OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elionor de Vermandois

Elionor de Vermandois, nascuda cap a 1148/1149, morta el juny 1213, filla de Raül I, comte de Vermandois i de Valois, i de Peronel·laa d'Aquitània. A la mort de la seva germana Elisabet de Vermandois (1183), el seu cunyat Felip d'Alsàcia va conservar els comtats de Vermandois i de Valois, però els va haver de cedir a Felip II de França el 1185.
Es va casar quatre vegades:
* El 1162 amb Godefroy d'Hainaut (? 1163), comte d'Ostrevant (Ostrevent), fill (premort) del comte Balduí IV d'Hainaut.
* El 1164 amb Guillem IV († 1168), comte de Nevers.
* El 1171 amb Mateu d'Alsàcia (vers 1137 † 1173), comte de Boulogne.
* El 1175 amb Mateu III († 1208) comte de Beaumont-sur-Oise.

## Notes i referències

* ↑ Genealogia d'Eleonor a Medieval Lands
# La Lloreda (Navès)

La Lloreda és una masia situada al municipi de Navès, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 583.
# La Bazoque (Calvados)

La Bazoque és un municipi francès, situat al departament de Calvados i a la regió de Normandia.
# Giovanni Bolzoni (compositor)

Giovanni Bolzoni (Parma, 15 de maig de 1841 - Torí, 21 de febrer de 1919) va ser un compositor italià.

## Biografia

El pare de Bolzoni va morir durant la seva infantesa; la seva família era molt pobra en aquells anys, però va rebre classes gratuïtes de teoria musical d'un membre de la coral del "Teatro Regio". Va estudiar violí, cant, piano, harmonia i composició durant set anys al Conservatori de la seva ciutat natal. Després de graduar-se el 1859 va començar les seves activitats el 1864 com a primer violí al "Teatro Comunale" de Reggio de l'Emilia; després al teatre de Cremona i el 1867 a Savona. Posteriorment també va emprendre una carrera com a director d'orquestra.
Va ensenyar violí, després va dirigir diverses temporades d'òpera als grans teatres italians. El 1874 va guanyar un concurs i va ser nomenat director musical de l'Institut F. Morlacchi de Perusa, on va romandre fins al 1876. El 1884 va rebre l'encàrrec de dirigir el "Teatro Regio" de Torí i cinc anys més tard va esdevenir director del Conservatori de Música de la mateixa ciutat, càrrec que va ocupar durant vint-i-nou anys.
La direcció de Bolzoni al Conservatori es va caracteritzar per importants disposicions sobre l'escola de teoria i solfeig, l'escola de violí i viola, exercicis de quartet, el curs de cultura general, literària i científica, les càtedres d'orgue, arpa i piano.
Paral·lelament va continuar la seva activitat concertística i compositiva, tractant-se d'òperes, obertures, música orquestral i de cambra: simfonies, suites, fantasies, minuets. L'any 1870 es va estrenar al Teatro Regio de Parma Un matrimonio civile, un idil·li musical en un acte de la seva composició amb llibret de Giacomo Schianelli, dirigit per Giulio Ferrarini amb Giuseppina Pasqua.
Va tenir entre els seus alumnes el compositor Leone Sinigaglia (1868-1944) que li va dedicar el seu Zwei Charakterstucke per a orquestra de corda, op.35, publicat el 1910, així com Carlo Adolfo Cantù, Giuseppe Blanc, Edgard Varèse.
Un dels seus minuets, original per a piano sol, s'interpretava amb freqüència en la versió per a orquestra de corda, en particular per Arturo Toscanini.

## Discografia

* AA. VV. : "Obra per a oboè i piano entre els segles XIX i XX", Tactus, 2016 Luciano Franca, oboè, Filippo Pantieri, piano històric (contenia la Cançó Bohèmia per a oboè i piano, la Fantasia per a oboè i piano, el Minuetto per a piano sol)

## Referències

* ↑ https://www.discogs.com/artist/884559-Giovanni-Bolzoni
* 1 2 3 4 Carlo Frajese, BOLZONI, Giovanni, a Dizionario biografico degli italiani vol. 11, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1969. URL consultada el 20 de març de 2018.
* 1 2 3 Andrea Della Corte e Guido M. Gatti, Dizionario di musica, Torino, Paravia, 1956, p. 82

## Enllaços externs

* Enciclopedie on line, Istituto dell'Enciclopedia Italiana.
* Luigi Perracchio, https://www.treccani.it/enciclopedia/giovanni-bolzoni_(Enciclopedia-Italiana)]/a Enciclopedia Italiana, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1930./
# Bullit madrileny

El bullit madrileny (en castellà: cocido madrileño) és el plat més representatiu de la gastronomia madrilenya. Consisteix en un bullit l'ingredient principal del qual són els cigrons i els secundaris, encara que amb gran protagonisme, diverses verdures, carns i cansalada de porc amb algun embotits. El seu origen és humil i era consumit inicialment per classes més baixes, arribant a poc a poc a l'alta societat a causa de la seva inclusió en els menús dels restaurants.

## Enllaços externs

* Club de Amics del Bullit Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine. (castellà)
# Emzar Guelaixvili

Emzar Guelaixvili (en georgià: ემზარ გელაშვილი, en rus: Эмзар Гелашвили) va ser un ciclista soviètic d'origen georgià. Competí en el ciclisme en pista i va obtenir una medalla de bronze al Campionat del món de Velocitat amateur de 1982, per darrere del també soviètic Serguei Kopílov i de l'alemany Lutz Heßlich.

## Referències

* ↑ «Finales del Mundial de ciclismo en pista». Mundo Deportivo, 28-08-1982 [Consulta: 15 gener 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Ricardo Coral Dorado

Ricardo Coral Dorado (Barbacoas, 2 de setembre de 1965) és un guionista, director, libretista, productor i director de cinema colombià.

## Biografia

El 1983 va viatjar a Praga i va ingressar a l'Escola Superior d'Arts de Praga, Facultat de Cinema i Televisió FAMU, on va rebre el grau de director de cinema i televisió argumental en 1989. En 1992 fins a 1993 va cursar el Màster en Escriptura de Guions Cinematogràfics organitzat per la Fundació Viridiana i la Universitat Autònoma de Madrid. Entre 1999 i 2000 va fer estudis de Doctorat en Teoria de la Literatura i Literatura Comparada a la Universitat Autònoma de Barcelona. Així mateix, ha estat becari de la Fundació Carolina-Casa d'Amèrica per a Escriptura de Guions Cinematogràfics Iberoamericans.
Ha estat professor i assessor curricular en la Pontifícia Universitat Javeriana i Universitat dels Andes de Bogotà fins a 1997, professor de posada en escena al Centre Europeu de Cinema i a l'Institut del Cinema de Barcelona fins al 2004. Des del 2006 al 2008 també va ser professor de direcció en el Màster en Direcció i Producció de Cinema de la Universitat Politècnica de Catalunya, Live-Ecib. En 2010, va ser professor de la Universitat Manuela Beltrán i professor visitant de la Universitat del Magdalena.
A televisió ha treballat a les sèries Al desnudo de Punch televisión (1997), X-6 (2009, Padres e hijos (2009) de Colombiana de Televisión, Confidencial (2010-2011) de Caracol Televisión i El man es Germán (2010) de RCN Televisión. Va ser el creador d'una sèrie de 9 Antipublicidades estrenades a Festival de Cinema Independent de Barcelona el 2003. En 2008 va realitzar la videocreació pel Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), qui el va seleccionar “Artista del mes” pel seu llargmetratge La peli.

## Filmografia

* 5 viudas sueltas (2014)
* Postales colombianas (2011)
* El man es Germán (2010)
* La peli (2007)
* Ni te cases ni te embarques (2008)
* Te busco (2002)
* Es mejor ser rico que pobre (1999)
* Mujer del piso alto (1997)
* Posición viciada (1997)
* El viaje (1996)
* Ocupado (1993)
* Un día después del sábado (1990)
* Latinoamérica (1989)
* Ante la ley (1986)

## Referències

* ↑ Ricardo Coral-Dorado: "Si se cuestiona el poder en Colombia, el precio es la vida, El Periódico, 10 de setembre de 2008
* ↑ Ricardo Coral Dorado, El Tiempo
* ↑ Ricardo Coral al CCCB

## Enllaços externs

* Biografía de Ricardo Coral Dorado
# Francesc Xavier Tubert i Alsina

Francesc Xavier Tubert i Alsina és un empresari i polític català, diputat al Congrés dels Diputats en la V i VI legislatures.
Diplomat en Direcció de Màrqueting a l'IESE de la Universitat de Navarra, treballà com a empresari agrícola i ramader a la seva pròpia empresa. Ha estat president de la Federació de Cooperatives Agràries de Catalunya i membre de la Confederació Empresarial Espanyola d'Economia Social (CEPES).
Militant de Convergència Democràtica de Catalunya, fou elegit regidor a l'Ajuntament de Riudellots de la Selva a les eleccions municipals espanyoles de 1979, 1983, 1987 i 1991. El febrer de 1995 va substituir en el seu escó Miquel Roca i Junyent, elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1993. Ha estat Vocal de la Comissió d'Agricultura, Ramaderia i Pesca, de la Comissió Mixta dels Drets de la Dona i de la Comissió Mixta per a l'Estudi del Problema de la Droga. En novembre de 1999 va substituir en el seu escó Lluís Miquel Recoder i Miralles, elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1996. Fins a 2000 fou novament vocal de la Comissió d'Agricultura, Ramaderia i Pesca del Congrés dels Diputats.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, V Legislatura
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, VI Legislatura
# Lanhouarneau

Lanhouarneau (en bretó Lanhouarne) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 1.016 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| - | - | - | - | - | 1057 | 1241 | 1368 | 1345 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1237 | 1337 | 1292 | 1268 | 1215 | 1178 | 1206 | 1204 | 1256 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1239 | 1328 | 1340 | 1512 | 1521 | 1389 | 1323 | 1280 | 1107 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1112 | 1058 | 1029 | 1032 | 959 | 903 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1965-1983 | Jean Louis Roué |
| 1983-1986 | Alexis Vourc'h |
| 1986-2001 | Denise Michel |
| 2001- | Eric Pennec |
# La Baussaine

La Baussaine (en bretó Baosan, en gal·ló La Bauczaènn) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 579 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 496 | 509 | 435 | 421 | 447 | 474 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Alain Gauven | |
| 2008- | Florence Deniau | |
# La Plantera

El barri de la Plantera de Blanes és un dels barris més poblats i característics d'aquesta vila. Sembla que en l'antiguitat, el mar Mediterrani ocupava quasi tota la part de terra ferma on està situat el Barri. Per acció del riu Tordera, degut als al·luvions que portava i als mateixos corrents marins i temporals que transporten la sorra d'un lloc a l'altre, a poc a poc aquesta zona es va anar convertint en aiguamolls i finalment en una rica zona agrícola, ja que les seves terres eren ideals per conrear-hi llegums i altres productes de l'horta. És per això que aquesta barriada se la coneix amb el nom de La Plantera.
L'any 1458 amb un privilegi concedit per la vescomtessa Violant de Prades, filla del comte de Prades i esposa de Bernat Joan de Cabrera, s'incorpora al terme de Blanes el barri de s'Auguer, el Racó d'en Portes i la Plantera que fins aleshores pertanyien al Castell de Palafolls.
Avui en dia, de terres de conreu i de plantacions en queden ben poques, i aquestes han anat desapareixent per construir-hi pisos, carrers, escoles, etc.. però s'ha conservat el nom que recorda els seus orígens agrícoles.
Algunes de les dades més destacables relacionades amb aquest barri són:
| 1950/60 | Ampliació de la fàbrica de la SAFA. Necessitat de mà d'obra |
| 1960/70 | Boom turístic. Construcció d'hotels i apartaments |
| 1966 | Aprovació del pla parcial de La Plantera |
| 1967 | Construcció dels primers grans edificis |
| 1972 | Creació de l'associació de veïns. Instal·lació de les primeres empreses |
| 1979 | Inauguració del Col·legi Napoleó Soliva de Blanes |
| 1985 | Aprovació de les obre d'enllumenat i de renovació d'aigua potable |
| 1987 | S'inaugura la Cooperativa Agrícola |
| 1995 | Es cobreix la riera de Vall d'en Burg que atravessa el barri |
# Cabrejas del Pinar

Cabrejas del Pinar és un municipi espanyol ubicat a la província de Sòria, dins la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Pertany a la comarca de Pinares.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 508 | 495 | 462 | 485 |
# Enric Sans i Salellas

Enric Sans i Salellas (Figueres, Alt Empordà, 10 de setembre de 1890 - 11 de febrer de 1953) va ser un compositor de sardanes.
Iniciat pel seu pare, va viure sempre immers en el món de la música, als set anys va començar a tocar el violí. Més tard va seguir els estudis musicals amb els mestres Domènec Sánchez Deyá de Barcelona i Alphonse Lefort del Conservatori de París. Aviat s'integra a formacions musicals com L'Art Gironí i, entre els anys 1911 i 1914 va dirigir la cobla Antiga Pep de Figueres, per a la que va escriure diverses sardanes, algunes de les quals van ser enregistrades a París en un viatge amb la seva cobla.
Juntament amb Ramon Bassagañas i Basil (jazz-band), Enric castelló (banjo), Emili Pallisera (saxofó), Antoni Vidal (trompeta), Amat Blanch i Reynalt, Andreu Gea (contrabaix) i, Camil·la Lloret Altafulla (piano), conformaren el grup musical "The King Jazz", Va formar molts alumnes de Figueres i dels pobles veïns en l'estudi musical i en l'instrument del violí, com per exemple en Joan Saliner Duran, Josep Pagès Quer o en Josep Núñez Soler o l'Enric Cullell Sagols de Cabanes.
La popularitat li va arribar amb la sardana La infantona dedicada a la seva filla gran. Va escriure un centenar de títols, la majoria d'obres de línia camperola, fresca i melòdica.

## Obra

Es conserven obres seves al Fons Pere Rigau (TomR) del Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí, datades entre el final del segle xix i principi del XX.
* Vora el niu. Sardana per a Cobla.
* Xamosa Roser. Sardana per a Cobla.
* Barcelonina gentil, Sardana per a Cobla.
* Salta i balla, Sardana per a Cobla.
* Matilde, Sardana per a Cobla.
* A la meva estimada, Sardana per a Cobla.

## Altres títols

| Apassionada, Caterina, Conxita, De marina a muntanya, Dolç record, Fent tabola, La gallina enamorada, Julieta, La sardana de les bruixes, Mira què et dic, La nuvia, Les noces de la cosineta, Ni mai que torni, Nostre himne, | Ritmes pastorils, Rosina, Solita, Salut als dansaires, Tot jugant, Úrsula, La pubilla de la Torrassa, Sota els pins del Mas Marés, La Rambla de les Flors, La plaça de Badalona, Somni d'amor, Vol d'orenetes (1951), La font d'Ignasi Iglésias (premiada); Les campanes de Figueres, dedicada a la seva ciutat. |
El seu llegat documental es conserva a l'Arxiu Municipal de Roses i a la Biblioteca Fages de Climent de Figueres.

## Referències

* ↑ Carles Riera, Josep Maria Serracant, Josep Ventura Diccionari d'autors de sardanes i de música per a cobla. Girona: SOM, 2002
* 1 2 Padrosa Gorgot, Inés. «Sans Salellas, Enric». A: Diccionari Biogràfic de l'Alt Empordà. Diputació de Girona, 2009, p. 760. ISBN 978-84-96747-54-8 [Consulta: 31 octubre 2019].
* 1 2 3 4 http://www.ddgi.cat/quiosc/recursos/publicacio/exemplarDigital/diccionari-biografic-de-l-alt-emporda.pdf
* ↑ «Obra d'Enric Sans». Inventari dels Fons Musicals de Catalunya (IFMuC). UAB.
* ↑ «Quadre de fons Arxiu Municipal de Roses». [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ «Fitxa del fons d'Enric Sans Salellas (Biblioteca de Figueres)».

## Enllaços externs

* «Llista de sardanes». Sardanista.cat.
# Francesc Xavier Sust

Francesc Xavier Sust, (Barcelona, 1941) és un arquitecte català.
Obté el títol l'any 1965 per l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona. La seva pràctica professional ha estat diversa (arquitectura, urbanisme, disseny), però en els darrers anys s'ha concentrat en temes d'urbanisme. Ha estat professor de l'Escola d'Arquitectura de Barcelona i de les escoles de disseny Elisava i Eina (1964-1970) de Barcelona.
Fou cap de redacció de la revista Quaderns d'Arquitectura i Urbanisme (1973-74) i director de la col·lecció d'arquitectura i disseny de Tusquets Editores. Autor de nombrosos articles sobre disseny, arquitectura i urbanisme en diverses revistes especialitzades i d'altres escrits, especialment en temes d'arquitectura i habitatge, d'entre els quals destaquen els llibres Las estrellas de la arquitectura (Tusquets, 1975) i, conjuntament amb Ignacio Paricio, La vivienda contemporànea. Programa y tecnologia (1TEC, 1998). Un dels seus dissenys és el pòster Capçal de llit (1972).

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
# Koloa

Koloa és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Hawaii. Segons el cens del 2000 tenia 1.942 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Koloa tenia 1.942 habitants, 693 habitatges, i 507 famílies La densitat de població era de 629,15 habitants per km².
Dels 693 habitatges en un 34,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,2% hi vivien parelles casades, en un 18,9% dones solteres, i en un 26,8% no eren unitats familiars. En el 22,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,80 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,25.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,0% tenia menys de 18 anys, un 9,9% entre 18 i 24, un 26,7% entre 25 i 44, un 21,6% de 45 a 64 i un 15,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35,9 anys. Per cada 100 dones hi havia 101,04 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,31 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.786 $ i la renda mediana per família de 43.393 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.125 $ mentre que les dones 25.938 $. La renda per capita de la població era de 16.224 $. Aproximadament el 16,7% de les famílies i el 17,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Koloa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 15-09-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 18 setembre 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table-Koloa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 15-09-2010.
# La Platgeta

La Platgeta és una platja urbana del municipi de Torroella de Montgrí (Baix Penedès), situada al port de l'Estartit, entre el dic Central i el dic de Llevant, al principi del passeig del Molinet de l'Estartit. Orientada al sud, està formada per sorra fina daurada. Té una longitud de 119 m i una amplada mitjana de 7,5 m.
La platja es va formar a conseqüència de la construcció del dic de Llevant del port, el 1990, en acumular-se sorra. La platja resultant està arrecerada de la tramuntana i d'altres vents, amb aigües sempre tranquil·les.
L'ampliació del dic de Llevant, el 2013, va respectar la continuïtat de la platja, tal com reclamaven l'Associació Amics de l'Estartit Mar i Muntanya, amb la campanya 'Salvem la Platgeta', i altres entitats de la població.

## Referències

* ↑ «El futur de la platgeta, per decidir». El Punt Avui, 06-08-2010.
* ↑ «Platja Platgeta». Costa Brava's.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Història de la Platgeta». Associació Amics de l’Estartit Mar i Muntanya.
* ↑ «L´entitat Amics Mar i Muntanya vol engegar el pla Salvem la Platgeta». Diari de Girona, 19-07-2007.
* ↑ «L'escola Portitxol reivindica la platgeta de l'Estartit per Carnaval». Diari de Girona, 12-02-2013.
# Cabredo

Cabredo és un municipi de Navarra, a la comarca d'Estella Occidental, dins la merindad d'Estella. Limita amb Genevilla al nord, Aguilar de Codés a l'est, a l'oest Bernedo i al sud Marañón

## Topònim

Aparentment el nom del poble és transparent i indica lloc de cabres. Sense embago, en estar format pel sufix -edo, utilitza per a la formació de conjunts vegetals en castellà, Julio Caro Baroja va proposar altra possible etimologia basada en la paraula llatina capper o capparis (alcaparra), per la qual capparedo o capperedo - > cabredo. El gentilici és cabredano.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 130 | 128 | 128 | 127 | 122 | 116 | 115 | 110 | 103 | 97 | 104 |
| Fonts: Cabredo i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||
# Enric Sanç i Ferrandis

Enric Sanç i Ferrandis (pseudònim literari d'Enric Sanz Hernández) (València, 1976) és un escriptor valencià. Ha publicat diverses obres poètiques i ha estat inclòs en algunes antologies. També ha publicat diverses ressenyes literàries a La Veu del País Valencià. La seua darrera obra ha estat el llibre infantil "Alfred i els tres peixets del matí", publicada a Onada Edicions.

## Obres poètiques

* El plany de les lletres ferides (Germania, 2012)
* Les hores concèntriques (Germania, 2013)
* Vides de vidre. Poemes 2013-2018 (Onada Edicions, 2019)

## Premis

* Premi de Poesia Teodor Llorente de 2013, per Les hores concèntriques
* Premi de les Lletres Comtessa Maria de Luna modalitat Poesia de 2013

## Referències

* ↑ «Enric Sanç inicia amb ´El plany de les lletres ferides´ la seua carrera poètica». Levante-EMV, 23-10-2012. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ «Presentació llibre d'Enric Sanç». La Pobla Televisió. [Consulta: 13 novembre 2015].
* ↑ «La Pobla de Vallbona entrega los premios literarios Teodoro Llorente» (en castellà). El Periòdic, 29-04-2013. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ «Premis Comtessa Maria de Luna». La Pobla de Vallbona, 20-11-2013. Arxivat de l'original el 2015-06-26. [Consulta: 25 juny 2015].