OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Julio Segura Sánchez

Julio Segura Sánchez (Madrid, 8 de març de 1943) és un politòleg, professor i economista espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Ciències Polítiques, Econòmiques i Comercials amb Premi Extraordinari per la Universitat Complutense de Madrid el 1967, i va completar el doctorat en Ciències Econòmiques, també amb premi extraordinari, en 1968, sent deixeble dels professors José Luis Sampedro, Luis Ángel Rojo, Castañeda i Arnáiz. En aquest període va ocupar diversos càrrecs en l'Institut Nacional d'Estadística (INE): membre del gabinet del Director (1965-1966), director de l'Oficina Tècnica de la Renda (1967-1970) i sotsdirector d'Estudis i Anàlisi Econòmica (1970-1971). Alhora, en 1970, fou nomenat catedràtic de Teoria Econòmica en la Universitat Complutense de Madrid, un dels catedràtics més joves.
Membre del Partit Comunista d'Espanya (PCE) des de 1969, també fou membre del seu Comitè Central en 1977 i secretari de la Comissió de Teoria Econòmica. Pertanyia al sector eurocomunista, i per solidaritzar-se amb el sector renovador exclòs del partit en fou expulsat el novembre de 1981.
Formà part de la Comissió parlamentària sobre l'Ocupació en 1987 i 1988, i a la fi de juliol de 1990 el Ministeri de Treball d'Espanya li va encarregar presidir una comissió interministerial d'experts que va elaborar un informe (conegut com a Informe Segura) sobre les modalitats de contractació. En aquest informe s'hi aconsellava reduir el temps màxim dels contractes temporals i reformar l'Estatut de Treballadors. També es mostrà partidari d'abaratir les despeses dels acomiadaments col·lectius, de flexibilitzar tant l'entrada com la sortida del mercat laboral i fomentar els contractes d'aprenentatge per tal d'incorporar-hi mà d'obra no qualificada.
De 9 de març de 1990 a març de 2006 va ser nomenat conseller del Banc d'Espanya pel Consell de Ministres. Segura va prorrogar el seu mandat en 1998, juntament amb els llavors també consellers José Manuel González-Yermo i Jesús Leguina, a causa dels canvis introduïts en la Llei del Banc d'Espanya per adaptar-la a la normativa europea i que van elevar de quatre a sis anys el mandat dels consellers. Entre 1995 i 1997 va ser membre del consell d'administració del grup estatal TENEO, que agrupava a les empreses segregades del INI amb millors resultats econòmics i possibilitats de futur.
En 14 de març de 2006 va ser nomenat conseller de la CNMV en substitució de Juan Junquera. A principis d'aquest mateix mes havia deixat el seu càrrec en el Banc d'Espanya. Després de la dimissió de Manuel Conthe en 2007 fou nomenat director de la Comissió Nacional del Mercat de Valors. En setembre de 2012 fou substituït per Elvira Rodríguez Herrer.

## Obres

* La industria española y la competitividad (1992)
* Análisis microeconómico (1986)
* Teoría económica de la organización industrial (1983)
* La economía en sus textos (amb Carlos Rodríguez Braun).

## Referències

* 1 2 Julio Segura, nuevo presidente de la CNMV a Libertad Digital, 26 de novembre de 2008
* ↑ El Cirujano de la CNMV

## Enllaços externs

* «Obra de Julio Segura Sánchez» a Dialnet.
* Entrevista al Faro de Vigo
# Julio Somoza

Julio Somoza de Montsoriú i García Sala (Gijón, 23 de desembre de 1848 - ibídem, 25 d'octubre de 1940) va ser un historiador asturià.

## Biografia

La seva infància transcorre a Galícia i Castella i Lleó on intenta accedir a l'Acadèmia d'Artilleria, lloc que no aconsegueix a causa d'un problema físic.
El 1873 s'instal·la a Gijón i comença a dedicar-se a l'estudi de la història i cultura d'Astúries.
El 1881 funda al costat de Máximo Fuertes Acevedo, Braulio Vigón i Fermín Canella Secades «La Quintana» una espècie d'acadèmia per a l'estudi dels costums i del passat d'Astúries. A part d'aquesta tasca inicia les seves col·laboracions amb diferents periòdics de l'àmbit regional com El Productor Asturiano, El Eco de Asturias, Revista de Asturias o Diario el Carbayón i a Madrid en La Ilustración Gallega i Asturiana (1879-1982). Per a aquestes col·laboracions usava sovint el pseudònim Don Diego de Noche.
El 1909 va ser nomenat cronista oficial de la vila de Gijón, i el 1924, després de la mort del seu amic Fermín Canella, cronista oficial del Principat d'Astúries, càrrecs que va exercir fins a la seva defunció a Gijón el 1940.

## Obra

Va ser gran admirador de la figura de Jovellanos escrivint nombroses obres entorn de la figura i l'obra de l'il·lustrat. Dins d'aquesta etapa es pot indicar:
* Jovellanos: nuevos datos para su biografía (1885)
* Las amarguras de Jovellanos: Bosquejo biográfico con notas y setenta y dos documentos inéditos (Gijón, 1889)
* Escritos inéditos de Jovellanos, dispuestos para la impresión (Barcelona, 1891)
* Inventario de un jovellanista (Madrid, 1901)
* Documentos para escribir la biografía de Jovellanos (Madrid, 1911)
* Cartas de Jovellanos a Lord Vassall Holland sobre la guerra de la Independencia —1808-1814—, con prólogo, notas e índices aclaratorios (Madrid, 1911)
* Jovellanos: manuscritos inéditos, raros o dispersos (Madrid, 1913)
Altres obres són:
* «Cosiquines de la mió quintana» (Oviedo, 1884).
* «Noticia biográficas y bibliográficas de Máximo Fuertes Acevedo» (Oviedo, 1885).
* «Registro Asturiano» (Oviedo, 1927)

## Referències

* ↑ Guzmán Sancho, 2001, p. 15.
* ↑ Guzmán Sancho, 2001, p. 295.

## Bibliografia

* Guzmán Sancho, Agustín. Biografía de Don Julio Somoza y García Sala, 2001. ISBN 84-607-2737-8.
# Josep Pérez Vilaplana

José Pérez Vilaplana (Cocentaina, 22 d'agost de 1929 - 8 d'abril de 1998) va ser un músic i compositor valencià, així com director de la banda Unió Musical Contestana de la localitat de Cocentaina.
Es va formar al Reial Conservatori de València. És considerat com un dels grans mestres de la música de festes de Moros i Cristians, per aquesta raó, bona part de les seues composicions són pasdobles o marxes mores.

## Obra
### Música de banda

| 1969 Zoraidamir, marxa cristiana 1972 Gentileza '72, marxa cristiana 1983 Cruzada 83, marxa cristiana 1984 Abbasidas de San Blas, marxa mora 1987 Castellans 87, marxa cristiana 1989 Ballalferis vert 89, marxa mora 1992 Musulmanes 92, marxa mora A Mons Pares, marxa mora Al contrabando, pasdoble Al-masur, marxa mora Alarde gentil, marxa cristiana Alcohol, no gràcies, pasdoble Almogàvar Ortells, pasdoble Almogàvers en Concentaina, himne Als Berebers, marxa mora Als chanos, marxa mora Andrián Espí, marxa cristiana Antonio Miguel, pasdoble Banda, pasdoble Bohemios del 29, pasdoble Bolero-ballet, ballet Broquer d'or, pasdoble Cagamistos capità, marxa cristiana Caravaca de la Cruz, marxa mora Carla, pasdoble | Cocisfrán, pasdoble Coloma el chumbero, marxa mora Doctor Berenguer, pasdoble El cadí bereber, marxa mora El capità bequeter, fanfarria El chano alférez, marxa mora El Comtat, pasdoble El Madhí, marxa mora El màrtir fester, marxa fúnebre El meneito bequeter, pasdoble El mestre a Alcoi, marxa cristiana El palau de la música, pasdoble El pergamí, pasdoble El verd alferis (olla del moro vell), marxa mora Els Maseros, pasdoble Els verds estan ahí, pasdoble Els voltors, pasdoble Ernest Landric, marxa mora Fomento musical, marxa cristiana García y Valor, marxa mora Génesis, marxa cristiana Génesis, marxa mora Génesis II, pasdoble Guardia Jalifiana, marxa mora Homenaje, pasdoble Homenatge a San Blas, marxa cristiana | L'abegot, pasdoble La alfombra, pasdoble La burra Tomasa, pasdoble Llácer García - (Rapsoda y tapiser), pasdoble Masanet alférez moro, marxa mora Miguel Pérez, pasdoble Moltó Lloréns, marxa cristiana Moros vells de Biar (El paje verde), marxa mora Musical contestana, pasdoble Muza malik, marxa mora No fará rés... mallorquí, pasdoble Noces d'argent, pasdoble Oración nómada, marxa mora Paco flautí, pasdoble Rabb-an-dán, marxa mora Raf-Gin, marxa mora Realistes de Villena, marxa mora Remembranza, pasdoble Sant Hipòlit, marxa militar Segrelles, pasdoble Sentimientos, pasdoble Sìnode fester, marxa cristiana Solfistas contestanos, pasdoble Valls Reig, pasdoble Vila Vella, marxa cristiana Voluntad de Fer, marxa mora |

### Misses

* Llàgrimes de Mare - missa religiosa
* Mare de Déu - missa religiosa
* San Hipólito - missa religiosa
* San Hipólito - missa religiosa

## Enllaços externs

* Pàgina a la Junta de Festes de Moros i Cristians de Cocentaina
# Josep Pérez i Moya

Josep Pérez i Moya (nascut l'1 de febrer de 1953) és un polític català, diputat al Congrés dels Diputats en la X Legislatura.

## Biografia

Començà a estudiar medicina a la Universitat Autònoma de Barcelona però no va acabar la carrera. Militant del PSUC primer i d'Iniciativa per Catalunya Verds després, a les eleccions municipals espanyoles de 1983 fou elegit tinent d'alcalde de l'ajuntament del Prat de Llobregat, càrrec que va renovar a les següents eleccions municipals de 1987, 1991, 1995, 1999 i 2003. De 1995 a 2003 fou conseller de l'Entitat Metropolitana del Transport i membre del Consell d'Administració de l'Institut Metropolità del Taxi. De 1999 a 2003 també fou vicepresident de la Diputació de Barcelona.
En desembre de 2006 fou nomenat director del Servei Català de Trànsit, càrrec que va desenvolupar fins a 2010. De 2013 a 2015 ha estat Coordinador del grup metropolità d'ICV-EUIA-EPM a l'Àrea metropolitana de Barcelona.
L'abril de 2015 va substituir en el seu escó Laia Ortiz i Castellví, escollida diputada a les eleccions generals espanyoles de 2011 i que renuncià a l'escó quan fou escollida regidora a l'ajuntament de Barcelona a les eleccions municipals espanyoles de 2015. Ha estat portaveu adjunt de la Comissió d'Interior, de la Comissió d'Indústria, Energia i Turisme, de la Comissió d'Agricultura, Alimentació i Medi ambient, de la Comissió de Cooperació Internacional per al Desenvolupament, de la Comissió sobre Seguretat Viària i Mobilitat Sostenible i de la Comissió per a l'Estudi del Canvi Climàtic.

## Referències

* ↑ Josep Pérez Moya, nou director del Servei Català del Trànsit Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. al web de l'ajuntament del Prat
* ↑ Perfil Arxivat 2018-02-26 a Wayback Machine. al web d'ICV
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Josep Quera i Còrdoba

Josep Quera i Còrdoba (Arenys de Mar, 1879 - Barcelona, 1958) fou un llibreter, autor dramàtic i editor català, fundador de la Llibreria Quera.

## Biografia

Amb la colla d'amics del poble feien representacions als portals de les cases, fent-se pagar amb agulles de cap que posteriorment venien a les conegudes puntaires de la costa d'Arenys. Més tard, va començar a treballar als ferrocarrils, però la seva afecció a la literatura catalana el va portar a encaminar-se, cada cap de setmana, per tot Catalunya i Andorra. Era un fervent recopilador de material antropològic català (cançons, tradicions i costums) i viatjava de poble en poble tot divulgant l'ús del català.
El 1897 va començar a publicar una revista velografiada, La Talia Catalana, on figuraven autors com a Ramon Garriga, Josep Maria Folch i Torres, Dolors Monserdà i Vidal, Norbert Font i Sagué, etc. Va sortir durant dos anys, donant-se a conèixer més de vint-i-cinc obres de teatre. El febrer de 1899 va ser cofundador de l'Agrupació Folk-lorística de Barcelona.
El 1903 va treure la col·lecció Biblioteca L'Escon, que fins al 1936 va publicar 187 obres teatrals. El gener de 1906 hi va afegir la revista del mateix nom L'Escon, que consta editada a Tarragona per motius de censura, on publicava peces dramàtiques en forma de fulletó. El desembre de 1918, amb el número 263, la revista va deixar de publicar-se a causa de la pandèmia de grip. A partir d'aleshores, Josep Quera va deixar de viatjar pels pobles i dedicava les tardes a la llibreria, i va seguir publicant obres de teatre en català per a afeccionats, especialment per a centres catòlics. Cada diumenge, la família anava d'excursió per la rodalia de Barcelona, fins que el 1922 compraren un terreny a La Floresta.

## Obra

* Qui tot ho vol tot ho pert (1898)
* Un catalanista (1899), monòleg en prosa de J. i F. Quera i Córdoba
* ¡Parells! (1900) Sainet en un acte i en prosa estrenat el 30 d'octubre 1898 al Círcul Católich de Badalona

## Referències

* ↑ Pinyol i Torrents, 2009, p. 416.
* ↑ «Lliberia Quera». A: Enciclopèdia de l'esport català. Gran Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «La Llibreria Quera compleix 100 anys». Calendari de l'ermità. RQG, 05-02-2016. Arxivat de l'original el 28-05-2020.
* ↑ Pinyol i Torrents, 2009.
* 1 2 Catàleg del Patrimoni Arquitectònic, Històric-Artístic i Paisatgístic dels Establiments Emblemàtics de la Ciutat de Barcelona. Categoria E3: Elements d'interès paisatgístic, 26-02-2016, p. 22-23.
* ↑ «Gazeta Catalanista». La Veu de Catalunya, 14-02-1899, pàg. 2.
* 1 2 Malé, 2016, p. 13.
* ↑ «Espai Quera». Fons d'Imatges del Comerc de Catalunya (FICC).
* ↑ Qui tot ho vol tot ho pert. Barcelona: La Talia Catalana, 1898, p. 48 (Biblioteca de La Talia Catalana, 011).
* ↑ Un catalanista. Barcelona: Biblioteca de Lo Teatro Regional, 1899, p. 15.
* ↑ ¡Parells!. Barcelona: Eduard Albacar, 1900, p. 32.

## Bibliografia

* Malé, Jordi «La Casa Patuel de Mataró i el teatre». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, 116, 01-10-2016, pàg. 8-18.
* Pinyol i Torrents, Ramon «El teatre catòlic català contemporani. Els orígens (1897-1908)». Anuari Verdaguer, 17, 2009, pàg. 403-427.</ref>
# Josep Morlans Martínez

Josep Morlans Martínez (Bellvís, Província de Lleida, 1907-?) fou un oficinista, dirigent polític i activista cultural, militant del BOC i del POUM. Abans de la Guerra Civil Espanyola treballava a les oficines de la Cooperativa de Fluid Elèctric de Lleida. Va presidir l'Agrupació Cultural Lleidatana (1926), va consistir en un nucli juvenil format en el si de Joventut Republicana de Lleida, que el 1930 es convertí en Joventut Esquerrana i l'any següent esdevingué un dels elements constituents del BOC a Lleida. També va formar part de la direcció de l'Ateneu Popular Lleidatà. Es va presentar a les eleccions municipals de 1934 per la candidatura del BOC i de la UPA. A finals de juliol de 1936 va organitzar el comitè de Proveïments de Lleida, substituït uns mesos després pel Consell Provincial de Proveïments, del qual també formà part. El juny de 1937 es va reintegrar a la seva antiga feina administrativa i a finals de 1938 fou mobilitzat. Va col·laborar a la premsa lleidatana d'esquerres, Morera Galícia principalment del BOC. Fou editorialista de Combat i gerent dels tallers d'Adelante durant la Guerra. Acabada aquesta, va passar per un tribunal militar i ingressà a la presó. El març de 1943 va prestar declaració en la Causa General des de la presó provincial de Lleida.

## Referències

* ↑ Mir, Conxita. Diccionari biogràfic de les terres de Lleida. Lleida: Alfazeta, 19/04/2016, p. 638. ISBN 9788493771553.
# Josep Morera i Sabater

Josep Morera i Sabater (Calonge, 7 de febrer de 1887 - Girona, 2 de gener de 1971), conegut també com el canonge Morera, fou un fill il·lustre de Calonge.
La seva era una família humil. Va estudiar a Calonge els seus primers anys escolars. Va ingressar al seminari de Girona i es va doctorar en teologia i dret canònic a la Universitat Gregoriana de Roma. Fou ordenat prevere a Roma. El 1913 va tornar a Girona i va ser nomenat professor del col·legi Santa Maria del Collell. El 1915 va ser canonge doctoral de la catedral de Girona. També va ser arxiver de l'abans esmentada catedral. Va ser vicari capitular, va ser membre de la comissió provincial de monuments, secretari de la Societat Econòmica d'Amics del País, membre de la Reial Acadèmia de la Història, vicari general i provisor de la diòcesi de Toledo, vicari general de Barcelona, auditor de la Rota de la nunciatura apostòlica i degà de la Rota. Va escriure diversos treballs d'investigació històrica i arqueològica medieval. Li foren atorgades la medalla de plata de la ciutat de Girona i la creu distingida de primera classe de l'orde de Sant Ramon de Penyafort.

## Referències

* ↑ Clara, Josep «El capítol de la catedral de Girona i la Guerra Civil». Revista de Girona, 183, 1997, pàg. 64 [Consulta: 17 juliol 2015].
* 1 2 Clara, Josep «Una crítica a l'església diocesana d'abans de la guerra: la del canonge calongí Josep Morera». Estudis del Baix Empordà, 18, 1999, pàg. 179-190. ISSN: 2385-3611 [Consulta: 17 juliol 2015].
* ↑ Caner i Estrany, Pere. La Vall de Calonge. Calonge: Ajuntament de Calonge : Generalitat de Catalunya, 1983, p. 169-171. ISBN 9788450084467.
* ↑ Clara, Josep. Girona, 1939: quatre sentències de mort. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserra, 2001, p. 67. ISBN 84-8415-278-2.
* ↑ Marqués, J. «In memoriam: Josep Morera i Sabater». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 21, 1972, pàg. 360-361. ISSN: 2339-9937 [Consulta: 17 juliol 2015].
# Julius Drake

Julius Drake (Londres, abril 1959) és un pianista anglès que treballa com a acompanyant de recital de cançons i músic de cambra.
Drake es va formar a la Purcell School i al Royal College of Music; va debutar professionalment a la sala Purcell el 1981 i va desenvolupar una afinitat especial per la música de Robert Schumann. Drake és ara professor de la Royal Academy of Music i professor visitant del Royal Northern College of Music; viu a Londres amb la seva dona i els seus dos fills i, entre actuacions, enregistraments i ensenyament, participa activament en el Jean Meikle Music Trust, una organització benèfica creada en commemoració de la seva mare. Drake és un oncle de la directora de teatre i òpera Sophie Hunter.
Drake va ser director del Festival Internacional de Música de Cambra de Perth a Austràlia del 2000 al 2003 i va ser director musical de la posada en escena per Deborah Warner del Diary of One Who Vanished de Janáček, de gira a Múnic, Londres, Dublín, Amsterdam i Nova York; va ser director artístic de "Leeds Lieder 2009" i dirigeix el Festival Machynlleth a Gal·les del 2009 al 2011. Ha ideat programes de cançons per al "Wigmore Hall" de Londres, la BBC, el Concertgebouw d'Amsterdam i l'històric "Middle Temple Hall" de Londres. Recitals amb Thomas Allen, Olaf Bär, Ian Bostridge, Alice Coote, Angelika Kirchschlager, Sergei Leiferkus, Felicity Lott, Katarina Karnéus, Christopher Maltman, Mark Padmore, Amanda Roocroft, Ann Mackay i Willard White; també té una col·laboració de llarga durada amb l'oboista Nicholas Daniel.
Els nombrosos enregistraments de Drake inclouen la reproducció a la pantalla de la pel·lícula de 1997 de David Alden Winterreise de Schubert per a Channel 4 amb Ian Bostridge.

## Referències

* ↑ "Weekend Birthdays", The Guardian, p. 52, 5 April 2014
* ↑ "Còpia arxivada". Arxivat de l'original el 3 de juny de 2008. Consultat el 29 de gener de 2010.
* ↑ Drake, Julius (10 de febrer de 2006). "Enamorat de Schumann". El guardià. Recuperat el 14 de desembre de 2018.
* ↑ Christiansen, Rupert (4 de gener de 2010). "Concert del 50è aniversari de Julius Drake al Wigmore Hall, ressenya". Telegraph.co.uk. Recuperat el 14 de desembre de 2018.
* ↑ "Fedra connecta els (Go)dots". Examinador irlandès.
* ↑ "Artistes IMG - Celebrate Performance". Imgartistes.com. Recuperat el 14 de desembre de 2018
* ↑ https://www.youtube.com/watch?v=DLsaSm5iG9o/ a You Tube

## Enllaços externs

* https://www.juliusdrake.com/
# Joseph Saucier

Joseph Saucier (Montreal, 24 de febrer de 1869 - 10 d'abril de 1941) fou un baríton quebequès, director de cor i pianista.
Saucier va tenir les seves primeres lliçons de piano del seu pare, el pianista Moïse Saucier, i després va estudiar amb Charles-Marie Panneton i Dominique Ducharme. Va fer la seva primera aparició pública als deu anys. Als divuit anys va prendre lliçons de cant amb Paul Wiallard i Achille Fortier i va aparèixer com a cantant solista a l'Església de Gesù i a la catedral de Sant Jaume. El 1897 va esdevenir organista i director de cor a "St-Louis du Mile-End".
A finals de 1897, Saucier va anar a París i va estudiar cant al Conservatori de París amb Auguste-Jean Dubulle. Per a la celebració de 50 anys de la Universitat Laval, va cantar en 1902 com Satanàs a El Paradís perdut de Théodore Dubois. El 1903 es va convertir en director de cor a l'Església Inmaculada Concepció. 1907/08 i 1911/12 va ser president de l'"Académie de musique du Quebec"·. El 1913 va participar com a solista en l'estrena de l'oratori d'Alexis Contant Les Deux Âmes.
Conegut principalment com a cantant de concert i oratori, Saucier va tenir una de les seves poques aparicions a l'òpera el 1923 com a sacerdot a Samson et Dalila. Els seus primers enregistraments en cilindres de cera del 1904 es troben entre els enregistraments vocals més antics realitzats al Canadà. Saucier va estar sovint acompanyat durant concerts i enregistraments per la seva dona Octavie Turcotte, una neboda i estudiant de Dominique Ducharme. El seu fill Jean Saucier es va convertir en neuròleg i violinista, i el seu net Pierre Saucier va treballar com a crític al diari "La Patrie". El violinista Marcel Saucier era nebot de Joseph Sauciers.

## Referències

* ↑ Michel Fournier, Québec Info Musique.com et Louis Bédard (Foutchy), Oricom Internet Inc.: Québec Info Musique | Joseph Saucier. In: www.qim.com. Abgerufen am 23. November 2016.

## Bibliografia

* Library and Archives Canada - The Virtual Gramophone - Joseph Saucier
* The Canadian Encyclopedia - Joseph Saucier
# Jørgensenita

La jørgensenita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom de Vilhelm Jørgensen (1844–1925), cofundador l'any 1870 de la fàbrica de criolita d'Ivittuut, Groenlàndia.

## Característiques

La jørgensenita és un halur de fórmula química Na₂(Sr,Ba)$_{14}$Na₂Al₁₂F$_{64}$(OH,F)₄. Va ser aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional com a espècie vàlida l'any 1995. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Els cristalls són allargats al llarg de [010], de fins a 1 centímetre de longitud, normalment en forma de ventall aplanat o agregats columnars, íntimament intercrescuda amb jarlita o stenonita; també massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 3,5 i 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jørgensenita pertany a «03.CC - Halurs complexos. Soroaluminofluorurs.» juntament amb els següents minerals: gearksutita, acuminita, tikhonenkovita, artroeïta, calcjarlita i jarlita.

## Formació i jaciments

Es troba en cavitats omplint fissures en dipòsits de criolita, juntament amb altres fluorurs. Sol trobar-se associada a altres minerals com: jarlita, stenonita, thomsenolita, gearksutita, topazi o moscovita. Va ser descoberta al dipòsit de criolita pegmatítica en granit d'Ivittuut, al Fiord Arsuk (Sermersooq, Groenlàndia), l'únic indret on ha estat trobada.

## Referències

* ↑ «Jørgensenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 març 2016].
* 1 2 «Jørgensenite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 10 març 2016].
# Kaguya (ratolí)

Kaguya (かぐや o també 輝夜) és un ratolí femella real que té dues progenitores del mateix sexe. El nom, que significa Llum Brillant, el va rebre en honor d'una princesa del folklore japonès.
Els investigadors encapçalats per Tomohiro Kono a la Universitat d'Agricultura de Tòquio (Japó) es van valer de cèl·lules de dos ratolins femelles distintes per a obtenir un animal nou. Mitjançant un procés anomenat haploidització, a algunes cèl·lules se'ls lleva un dels seus dos conjunts de cromosomes, deixant-les amb només un, com si fossin espermatozoides o òvuls.
No es tracta d'una clonació, atès que s'usen les cèl·lules de dos individus, sinó més aviat d'una partenogènesi.
Podrà utilitzar-se aquest procés en éssers humans? Sembla remot, ja que almenys un dels progenitors emprats és fruit ad hoc de l'enginyeria genètica.
El ratolí Kaguya ja ha parit criatures concebudes de la manera tradicional.
# Josh Smith

Joshua Smith (Los Angeles, Califòrnia, 5 de desembre de 1985), és un jugador de bàsquet professional estatunidenc que juga als Atlanta Hawks de l'NBA.