OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Viaducte de Tosa

El Viaducte de Tosa es troba a 1105 m d'altitud dins del municipi de Queralbs (Ripollès, Catalunya) i forma part de la línia del Cremallera de Núria. El nom li ve donat perquè creua per sobre el riu de Tosa. Es considera una obra extraordinària i única en el seu gènere en aquest país.
Fou construït entre finals del 1929 i principis del 1930. El Cremallera de Núria seria inaugurat el 22 de març del 1931.
Situat al PK 5,7, aquest viaducte consta de 12 arcs i d'una llargada de 145 m. Salva un desnivell de 17 m, que es tradueix en una rampa de 120 mil·lèsimes (12%). A més a més, està construït en corba de 80 m de radi. La seva altura és de 23 m. Els 12 arcs estan agrupats en grups de 3 i separats per piles estrep. La planta de les piles és trapezoidal, d'aquesta manera es genera la diferència entre el radi interior i l'exterior. Els arcs són de mig punt.

## Bibliografia

* Salmerón i Bosch, Carles. El Cremallera de Núria. Terminus, 1980.
# Poesia pura

La poesia pura és un terme usat en història i crítica literària per designar una estètica literària dins la poètica que, des de finals del segle xix i inicis del segle xx, com a reacció al romanticisme decadent, va convertir en tòpics les essències genuïnes del moviment romàntic. La poesia pura va ser posada en pràctica, entre altres autors, per Paul Valéry, Juan Ramón Jiménez i Jorge Guillén. En la literatura catalana, podem trobar autors com Bartomeu Rosselló-Pòrcel, Carles Riba, Màrius Torres, Josep Maria López-Picó i Joan Vinyoli, entre d'altres.
El terme va començar a usar-se cap a 1880 a França i defensava la música dins el llenguatge poètic; però l'origen del concepte d'art pur i la seva extensió a les lletres és anterior, i es troba en Charles Baudelaire i en el seu inspirador, Edgar Allan Poe, autor de l'assaig poètic Els principis poètics (1850).
Les teories sobre la poesia pura es desenvoluparen a Anglaterra per Andrew Cecil Bradley, per a qui la poesia pura consistia en la perfecta fusió de fons i forma, i a Anglaterra per l'abat Henri Bremond (La poesia pura, 1926), qui va seguir Bradley, però equipara la poesia a un estat místic. Per a Bremond, el poema concret es compon d'elements que poden ser també expressats en prosa, i en conseqüència la poesia pura, en la seva abstracció, és inefable, com succeeix a la lírica.

## Carles Riba, el poeta pur de la literatura catalana

Josep Maria Castellet i Joaquim Molas, al llibre Poesia catalana del segle XX (1963), tenen un capítol titulat "L'aventura de la poesia pura", en què comenten un dels poetes purs catalans per excel·lència: Carles Riba. En diuen: "El procés de purificació ribià assolí el seu màxim desplegament en Tres suites, publicat en 1937, però escri| en els anys precedents; es tracta d'un recull de sonets, esquerps i hermètics, rigorosos, en els quals l'idioma i la perfecta arquitectura aconsegueixen extraordinàries dureses de diamant. De fet, llur tema és mínim, o inexistent. Un nu o un mirall. Res més. Aleshores, el poema esdevé un joc de metàfores o, més en general, d'elements que, és clar, resulten intraduïbles. Perquè tots ells es redueixen a això; a un so i no a un altre, a una coma o un encavallament, a un gir o una rima. El poema no diu: canta. Probablement, Tres suites és el llibre que tradueix una aventura més arriscada: estètica, és clar."

## Els llibres més importants de la poesia pura catalana dels anys 30

* 1937. Tres suites, de Carles Riba.
* 1937. Primer desenllaç, de Joan Vinyoli.
* 1938. Imitació del foc, de Bartomeu Rosselló-Pòrcel.

## Referències

* ↑ Edgar Allan Poe, The Poetic Principle

## Enllaços externs

* La poesia pura a Catalunya: Josep Maria López-Picó
* Carles Riba
* Més Carles Riba
# Elguen

Elguen (en rus: Эльген) és un poble (possiólok) de l'óblast de Magadan, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 24 habitants.

## Referències

* ↑ Объяснительная записка к отчету совхоза «Эльген» Северного ГПУ за 1935 год. ГАМО, ф. р-23, оп. 2, бухг., д. 132, л. 7.
# Nanpara

Nanpara fou un estat tributari protegit, un talukdari als districtes de Bahraich i Gonda a l'Oudh, un dels principals estats d'aquesta regió amb una superfície d'uns 1.500 km² i uns ingressos de 2,2 lakhs amb un tribut de 36.000 rúpies.
El territori fou concedit a un afganès de nom Rasul Kahn, per l'emperador Shah Jahan, amb l'encàrrec de reduir als turbulents banjares de Bahraich, i li va donar 5 poble i un 10% dels ingressos d'un ampli territori; els seus descendents van ampliar considerablement els dominis. El primer que va obtenir el títol de raja fou Karan Khan el 1763, per concessió del nawab Shuja al-Daula. El 1847 raja Munamwar Ali Khan va morir en una descàrrega accidental d'una arma i les baralles de la seva vídua fou perjudicial per a l'estat. El 1856 l'Oudh fou annexionat pels britànics i l'hereu de l'estat fou reconegut i sota la seva administració (Sir Jang Bahadur Khan), va esdevenir molt pròsper. El 1902 va pujar al tron Muhammad Sadik Khan.
La capital era Nanpara (ciutat).

## Llista de rages

* Raja KARAM KHAN vers 1763.
* Raja MUSTAFA KHAN ? -1777
* Raja SALEH KHAN 1777-1790
* Raja MADAR BAKASH 1790-1807
* Raja MUNAMWAR ALI KHAN (fill) 1807-1847
* Raja Sir JANG BAHADUR KHAN (fill) 1847-1902
* Raja MOHAMMED SIDDIK KHAN (fill) 1902-1911
* Raja Syed MOHAMMAD SAADAT ALI KHAN (nebot, fill d'una germana de Siddik) 1911-1955 (+ 1995)

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Pressió social

La pressió social és la influència directa dels grups socials en la gent. També fa referència a l'efecte produït en un individu que se sent motivat a imitar els seus iguals canviant les seues actituds, els seus valors o comportaments per adaptar-los als del grup o persona influent. Per a l'individu, això pot tenir tant efectes negatius com positius o inclús els dos alhora. Els grups socials afectats inclouen tant grups d'afiliació 一en els quals els individus són membres “formals” (com ara partits polítics, sindicats, escoles)一 com les colles 一per exemple els grups d'amics, en els quals la pertinença no està gaire definida一. Malgrat això, una persona no ha de ser necessàriament membre d'un grup o ha de voler ser-ho per a patir pressió social. Els investigadors han estudiat els efectes d'aquest fenomen tant en la infantesa com en l'adolescència, ja que popularment, la pressió social està associada majoritàriament amb aquestes edats. En els xiquets, els temes comuns d'estudi analitzen les seves capacitats per a prendre decisions de manera independent; En el cas dels adolescents, s'ha realitzat una investigació significativa de la relació de la pressió social amb les relacions sexuals o l'abús de substàncies. La pressió social pot afectar persones de qualsevol ètnia, gènere i edat. Amb el desenvolupament de les noves tecnologies i internet, aquest tipus de pressió ha passat d'englobar la interacció estrictament cara a cara, a ocupar també la interacció digital. Les xarxes socials permeten tant a adolescents com a adults infondre i/o experimentar aquesta pressió diàriament.
Les investigacions suggereixen que no sols els individus sinó també les organitzacions, com ara grans empreses, són susceptibles de patir pressió social, per exemple, d'altres empreses de la indústria o de les seus centrals.

## Referències

* ↑ Jang, Kyungeun; Park, Namkee; Song, Hayeon «Social comparison on Facebook: Its antecedents and psychological outcomes» (en anglès). Computers in Human Behavior, 62, 01-09-2016, pàg. 147–154. DOI: 10.1016/j.chb.2016.03.082.
* ↑ Marquis, Christopher; Tilcsik, András «Institutional Equivalence: How Industry and Community Peers Influence Corporate Philanthropy» (en anglès). Organization Science, 27, 5, 01-10-2016, pàg. 1325–1341. DOI: 10.1287/orsc.2016.1083. ISSN: 1047-7039.
# Ponta da Fragata

Ponta da Fragata és un cap a la costa est de l'illa de Sal, Cap Verd. Està situat al peu de la muntanya de Serra Negra, a 6 km al nord-est de la ciutat de Santa Maria. La punta rep el nom d'una fragata que s'hi va enfonsar en la dècada de 1960 amb un carregament de xocolata que viatjava des de la conca del Congo a Dinamarca al centre-nord d'Europa. La fragata va ser vista principalment en la meitat sud de l'illa, on es va enfonsar desenes de metres sota el nivell del mar. La fragata fou abandonada, es va enfonsar a l'oceà i ja no és visible.
La Costa da Fragata és una reserva natural i un parc marí que inclou la ubicació de la fragata enfonsada, i constitueixen una àrea protegida.

## Vegeu també

* Llista d'àrees protegides de Cap Verd

## Referències

* ↑ «Protected areas of Cape Verde» (en portuguès). Arxivat de l'original el 2012-02-24. [Consulta: 23 maig 2016].

## Enllaços externs

* Ponta da Fragata a Map Carta
* Ponta da Fragata a Tageo
# Los Caños de Meca

Los Caños de Meca és una localitat de Barbate, en la província de Cadis (Espanya), situada 8 km al nord-oest de Barbate, 8 km al sud-est de Conil de la Frontera i 14 km al sud de Vejer de la Frontera.
En l'actualitat és una localitat eminentment turística mercè les seves platges, algunes de les quals són nudistes, que s'estenen des del Cap Trafalgar fins als penya-segats de La Breña. El cap està protegit dins del parc natural del Tómbolo de Trafalgar, mentre que els penya-segats formen part del Parc Natural de la Breña i Marismas del Barbate, juntament amb la pineda que cobreix la seva part superior i una franja marítima. Les platges del Cap Trafalgar són obertes i en un terreny pla, amb sorra fina i formació de dunes, encara que esquitxades d'esculls.
Cap a l'est, en el nucli de població, el terreny comença a elevar-se formant platges més petites, protegides per parets de roca. Finalment, conforme s'eleva el penya-segat de La Breña, es conformen cales més petites, l'accés a les quals només és possible en marea baixa i només fins a la Cala Verde. Des del nucli de població fins als penya-segats apareixen els famosos Caños que donen nom a la zona. Es tracta de surgències d'aigua dolça en la paret del penya-segat de diferent cabal, des de petites humitats en la paret rocallosa fins a importants corrents, que varien molt segons l'estació de l'any i l'època de pluviositat. El més important, el Caño Grande, es troba gairebé al final de la zona de penya-segats, amb un accés molt complicat i només en marea baixa.

## Vegeu també

* Parc Natural de La Breña y Marismas del Barbate.
# Jardí Botànic Roger-Van den Hende

El Jardí Botànic Roger-Van den Hende és un jardí botànic pedagògic de sis hectàrees fundat el 1966 per Roger Van den Hende, professor de la Universitat Laval a Quebec.
El jardí agrupa alhora plantes autòctones del Quebec i plantes originàries d'Europa, d'Amèrica i d'Àsia, comptant sobre les 4.000 espècies, i cultivars. Les plantes estan agrupades per famílies botàniques. La universitat va donar al jardí el nom del seu principal responsable i creador, el professor Van den Hende, en el moment de la seva jubilació el 1975. D'ençà l'any 1978, el jardí ja no serà exclusivament consagrat a la recerca sinó també obert al públic.
Hi ha un jardí d'aigua, un arborètum, un roserar, un herbacetum (col·lecció de plantes herbàcies), una col·lecció de rododèndrons i una zona on es troba una mostra de flors anuals. També ofereix la possibilitat de visitar un punt on es mostra el funcionament del compostage domèstic.

## Enllaços externs

* Web oficial
# Elginerpeton pancheni

Elginerpeton pancheni és una espècie fòssil del Devonià superior de Scat Craig (Escòcia). Originalment se'l descrigué com un «sarcopterigi no identificat», però una revisió feta per Per Ahlberg a principis de la dècada del 1990 demostrà que es tractava d'un tetràpode primitiu. De fet, Elginerpeton i el seu parent proper Obruchevichthys són els dos tetràpodes més antics dels quals s'ha trobat material ossi.
La seva mandíbula mesurava 70 cm de longitud, cosa que indica que devia ser un animal bastant gros.
El nom específic pancheni és un homenatge a Alec L. Panchen, un científic conegut pel seu treball sobre tetràpodes primitius.

## Referències

* ↑ «Elginerpeton pancheni» (en anglès). Palaeocritti. [Consulta: 9 desembre 2012].
* ↑ Ahlberg, P. E «Elginerpeton pancheni and the earliest tetrapod clade» (resum) (en anglès). Nature, 373, 1995, pàg. 420–425. DOI: 10.1038/373420a0.
* ↑ «Genus: Elginerpeton AHLBERG, 1995» (en anglès). Paleofile.com. [Consulta: 9 desembre 2012].
# Nans

* No s'ha de confondre amb Nan.
«Nans» té aquests significats:
* Nans (Doubs), municipi francès al departament del Doubs
* Nans (Var), municipi francès al departament del Var, regió de Provença – Alps – Costa Blava
* Nans-sous-Sainte-Anne municipi francès al departament del Doubs
* Les Nans, municipi francès al departament del Jura
Viccionari
# Minos (diàleg)

* Part de la sèrie: Els diàlegs de Plató
* Primers diàlegs:
* Apologia – Càrmides – Critó
* Eutífron – Alcibíades I
* Hípias major – Hípias menor
* Ió – Laques – Lisis
* Transitoris i diàlegs mitjans:
* Cràtil – Eutidem – Gòrgias
* Menexen – Menó – Fedó
* Protàgoras – El convit
* Diàlegs mitjans posteriors:
* La República – Fedre
* Parmènides – Teetet
* Últims diàlegs:
* Timeu – Crítias
* El Sofista – El Polític
* Fileb – Lleis
* Obres d'autenticitat dubtosa:
* Axíoc - Alcíone
* Clitofont – Epínomis - Eríxias
* Demòdoc – Cartes – Hiparc
* Minos – Rivals d'amor – Sísif
* Alcibíades II – Tèages
* Aquesta caixa:
Minos és un dels diàlegs de Plató, amb Sòcrates i un acompanyant. La seva autenticitat és posada en dubte per W. R. M. Lamb, pel seu caràcter insatisfactori, encara que ell ho considera una imitació "bastant capaç i creïble de les primeres obres de Plató". Edith Hamilton i Cairns Huntington ni tan sols l'inclouen entre les obres espúries de Plató en els seus Collected Dialogues. Leo Strauss, per contra, considera que el diàleg és prou autèntic com per escriure un comentari sobre aquest.
El diàleg comença amb Sòcrates demanant al seu company sense nom: "Què és la llei per a nosaltres?" A continuació, procedeix a examinar la naturalesa del dret abans de lloar Minos, rei de Creta i un antic enemic d'Atenes. Sòcrates defensa una extraordinària definició de la llei com allò que "vol ser el descobriment del que és", en comparació amb la de més sentit comú que la llei és decretar l'"opinió oficial" d'una ciutat. L'elogi culminant de Minos sembla part de la intenció de Sòcrates per alliberar la companyia de la lleialtat a Atenes i les seves opinions.

## Referències

* ↑ Lamb, Introduction to Minos, 386
* ↑ Strauss, On the Minos.

## Bibliografia

* Hamilton, Edith and Cairns, Huntington, ed. (1961). The Collected Dialogues of Plato. Princeton: Princeton University Press.
* Lamb, W. R. M. (1927). Introduction to the Minos. In Plato, Charmides, Alcibiades, Hipparchus, The Lovers, Theages, Minos, Epinomis. Loeb Classical Library. Cambridge, MA: Harvard University Press.
* Strauss, Leo. (1968). On the Minos. In Liberalism Ancient and Modern. Ithaca, NY: Cornell University Press. P. 65–75.
Viccionari
# Pressió rere clatell

La pressió rere clatell o pressió d'espatlles és un exercici d'entrenament de la força de la part superior del cos que consisteix a aixecar un pes per sobre del cap. Es pot fer en posició dreta o asseguda.
Començant amb l'halter, les manuelles o els pesos russos a l'altura dels deltoides, hom aixeca el pes per damunt del cap. L'execució de l'exercici en posició dreta recluta més fibres musculars que en posició asseguda, puix que cal fer un major esforç d'equilibri per dur a terme la pressió.

## Referències

* ↑ «Pressió rere clatell». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 16 febrer 2022].
* ↑ Cos Morera, Porta Manceñido i Carreras Villanova, 2011, p. 109.

## Bibliografia

* Cos Morera, F.; Porta Manceñido, J.; Carreras Villanova, D. «Terminologia dels exercicis de força amb sobrecàrregues (I)». Apunts. Educació física i esports, 103, 2011, pàg. 101-111.
# Pont per volats successius

L'expressió pont per volats (volades) successius fa referència a un procediment de construcció utilitzat sovint en grans ponts. El mètode consisteix a construir la superestructura a partir de les piles o pilons, afegint trams parcials que se sostenen del tram anterior. Aquesta maniobra es realitza de manera més o menys simètrica a partir de cada piló, de manera que es mantingui equilibrat i no estigui sotmès a grans moments capaços de provocar la seva bolcada.
Pot utilitzar-se en ponts construïts amb qualsevol material, encara que el comú és que es reservi per ponts biga de secció buida construïts en formigó posttesat, en els quals les seccions parcials es construeixen en lloc mitjançant la tècnica d'encofrat lliscant o es construeixen com a dovelles prefabricades que es porten al seu lloc mitjançant grua s de gran port.

## Tipologia estructural

Si una vegada que estan totes posades es procedeix a unir l'extrem que es recolza en un piló amb l'extrem que es recolza en el piló adjacent, es tracta d'un pont biga; també podria tractar-se, almenys des d'un punt de vista formal, d'un pont en arc, un pont atirantat o un pont penjant.
En canvi, si les dues seccions s'aproximen però treballen independentment, recolzada cadascuna en un piló, es tracta d'un pont en mènsula ( cantilever bridge ). Un pont en mènsula, també anomenat pont en voladís, és un cas particular de pont biga que, quan s'ha construït per volats successius, sol disposar com biga tipus Gerber.

## Procediment constructiu, pas a pas

En primer lloc es posa la dovella 0, i se situa al capdavant de pila, sobre quatre gats. Estabilitat durant construcció Encastant mitjançant armadura posttesat a cap de piles. La dovella 0 pesa més que les altres dovelles, a causa del massissat. Les següents dovelles es col·loquen alternativament a cada costat de la dovella 0, mitjançant el llançador de dovelles, configurant una T.
El llançador de dovelles consisteix en una parella de bigues metàl·liques de gelosia sobre les quals es desplaça un pòrtic grua que transporta les dovelles fins a la seva posició. Cada dovella s'uneix provisionalment a l'anterior mitjançant barres rectes d'armadura posttesat.
Cada cert nombre de dovelles es realitza un posttesat definitiu. Es retiren els gats. Si cal, els voladissos laterals de la secció calaix es realitzen in situ.

## Vegeu també

* Pont
# Els capricis de Maria

Els capricis de Maria (títol original en francès: Les Caprices de Marie ) és una pel·lícula franco-italiana dirigida per Philippe de Broca, estrenada el 1970. Ha estat doblada al català.

## Argument

Una jove vol veure el vast món i ambiciona a un concurs de reina de bellesa. Però un multimilionari, que ja ha estat casat amb diverses dones, vol casar-se amb ella per tal de no ser deshonrat, mentre el mestre del poble d'aquesta última n'està enamorat.

## Repartiment

* Marthe Keller: Marie Panneton
* Philippe Noiret: Gabriel, el mestre
* Jean-Pierre Marielle: Léopold Panneton
* Valentina Cortese: Madeleine de Lépine
* Henri Crémieux: el carter
* Fernand Gravey: el capità Ragot
* Bert Convy: Mac Power
* Colin Drake: el president del consell d'administració
* François Périer: Jean-Jules de Lépine
* Marc Dudicour: el presentador
* Marius Gaidon: un convidat
* Georges Gueret: un periodista
* Dorothy Marchini: Dorothy Golden
* Gaston Meunier: un convidat
* Albert Michel: el president del jurat
* Barbara Middleton: la mare de Broderick
* Noëlle Musart: Mlle Choquet

## Referències

* ↑ «Els capricis de Maria». esadir.cat.
* ↑ «Les caprices de Marie». The New York Times.

## Enllaços externs

* Les Caprices de Marie a Unifrance
# Nanotyrannus

Nanotyrannus ('tirà diminut') és un gènere de dinosaure teròpode carnívor que visqué al nord-oest dels Estats Units a finals del període Cretaci (fa uns 70 milions d'anys).
Només s'han trobat restes d'un crani i una mandíbula. Aquest crani fou preparat i descrit pel Dr.Robert T. Bakker.
# Victor Buono

Victor Buono (San Diego, Califòrnia, 3 de febrer de 1938 − Apple Valley, Califòrnia, 1 de gener de 1982) va ser un actor estatunidenc.

## Biografia

De nom complet Victor Charles Buono, va néixer a San Diego, Califòrnia, fill de Victor Francis Buono (28 de maig de 1907 - 17 de maig de 1981) i de Myrtle Belle Keller (19 d'octubre de 1909 - 27 d'agost de 1979). El pare de Victor Buono era un emigrant italià exiliat cap a 1929 als Estats Units.
Va començar la seva carrera als 18 anys amb l'obra «Volpone» amb la tropa de l'Old Globe Theatre. El 1962, Robert Aldrich li dona la seva gran oportunitat, proposant-li un paper en Què se n'ha fet, de Baby Jane?, on fa d'Edwin Flagg, un pianista a la trentena, res estirat i més aviat apàtic, que viu amb la seva vella mare. Acaba per comprometre's com a acompanyant de Jane Hudson (Bette Davis), una vella que va ser fa molt de temps una nena estrella. Comprèn, des de la seva primera cita, que aquesta ha perdut una mica el cap, però entra en el seu joc per esquer del guany. Aquest paper, ben escrit, i brillantment endreçat, li val una nominació als oscars. Des de llavors, arrenca la seva carrera. El seu pes (180 kg) el limita a certs papers. Sovint aïllat en papers de super-dolent en nombroses sèries de televisió, des de Batman a The Man from Atlantis passant per Els misteris de l'Oest.
Victor Buono mor d'una crisi cardíaca al seu ranxo d'Apple Valley a Califòrnia als 43 anys.

## Filmografia

* 1961: Els canons de Navarone: No surt als crèdits
* 1962: Què se n'ha fet, de Baby Jane? de Robert Aldrich: Edwin Flagg.
* 1963: Quatre tipus de Texas de Robert Aldrich: Harvey Burden
* 1964: Hush… Hush, Sweet Charlotte de Robert Aldrich: Samuel Eugene (« Big Sam ») Hollis
* 1964: Robin and the 7 Hoods de Gordon Douglas: Diputat Xèrif Alvin Potts
* 1965: Voyage to the Bottom of the Sea, de Irwin Allen (sèrie TV): Temporada 2, episodi 4, el Robot (The Cyborg): Tabor Ulrich
* 1965 i 1966: The Wild Wild West, de Michael Garrison (sèrie TV)
* 1969: Target: Harry de Roger Corman
* 1970: Beneath the Planet of the Apes de Ted Post: l'home gras
* 1972: The Wrath of God de Ralph Nelson: Jennings
* 1973: Arnold de Georg Fenady: el ministre
* 1977: The Man from Atlantis (Sèrie TV): Dr. Schubert
* 1980: The Man with Bogart's Face de Robert Day: Comodore Anastas

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1963: Oscar al millor actor secundari per Què se n'ha fet, de Baby Jane?
* 1963: Globus d'Or al millor actor secundari per Què se n'ha fet, de Baby Jane?
# Montbard

Montbard és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat.
# Prisma triangular

En geometria, un prisma triangular és un prisma de tres cares; és un políedre compost d'una base triangular, una còpia translacionada d'aquest, i tres cares que n'ajunten les arestes corresponents. Un prisma triangular recte té els costats rectangulars; altrament, es tracta d'un prisma oblic. Un prisma triangular uniforme és un prisma triangular recte amb bases equilaterals i costats en forma de quadrats.

## Àrea

L'àrea d'un prisma triangular recte d'altura $h$ les bases del qual són triangles equilàters de costat $L$ és
    $A=L\cdot \left(3h+{\frac {L{\sqrt {3}}}{2}}\right)$
Si les bases són triangles de costats $a$, $b$ i $c$ amb semiperímetre $s$ l'àrea és
    $A=2sh+2{\sqrt {s(s-a)(s-b)(s-c)}}$

## Volum

El volum d'un prisma triangular (recte o oblic) d'altura $h$ les bases del qual són triangles equilàters de costat $L$ és
    $V={\frac {hL^{2}{\sqrt {3}}}{4}}$
Si les bases són triangles de costats $a$, $b$ i $c$ amb semiperímetre $s$ el volum és
    $V=h{\sqrt {s(s-a)(s-b)(s-c)}}$

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Triangular prism» a MathWorld (en anglès).
* Interactive Polyhedron: Triangular Prism Arxivat 2015-04-17 a Wayback Machine.
* surface area and volume of a triangular prism Arxivat 2022-05-25 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 3 4 Sapiña, R. «Calculadora de l'àrea i volum del prisma triangular» (en castellà). Problemas y ecuaciones. ISSN: 2659-9899 [Consulta: 16 juny 2020].