hi romangué fins a l'any 1936. Al segle xii (1177) s'hi construí una petita capella. Al segle xiv, en ser destruïda l'església de Sant Pere de l'Esquerda degut a unes lluites feudals, aquest santuari es convertí en església parroquial, actual església de Sant Pere.
Al 1350 es decidí crear una nova capella en honor d'aquesta Verge, al sòl del pont, solar on es troba la capella actual que es construí vers el 1729. La façana, i concretament la fornícula daten del 1786, al 1880 se li afegí el cambril i l'any 1894 es construí un nou retaule que venia a substituir-ne un del 1736 i que també fou destruït durant la profanació de l'última Guerra Civil. L'any 1943 se'n feu un de nou.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Santa Maria del Sol del Pont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Teatre Ultonia

El Teatre Ultonia va ser un espai teatral de Girona que va estar en funcionament des del 1945 fins que es va enderrocar el 2000. Estava situat al número 22 de l'Avinguda Gran Via de Jaume I.
El seu propietari original, Narcís Agustí Trilla, que era un conegut empresari cinematogràfic, va adquirir el terreny el 1941 i quatre anys més tard, el 1945, la sala obria les seves portes per Fires de Sant Narcís. L’any 1962 va ocupar els pisos superiors de l'edifici l’Hotel Ultonia de 45 habitacions, que ja s’hi quedaria fins que el 2000 decideix ampliar-se i enderrocar definitivament el Teatre Ultonia, que resta en la memòria dels gironins principalment com a sala de cinema.

## Descripció

El Teatre Ultònia ha estat sempre de propietat privada i més aviat conegut com a cinema més que no pas com a teatre. Situat al terreny que va quedar lliure en enderrocar el Baluard de la Santa Creu de la muralla, es tracta d’un edifici cantoner a la Gran Via de Jaume I número 22 que actualment ha estat convertit en l’Hotel Gran Ultonia, havent ja desaparegut la sala d’espectacles. Era obra de l’arquitecte Ignasi Bosch Reitg, el mateix que va projectar el barri de Sant Narcís i el seu teatre, i data del 1945. Es tracta d’un edifici de caràcter monumental que va haver d’adaptar l'esquema funcional d’un teatre a un terreny ben irregular. Era així que la sala, juntament amb el vestíbul i el saló de descans, formaven un gran rombe que compartia un extrem i una cantonada amb la Gran Via.
La sala tenia capacitat per a més de mil persones, amb una extensa platea, tres pisos d’amfiteatre i diverses llotges separades. L'escenari era relativament petit, segurament a causa que la seva principal activitat era la projecció cinematogràfica. No obstant, l’arquitecte va contemplar una sèrie de camerinos per als artistes que hi actuessin. Decorada a base d’elements lineals i geomètrics amb certes al·lusions al classicisme del moment i a partir de plafons i motllures de guix.

## Referències

* 1 2 3 4 Reverendo Mascort, Albert. «Teatre Ultonia». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement).
# Ornodopantes

Ornodopantes (en llatí Ornodopantes, en grec antic Ορνοδοπάντης) va ser un sàtrapa o governador part.
Marc Calpurni Bíbul el va convèncer l'any 50 aC (quan era governador de Síria) de revoltar-se contra el rei Orodes II de Pàrtia i proclamar rei a Pacoros. Tàcit esmenta un Ornospades o Ornodopantes, un poderós cap part que vivia durant el regnat del Tiberi, que per tant ha de ser personatge diferent.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals, VI, 37
* ↑ Smith, William (ed.). «Ornodopantes». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 10 febrer 2022].
# Pwela

Pwela (en shan Poila) és un estat dels estats Shan, a la regió del Myelat, dins l'estat Shan de Myanmar. És de població Danu. L'estat té una superfície de 164 km². La capital és Pwela o Poila, a mig camí a la carretera entre Kalaw i Lawksawk. Té dos districtes separats. La població és principalment danu i Pa-O. Era un principat independent tributari del rei de Birmània. El 1886 el cap local va prendre part en la confederació contra els britànics (1886), però després de la victòria britànica va fer ràpida submissió (1887) i li fou reconeguda la possessió del territori. El darrer senyor que va governar va abdicar el 1959 i després fou una de les Repúbliques de la unió d'Estats Shan que constituïren l'Estat Shan, amb vocació d'independència, però part de Myanmar.
# Cúria diocesana

La cúria diocesana és una entitat formada per persones al servei del bisbe, a qui ajuden en el govern de tota la diòcesi, en especial en l'organització de la pastoral i en l'exercici de les funcions judicials. La seva estructura s'ha mantengut poc alterada des de l'edat mitjana, encara que amb el Concili Vaticà II (1962-65) va perdre part de les seves funcions administratives per adquirir una major orientació pastoral. La integren diferents membres administratius (canceller-secretari, arxiver, notari, examinadors sinodals i rectors consultors) i judicials (jutges sinodals i pro-sinodals i els altres membres dels tribunals.
Aquestes cúries podien exercir jurisdicció feudal sobre els territoris que li corresponien. En el cas de l'illa de Mallorca, com a producte del Repartiment dut a terme pel rei Jaume I, varen aparèixer diferents cúries eclesiàstiques (Cúria del Pariatge, Cúria de la Porció Temporal de l'Església de Mallorca, Cúria del Paborde de Tarragona, etc.), que sovint exercien les seves funcions de manera compartida amb el poder reial.

## Referències

* ↑ «Cúria diocesana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Tim Renwick

Tim Renwick (Cambridge, 7 d'agost de 1949) és un músic britànic. Conegut per tocar en les bandes d'acompanyament d'artistes com Elton John, Alan Parsons, Pink Floyd i Roger Waters. Va ser membre de la banda Junior's Eyes, que va tocar al costat de David Bowie, Quiver, Mike and The Mechanics i la famosa Sutherland Brothers. Va col·laborar també com a guitarrista en el tribut a John Lennon de 1990, deu anys després de la seva mort. Des de 1988 és la segona guitarra en el grup de rock progressiu Pink Floyd, quan fou convidat pel seu amic David Gilmour. Apareix en el tema Poles Apart de l'àlbum The Division Bell. Com a solista cal destacar els temes Members of the Hard School de l'àlbum Tim Renwick de 1980 i Crazy for You Love editat com a single de l'àlbum anterior. Va participar en el concert benèfic per a Àfrica Live 8, com a segon guitarrista en el retrobament de Pink Floyd amb Roger Waters.

## Discos en solitari

* Tim Renwick (1980,CBS)
# Juanito Valderrama

Juan Valderrama Blanca, més conegut com a Juanito Valderrama, (Torredelcampo, 24 de maig de 1916 - Espartinas, 12 d'abril de 2004) fou un cantaor de flamenc i copla espanyol.

## Biografia

Nascut en el si d'una família d'agricultors, s'inicià en el flamenc de petit, mentre treballava al camp. Després de diversos intents de fugida per dedicar-se a la seva passió, el 1934 conegué a Dolores Jiménez Alcántara La Niña de la Puebla, i aconseguí el permís patern per pujar a l'escenari. La seva carrera professional va començar el 1935, al Cinema Metropolità de Madrid, i durà més de seixanta anys.
En esclatar la Guerra Civil Espanyola, s'allistà en un batalló de la CNT, on, juntament amb altres artistes en situació similar, actuà per a combatents i ferits de guerra. En acabar el conflicte, ja era prou conegut per les seves actuacions, fet que l'animà a muntar la seva pròpia companyia. Així doncs, va intervenir com a actor-cantant en set pel·lícules, en algunes de les quals també va participar Dolores Abril: El rey de la carretera (1956), El emigrante (1959), Gitana (1965), De barro y oro (1966), La niña del patio (1966), Flash 03 (1967) i El Padre Coplilla (1968).
Li va ser concedida la Medalla al Mèrit en el Treball i la Medalla al Mèrit Turístic.
Del seu primer matrimoni van néixer tres fills. A finals dels cinquanta s'uní amb Dolores Abril, també cantant, amb qui va formar duo artístic unes quantes dècades. Amb Abril tingué dos fills, un dels quals fou el cantant conegut com a Valderrama (Juan Antonio Valderrama).
Fou autor de la majoria dels seus èxits. Actuà amb la majoria de figures contemporànies del flamenc, i el seu llegat conté més de set-centes cançons enregistrades que va seguir interpretant durant tota la seva vida. Cal destacar-ne El emigrante, escrita el 1949 com a homenatge als milions d'espanyols que van deixar el país per diverses causes després de la Guerra Civil Espanyola, així com La primera comunión i De polizón.
Encara que fos més conegut per cantar copla, ell sempre va dir que era un cantaor flamenc. Antonio Burgos va dir sobre ell: "¿Si diem Doña Concha Piquer, per què no hem de dir Don Juan Valderrama? Té, evidentment, el do de la paraula, de la veu popular. No s'ha reconegut encara, però és el primer cantautor d'Espanya a la mida de la fam de la postguerra". (Antonio Burgos. ABC, 29-11-1984).
Va morir el 12 d'abril de 2004, als vuitanta-set anys, a casa seva, a Espartinas, a conseqüència d'una aturada cardíaca.

## Filmografia

* El rey de la carretera (1956)
* El emigrante (1960)
* Gitana (1965)
* De barro y oro (1966)
* La niña del patio (1967)
* El Padre Coplillas (1968)

## Referències

* ↑ «Juanito Valderrama» (en anglès). Discogs. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Fallece el cantaor Juanito Valderrama a los 87 años» (en castellà). El País [Madrid], 12-04-2004. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Obituario» (en castellà). Flamenco-world.com. Arxivat de l'original el 2006-11-26. [Consulta: 15 desembre 2013].
# Santa Maria del Vilar (Castellbell i el Vilar)

* Per al priorat rossellonès, vegeu Santa Maria del Vilar (Vilallonga dels Monts).
Santa Maria del Vilar és l'església del poble del Vilar, al municipi de Castellbell i el Vilar (Bages), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església d'una única nau amb quatre capelles laterals per banda. Està coberta amb volta de totxo, reforçada per cinc arcs faixons que es recolzen sobre quatre pilastres, que per altra part han definit les capelles esmentades.
A la part superior del mur de la nau hi ha 10 finestres tapiades. L'únic punt de llum és un ull de bou situat a la façana d'accés. Sota les finestres hi ha una motllura de guix que recorre tota la nau. Completen la decoració sis motllures adossades al sostre, un retaule de marbre darrere l'altar, una sèrie d'escultures situades en els capelles i la pintura de temàtica floral-sanefistica de les parets de l'església. Al costat oest hi ha la capella fonda i a l'oposat la sagristia i un original campanar obrat en part amb totxo. La porta presenta un arc escarser. L'aparell és força irregular.

## Història

El lloc del Vilar és documentat des del 1294, mentre que l'església és esmentada el 1047 i el 1057 amb el nom de Santa Mª de Castellbell, i el 1294 amb el de St. Mª del Vilario de Castellbell.
Es creu que almenys al segle xiii degué tenir categoria de parròquia. El 1685, malgrat que el rector encara vivia al Vilar, l'església era només surgagània. El 1859 fou feta definitivament parròquia. El 1793 fou ampliada, així com el 1888. Cap al 1910 s'hi edificà un campanar.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Santa Maria del Vilar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].