OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gabriel Omar Amato

Gabriel Amato (Mar del Plata, 22 d'octubre de 1970) és un exfutbolista argentí. Va començar la seva carrera al Club Atlético Aldosivi de la seva ciutat natal.
A l'Argentina hi jugaria a les files dels tres equips més importants, el Boca Juniors, el River Plate i l'Independiente d'Avellaneda. A la lliga espanyola hi va passar per nombrosos equips, com el Llevant, el Reial Betis, l'Albacete Balompié… La seva època europea més destacada va ser a finals dels 90 amb el RCD Mallorca entrenat per Héctor Cúper, i el Glasgow Rangers escocès.
Després de jugar amb el RCD Mallorca, va marxar traspassat al Glasgow Rangers en finalitzar la temporada 1997/1998 per una quantitat propera als 1.000 milions de les antigues pessetes -sis milions d'euros-. El davanter argentí va marxar al club escocès, que manté una dura rivalitat amb el Celtic, després d'un brillant pas pel Mallorca en la primera temporada del club a Primera. Però l'estrella d'Amato es va apagar a Escòcia, on va aguantar dos anys.
En la campanya 2000/2001 va tornar a Espanya jugar al Betis, que havia baixat a Segona Divisió. En el conjunt verdiblanc va recuperar la seva millor versió i va ser un dels artífexs de l'ascens de l'equip sevillà una temporada després.
El seu últim equip va ser el Banfield de l'Argentina, on va decidir retirar-se.
Van ser quinze equips i deu títols, sumant Copa Masters amb Boca, Obertures 94, 96 i Copa Libertadores 1996 amb River, dues Lligues i tres copes amb el Glasgow Rangers i l'ascens amb el Betis.
Va participar l'Showbol amb Diego Maradona. Es va unir al cos tècnic de Matias Almeyda a càrrec de la direcció tècnica de River Plate, el 23 de juny de 2012 van aconseguir el tan esperat ascens a primera divisió i es van proclamar campions del torneig nacional B. Ja a primera divisió, durant el Torneig Inicial després d'aconseguir diversos empats davant All Boys, Atlètic de Rafaela, Argentins Juniors i Independent, el cos tècnic de River Plate, inclòs Amato, van rescindir el seu contracte amb el president de River, Daniel Passarella.
Mesos després Almeyda assumeix com a director tècnic de Banfield en les dates finals de la Primera B Nacional 2012/13 i Amato i Ariel Holan com a ajudants de camp. En la nova temporada de la Primera B Nacional 2013/14 es donen el luxe de demostrar la seva experiència com DT donant a Banfield un estil de joc golejador gràcies a les lliçons que els va ser brindant el DT Ariel Holan i portant referents i jugadors joves amb experiència, sota consell d'Holan. El 15 de maig de 2014, empatant amb Douglas Haig, Banfield queda classificat per passar a primera divisió, sent el segon equip que l'entrenador fa accedir a aquesta categoria. El 31 de maig de 2014, després d'una reeixida campanya, treu campió a Banfield de la Primera B Nacional.

## Referències

* ↑ El central seria el segon vermell a anar-se'n a Escòcia després de Amato
# Gaeltarra Éireann

Gaeltarra Éireann (pron.[ˈɡeːl̪ˠt̪ˠaɾˠa ˈeːɾʲən̪ˠ]) fou una agència estatal de la República d'Irlanda creada el 1957 específicament per a la Gaeltacht, la zona de parla gaèlica d'Irlanda. Depenia del Ministeri per als Afers de la Comunitat, Rurals i Gaeltacht que havia començat a coordinar els afers de la Gaeltacht quan es van establir els nous límits per a la reducció de la mida de Gaeltacht en 1956.
L'enfocament de Gaeltarra a la tasca en qüestió se centrà en la creença que havia de tenir algun tipus d'enfocament urbà a la Gaeltacht, cosa que podria atraure la inversió industrial a l'interior i mantenir la població jove a la zona. Va crear dos principals polígons industrials, una a Na Doirí Beaga al nord-oest de Comtat de Donegal, i un altre al voltant d'An Spidéal al sud-oest de Comtat de Galway. Inicialment, cosa objecte de controvèrsia, com Croithlí (Donegal) i Tuar Mhic Éadaigh (Mayo) gairebé tenien indústries reeixides, i s'hi establiren bases econòmiques. Gaeltarra Éireann va declarar que va escollir aquests dos indrets perquè segons el cens eren els districtes més forts lingüísticament (en termes d'irlandès), i que intentaven "aixecar la bandera" i possiblement encoratjar a altres persones d'àrees de la Gaeltacht lleugerament més febles per continuar parlant l'idioma. En termes de creació de llocs de treball aquests esquemes van tenir un èxit relatiu. Van atreure negocis a petites comunitats rurals situades a la perifèria occidental d'Europa, en les zones que prèviament havien estat patint un deteriorament econòmic a llarg termini i despoblació.
No obstant això, Gaeltarra Éireann va fallar en potser el seu objectiu més fonamental - la defensa de la utilització de la irlandès com l'idioma principal a la Gaeltacht. Molts inversors consideraven inútil l'irlandès i els entorns de treball eren totalment anglòfons. Això soscavava la llengua materna i va afegir-ne un factor de perill. L'organització no va considerar la llengua com un atractiu turístic potencial i no va preveure aturar el descens per tal d'explotar el caràcter únic internacional de la llengua.
L'Údarás na Gaeltachta fou establit en 1980 per a continuar la tasca del Gaeltarra Éireann.

## Referències

* ↑ An Coimisinéir Teanga, Protecting language rights (consultat 11 d'octubre de 2006)
# Geórgios Khatzís

Geórgios Khatzís (en grec: Γεώργιος Χατζής), també conegut pel nom de ploma Pelleren, (Ioànnina, 1881 – Atenes, 1930) fou un escriptor i periodista grec.
Khatzís va néixer a Ioànnina, al nord-oest de Grècia, quan la ciutat encara estava sota administració de l'Imperi Otomà. Es graduà a l'Escola Zosimaia de Ioànnina i, després, assistí a la Universitat d'Atenes per cursar Medicina. No obstant això, no va poder acabar els seus estudis per causa de dificultats econòmiques. Aleshores, s'entornà a Ioànnina i esdevingué professor a Vourbiani, Konitsa. L'any 1909, Khatzís fou escollit editor del periòdic Epirus (Ήπειρος), per l'Associació Política Hel·lènica de Ioànnina. A les columnes d'Epirus recolzà els drets de la població grega de la regió contra la mala gestió i el mal govern de les autoritats otomanes d'aleshores. Per aquest tipus d'activitat fou sentenciat a mort pels otomans però, gràcies a les Guerres Balcàniques i la retirada de les tropes otomanes, va poder salvar la vida. Durant 1914-1915 participà en els esdeveniments que van succeïts a l'Epir Septentrional pels nadius grecs contra l'annexió al nou Principat d'Albània i recolzà les activitats del Govern provisional.
Després de les Guerres Balcàniques i la consegüent incorporació de la seva terra natal a Grècia, Khatzís recolzà el projecte d'organització d'un club literari a Ionànnina amb la seva pròpia llibreria, amb l'objectiu de promocionar la literatura i les arts a la ciutat. Finalment, el Club Educacional (Εκπαιδευτικός Όμιλος) de Ioànnina fou fundat l'any 1924 i Khatzís, juntament amb altres figures prominents de la regió, com ara Christos Christovasilis, esdevingueren membres del comitè administratiu. Continuà el seu treball al periòdic Epirus fins a la seva mort l'any 1930.
Una estàtua en honor seu s'erigeix a l'Arbreda del Poeta (Άλσος Ποιητών) de Ioànnina. Khatzís va tenir dos fills, un d'ells, Dimítrios Khatzís, també va esdevenir un escriptor i periodista notable.

## Referències

* ↑ «Chatzis Georgios» (en anglès). Γιάννενα & Σύγχρονη Δημιουργία. Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 31 març 2014].
* 1 2 3 «Οι μαθητές της Ζωσιμαίας Σχολής» (en anglès). Cultureportalweb.uoi.gr. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 31 març 2014].
* 1 2 Sakellariou, pàg. 363
* ↑ Sakellariou, pàg. 295
* ↑ Sfyroeras, Vasileios. «Ιστορία Επτά Αιώνων» (en grec) pàg. 7. Kathimerini.gr, 1997. Arxivat de l'original el 2012-09-07. [Consulta: 31 març 2014].
* ↑ Sakellariou, pàg. 411
* ↑ Βασιλική Σελιώτη, Αγάθη Ερωτοκρίτου. Το Διπλό Βιβλίo: Υποστηρικτικό Υλικό για τον Καθηγητή. Ministeri d'Educació de Grècia, pàg. 14. ISBN 978-9963-0-4520-4 [Consulta: 31 març 2014].
* ↑ Kitsaki, Georgia. «Τα μνημεία της πόλης των Ιωαννίνων». Universitat de Ioànnina - Departament d'Història i Arqueologia. Arxivat de l'original el 2009-05-30. [Consulta: 31 març 2014].

## Bibliografia

* Sakellariou, M. V.. Epirus, 4000 years of Greek history and civilization (en anglès). Ekdotike Athenon, 1997. ISBN 978-960-213-371-2.

## Enllaços externs

* «Ρίμες», de Geórgios Khatzís (grec)
# Gerber-Las Flores

Gerber-Las Flores és una població del Comtat de Tehama a l'estat de Califòrnia (Estats Units d'Amèrica).

## Demografia

Segons el cens dels Estats Units del 2000 tenia 1.389 habitants., 451 habitatges, i 339 famílies. La densitat de població era de 425,6 habitants/km².
Dels 451 habitatges en un 45% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,4% hi vivien parelles casades, en un 12,2% dones solteres, i en un 24,8% no eren unitats familiars. En el 19,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,08 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,55.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 28% entre 25 i 44, un 16,6% de 45 a 60 i un 11,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 105,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.107 $ i la renda mediana per família de 29.464 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.098 $ mentre que les dones 17.434 $. La renda per capita de la població era d'11.888 $. Entorn del 22,8% de les famílies i el 28,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gerber-Las Flores». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gerber-Las Flores». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Gerberga

Gerberga és el nom dels següents personatges:
* Gerberga (filla de Guillem el Sant) (?-834), monja carolíngia filla de Guillem el Sant
* Gerberga (reina dels Francs), esposa de Carloman I
* Gerberga de Lotaríngia (975-1018), comtessa de Lovaina
* Gerberga de Provença, comtessa de Provença (1093-1112)
* Gerberga de Saxònia (913/914 - 984 o 969), duquessa de Lotaríngia i després reina de França
# Gir de Ross

El gir de Ross és un dels dos girs oceànics que tenen lloc a l'oceà Antàrtic. El gir es troba al mar de Ross, i gira en el sentit de les agulles del rellotge. El gir es forma per les interaccions entre el corrent Circumpolar Antàrtic i la plataforma continental Antàrtica.

## Vegeu també

* Corrent marí
* Oceanografia
* Gir de Weddell

## Referències

* ↑ Dotto, Tiago S.; Naveira Garabato, Alberto; Bacon, Sheldon; Tsamados, Michel; Holland, Paul R. «Variability of the Ross Gyre, Southern Ocean: Drivers and Responses Revealed by Satellite Altimetry» (en anglès). Geophysical Research Letters, 45, 12, 29-06-2018. DOI: 10.1029/2018gl078607. ISSN: 0094-8276.
# Gerbillus acticola

Gerbillus acticola és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de Somalilàndia (de iure, nord de Somàlia), on viu a altituds d'entre 0 i 1.000 msnm. El seu hàbitat natural són les zones àrides. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. El seu nom específic, acticola, significa ‘costaner’ en llatí.

## Referències

* ↑ Granjon, L. Gerbillus acticola. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 4 agost 2017.
Espècies vivents de jerbus petits :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia  · Família: Muridae :
Tribus Ammodillini, Desmodilliscini, Gerbillurini i Taterillini :
Tribu Gerbillini :
Categoria :
# Gemma Rovira Ortega

Gemma Rovira Ortega (Barcelona, 1964) és una traductora literària. Entre les seves traduccions al castellà, es troben els tres últims llibres de la saga de Harry Potter de J.K. Rowling, El noi del pijama de ratlles de John Boyne i la saga Crònica de l'Assassí de Reis de Patrick Rothfuss.
Va estudiar Filologia Hispànica a la Universitat Central de Barcelona quan encara no existien les facultats de traducció, tot i que llavors no sabia a què volia dedicar-se. Alhora, va estudiar anglès en l'Institut Britànic de Barcelona, on va obtenir el Certificate of Proficiency in English de la Universitat de Cambridge (1987).
Des de 1988 es dedica exclusivament a la traducció literària de l'anglès al castellà. Ha col·laborat amb les editorials Salamandra, Anagrama, Minotauro, Random House Mondadori, Ediciones B, Edhasa, Maeva, Seix Barral, Círculo de Lectores i Alfaguara. Entre més d'un centenar d'obres traduïdes, que inclouen alguns assajos així com diversos subgèneres de novel·la, destaquen títols d'autors com Daniel Mason (L'afinador de pianos), Lisa See (Snow Flower, El pavelló de les peònies, Les noies de Xangai), Margaret Atwood (The Penelopiad), Karen Armstrong (A Short History of Myth), Andrew Miller (Ingenious Pain, Oxygen, Casanova), Anne Tyler (Digging to America, Noah's Compass, The Amateur Marriage), Kurt Vonnegut (Bluebeard), Donna Tartt (The Secret History, The Little Friend), Tom Sharpe (Els Grope, L'herència de Wilt, Wilt s'ha perdut) i Paul Theroux (Kowloon Tong).
En 2004, després de vint anys en l'ofici de traductora literària, va obtenir l'encàrrec més significatiu de la seva carrera, Harry Potter i l'orde del Fènix de J.K. Rowling, al que seguirien els dos últims títols d'aquesta saga: Harry Potter i el misteri del Príncep, el 2007, i Harry Potter i les relíquies de la Mort el 2008. A més d'aquestes obres, Gemma Rovira va traduir el llibre més venut a Espanya durant els anys 2007 i 2008, l'obra de John Boyne El noi del pijama de ratlles. També ha sigut traductora de Patrick Rothfuss, autor de Crònica de l'Assassí de Reis, i l'última seqüela d'Harry Potter, El llegat maleït.
També és membre de l'Associació Professional de Traductors i Intèrprets de Catalunya i d'ACE Traductors, de la que va formar part de la junta entre 2006 i 2010.

## Referències

* 1 2 País, Ediciones El «Gemma Rovira: “Harry Potter me hizo estrella solo en mi casa”» (en castellà). , 12-09-2016 [Consulta: 6 abril 2017].
* 1 2 «El lado menos infantil de los cuentos para niños» (en castellà). [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ «gemma-rovira - Observatorio de la Lectura y el Libro - Ministerio de Educación, Cultura y Deporte» (en castellà). [Consulta: 6 maig 2017].
# George MacDonald

George MacDonald (Huntly, 10 de desembre de 1824 – Ashtead, 18 de setembre de 1905) va ser un escriptor, poeta i ministre cristià escocès. Va ser una de les figures pioneres en el gènere de la literatura fantàstica i mentor del també escriptor Lewis Carroll. Les seves obres han estat citades com una de les principals influències per molts dels autors més destacats d'aquest gènere, com ara W. H. Auden, C. S. Lewis, J. R. R. Tolkien, Walter de la Mare, E. Nesbit o Madeleine L'Engle. C. S. Lewis va escriure que considerava a MacDonald com el seu "mestre": "Agafant una còpia de Phantastes, un dia, en una parada de llibres d'una estació de tren, vaig començar a llegir. Poques hores després", segueix Lewis, "ja sabia que havia creuat una gran frontera." G. K. Chesterton cita The Princess and the Goblin com el llibre que havia "marcat la diferència de tota la meva existència".
Elizabeth Yates escrigué de Sir Gibbie, "em va moure tal com mouen els llibres quan, de petit, les grans portes de la literatura comencen a obrir-se i et trobes, per primera vegada, amb pensaments nobles."

## Referències

* 1 2 Wolfe, Gary K.. «George MacDonald». A: Bleiler, E. F.. Supernatural Fiction Writers: Fantasy and Horror. Nova York: Charles Scribner's Sons, 1985, p. 239–246. ISBN 0684178087.
* ↑ Bentinck, Anne. Romantic Imagery in the Works of Walter de la Mare. Lewiston, NY: E. Mellen Press, 2001, p. 345. ISBN 088946927X.
* ↑ Macdonald, Greville. George Macdonald and his wife. Nova York: MacVeagh, 1924, p. 9 [Consulta: 3 maig 2017].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2007-08-16. [Consulta: 17 setembre 2007].
# George London

George London (30 de maig de 1920 - 24 de març de 1985) fou un baix-baríton d'origen quebequès, considerat un dels millors en la seva especialitat.
London va néixer a Mont-real, tot i que als quinze anys la seva família es va traslladar a Los Angeles, on va rebre la seva primera educació musical. Després de realitzar un gran nombre de concerts amb el Bel Canto Trio, del qual formava part el tenor Mario Lanza, va ser contractat per l'Òpera de Viena el 1949. El seu debut com a Amonasro (Aida) va ser molt reeixit, i aviat va obtenir contractes a Edimburg i al Metropolitan Opera de Nova York.
El 1951 va participar en la reobertura del Festival de Bayreuth, interpretant el paper d'Amfortas a Parsifal (de Richard Wagner), el seu personatge més emblemàtic i que va repetir, amb pauses, fins al 1963. Al Festival també hi va cantar el protagonista de Der fliegende Holländer.
Fora del repertori wagnerià, London va triomfar en òperes com Don Giovanni, Les noces de Fígaro, Faust (Mefistòfil), Els contes de Hoffmann (els quatre malvats) i Tosca (Scarpia). També va ser el primer americà a cantar el rol titular de Borís Godunov (de Modest Mússorgski) al Teatre Bolxoi de Moscou.
El 1961 se li va diagnosticar una paràlisi en una corda vocal, fet que li va precipitar la retirada només quatre anys després. El 1971 va establir la George London Foundation for Singers, que dona premis a joves cantants, i de 1975 a 1980 va ser director general de l'Òpera de Washington DC.

## Bibliografia

Nora London, 2005. George London: Of Gods and Demons. Baskerville Publishers

## Enllaços externs

* George London Foundation for Singers Arxivat 2006-07-19 a Wayback Machine.
# Georg Oddner

Georg Mirskij Oddner (17 d'octubre de 1923- 7 d'octubre de 2007) va ser un destacat fotògraf suec. Oddner era músic de jazz i treballava en un estudi de la publicitat en la dècada de 1940 quan per primera vegada va entrar en contacte amb la fotografia a través de Joan Melin, director d'art a Svenska Telegrambyrån, Malmö, l'agència de publicitat més gran d'Escandinàvia. A partir d'aquí, va començar a treballar en una varietat de treballs de publicitat, inclosa la indústria, l'arquitectura, i de la confecció, així com per Scandinavian Airlines. Al mitjans 1950 Odder va viatjar a Califòrnia, Amèrica del Sud, la Unió Soviètica, i l'Extrem Orient. Durant aquests viatges es va poder seguir la fotografia per als seus propis fins. S'utilitza principalment un equip format per una Hasselblad i una Leica. Els seus fotògrafs favorits inclouen Henri Cartier-Bresson i Richard Avedon.

## Referències

* ↑ Helmut and Alison Gernsheim Collection, correspondence.

## Enllaços externs

* Georg Oddner ville förstå och förklara Arxivat 2007-06-11 at Archive.is, Sydsvenskan, 7 /10/2007.
# Goubellat

Goubellat (àrab: قبلاط, Guballāṭ) és una ciutat de Tunísia, a la governació de Béja, situada uns 46 km a l'est de la ciutat de Béja. La ciutat té 3.350 habitants, però el doble amb els nuclis de la vora. A l'oest té el Djebel Morra i al sud-oest el Djebel Rihane. És capçalera d'una delegació amb una població de 17.020 habitants (cens del 2004).

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 21 58 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en vuit sectors o imades:
* Goubellat (21 58 51)
* El Gammarthi (21 58 52)
* Guerram (21 58 53)
* Dour Esmail (21 58 54)
* Bir El Euch (21 58 55)
* Kheniguet Ed-Dahane (21 58 56)
* Khacheb (21 58 57)
* Cheikh El Ouediane (21 58 58)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 21 17).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 60-64. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 142. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Georges Gratiant

Georges Gratiant (Saint-Esprit, 1907 – 1992) fou un polític martiniquès. Fill d'una família de mulatos acomodats, va estudiar al Liceu Schoelcher i es llicencià en dret a França. Exercí com a advocat a Fort-de-France i alhora fou influït pel comunisme.
Durant els anys 1930 va fundar amb René Ménil, Victor Lamon i Thélus Léro el grup "Front commun" i el 1936 es van fusionar amb el grup "Jean Jaurès" per a formar el 1938 la "Région Communiste de la Martinique".
De 1941 a 1943 participà amb René Ménil, Aristide Maugée, Aimé i Suzanne Césaire en la redacció de la revista Tropiques que lluita contra l'alienació cultural i contra la França de Vichy. Després de la guerra va defensar tesis assimilacionistes i el 1946 fou elegit president del Consell General de Martinica, el primer amb l'estatut departamental.
El 1948 fou l'advocat defensor dels setze de Basse Pointe setze obrers agrícoles acusats de la mort d'un propietari béké en un hotel de Basse-Pointe. La seva oratòria fou determinant per tal que en el judici celebrat a Bordeus el 1951 tots fossin absolts.
El 21 de setembre de 1957 fou un dels fundadors del Partit Comunista Martiniquès amb René Ménil, Léopold Bissol i Victor Lamon, que reclama una assemblea autònoma per a Martinica i un nou estatut. El 1959 fou escollit alcalde de le Lamentin, càrrec que ocuparà fins al 1989.
El 1961, després que la policia provoqués la mort de tres obrers agraris en una vaga a Le Lamentin, va pronunciar el "Discours sur les trois tombes" : Qui vulgui pa li daran plom en nom de la llei, em nom de la força, en nom de França, en nom de la força de la llei que ve de França. Això va provocar la còlera del ministre de guerra Pierre Messmer qui el va portar als tribunals, però finalment fou absolt. També es va posar de part de les reivindicacions populars durant el cas OJAM i durant les vagues de 1974.
Ocupà l'alcaldia de Le Lamentin fins al 1989, quan deixà el testimoni al seu adjunt Pierre Samot. Després de morir el 1992 la Place d'Armes de Lamentin fou batejada com Place Georges Gratiant.

## Fonts

* Georges Mauvois, Georges Gratiant, un avocat dans le siècle, K Editions 3 - décembre 2008.
| Precedit per: Joseph Lagrosillière | President del Consell General de Martinica 1946 - 1947 | Succeït per: Paul Symphor |
# Georges Hartmann

Georges Hartmann (París, 15 de maig de 1843 - París, 22 d'abril de 1900) fou un dramaturg i llibretista d'òpera francès que va escriure sota el nom de ploma de Henri Grémont.
Des del 1870 també fou un editor de música, publicant composicions de Jules Massenet. El maig de 1891 la seva casa editorial va fer fallida i va ser forçat a vendre-la a Henri Heugel que, subsegüentment (a través d'una fusió de 1980), esdevenia part de l'imperi editorial d'Alphonse Leduc.
Els llibrets de Hartmann inclouen Hérodiade (1881) i Werther (1892) de Massenet, "Château Brillon" (1892) de Silver, Madame Chrysanthème (1893) d'André Messager i L'Île du rêve (1898) Reynaldo Hahn.

## Referències

* ↑ IMSLP Biography of Heugel Publishers
* ↑ Leduc Official Web site.
* ↑ IMSLP note on Leduc Company