OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gabriel Movilă

Gabriel Movilă (en romanès Gavril Movilă) fou un Voivoda (Príncep) de Valàquia l'any 1616 i entre els anys 1618 i 1620.
Fill del Voivoda valac i moldau Simeó Movilă i nebot del també Voivoda moldau Alexandre Movilă va participar activament en la campanya que els partidaris del seu nebot organitzaren conjuntament amb els polonesos a mitjans de l'any 1616 per fer fora del tron moldau a Esteve Tomşa II que al seu torn havia derrocat al també nebot seu i germà d'Alexandre, Constantin Movilă.
Així Gabriel Movilă marxà amb les seves tropes sobre Valàquia, on sorprenentment va derrotar a les tropes del Voivoda valac Radu Mihnea el juliol de 1616, proclamant-se Voivoda de Valàquia. El seu regnat va ser molt curt, ja que un mes més tard, el 2 d'agost de 1616 la desfeta de les tropes del seu nebot enfront de les tropes valaques i otomanes comandades per Radu Mihnea provocaven la seva fugida a Polònia, essent proclamat Voivoda de Valàquia pels otomans Alexandre Iliaş.
Dos anys després, el 1618 un altre cop amb l'ajut de les tropes poloneses tornava a envair Valàquia, proclamant-se Voivoda de nou. Però lluny de consolidar la seva posició, la seva situació va ser molt dèbil, amb el país en continua guerra. Així l'any 1620 de nou Radu Mihnea entrava a Valàquia i amb l'ajut dels otomans el feia fora del tron, escapant a Polònia on hi estaria la resta dels seus dies.
# Gabriel Omar Batistuta

Gabriel Omar Batistuta, conegut com a Batigol (nascut a Reconquista, Argentina l'1 de febrer del 1969) és un exfutbolista argentí, màxim golejador històric de la selecció de futbol de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Lionel Messi breaks Argentina's all-time goal-scoring record». ESPN FC, 21-06-2016. [Consulta: 2 juliol 2016].
Batistuta amb l'Argentina - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de l'Argentina – Copa del Món de futbol 1994
1 Goycochea •
2 Vázquez •
3 Chamot •
4 Sensini •
5 Redondo •
6 Ruggeri •
7 Caniggia •
8 Basualdo •
9 Batistuta •
10 Maradona •
11 Medina Bello •
12 Islas •
13 Cáceres •
14 Simeone •
15 Borelli •
16 Díaz •
17 Ortega •
18 Pérez •
19 Balbo •
20 Rodríguez •
21 Mancuso •
22 Scoponi •
Seleccionador: Basile
Selecció de futbol de l'Argentina – Copa del Món de futbol 1998
1 Roa •
2 Ayala •
3 Chamot •
4 Pineda •
5 Almeyda •
6 Sensini •
7 C. López •
8 Simeone •
9 Batistuta •
10 Ortega •
11 Verón •
12 Burgos •
13 Paz •
14 Vivas •
15 Astrada •
16 Berti •
17 Cavallero •
18 Balbo •
19 Crespo •
20 Gallardo •
21 Delgado •
22 Zanetti •
Seleccionador: Passarella
Selecció de futbol de l'Argentina – Copa del Món de futbol 2002
1 Burgos •
2 Ayala •
3 Sorín •
4 Pochettino •
5 Almeyda •
6 Samuel •
7 C. López •
8 Zanetti •
9 Batistuta •
10 Ortega •
11 Verón •
12 Cavallero •
13 Placente •
14 Simeone •
15 Husaín •
16 Aimar •
17 G. López •
18 K. González •
19 Crespo •
20 Gallardo •
21 Caniggia •
22 Chamot •
23 Bonano •
Seleccionador: Bielsa :
# Gabriel Núñez

Gabriel Núñez Aguirre (6 de febrer de 1942) és un exfutbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1966.

## Referències

* ↑ «1966 FIFA World Cup England». Arxivat de l'original el 2011-10-22. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ Gabriel Núñez a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Gabriel Núñez Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
# Gabriel Oliver Capó

Gabriel Oliver Capó (Sencelles, 1934 - 2004) fou un metge i polític mallorquí.
Es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona, on treballà a la Càtedra d'Otorrinolaringologia fins al 1962. Primer, hi col·laborà com a alumne intern; després, com a metge resident i, finalment, com a metge ajudant per concurs-oposició. També cal destacar la seva activitat docent com a professor auxiliar de classes pràctiques.
Des de 1962 exerceix la medicina a Palma. Ha estat cap del Servei d'Otorrinolaringologia de l'Hospital de la Creu Roja (1962-74), del Centre Regional d'Oncologia de l'Associació Espanyola de la Lluita contra el Càncer (1971-74) i de l'Hospital de Son Dureta (1974-99). Des de 1999, es dedica a la medicina privada. És membre fundador de l'Associació de Laringectomitzats de Balears, de la qual és president honorari.
Com a polític, el 1983 fou nomenat conseller de Sanitat i Seguretat Social del Govern de les Illes Balears, càrrec que exercí fins al 1993. Del 1994 al 2000 presidí el Consell Social de la Universitat de les Illes Balears i el 2003, rebé la Medalla d'Or d'aquesta institució. El 2004 va rebre el Premi Ramon Llull.
És autor d'estudis i articles publicats en revistes d'àmbit científic i membre del consell de redacció de l'Enciclopedia práctica de medicina y salud de Baleares.

## Referències

* 1 2 Roca Bennasar, Miquel «Gabriel Oliver, ex consejero de Sanidad de Baleares». El País, 19-04-2004 [Consulta: 8 octubre 2017].
* ↑ «Condol del Govern de les Illes Balears per la mort del doctor Gabriel Oliver Capó». Govern de les Illes Balears. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Gephyrocharax chocoensis

Gephyrocharax chocoensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu San Juan a Colòmbia.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1912. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part I. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 127.) Ind. Univ. Studies Núm. 16 (sic No. 8). 1-27.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1912. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part I. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 127.). Ind. Univ. Studies Núm. 16 (sic Núm. 8): 1-27.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S.H. i S.V. Fink 1985. Xenurobryconin phylogeny and putative pheromone pumps in glandulocaudine fishes (Teleostei: Characidae). Smithson. Contrib. Zool. (SCZ), 24 Dec., Núm. 421: i-iii + 1-121.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Galeria de vallencs il·lustres

Des del 1791, cada any acabat en u, Valls celebra les Festes Decennals de la Mare de Déu de la Candela. L'any 1891, en el centenari de la institució de les Festes Decennals, es va crear la Galeria de Vallencs Il·lustres, o Galeria de Ciutadans Il·lustres, actual denominació oficial, situada al saló de sessions de l'Ajuntament. L'espai està situat a la sala de plens de l'Ajuntament, a la plaça del Blat. Des de llavors, cada deu anys, Valls ret homenatge a un ciutadà amb la distinció de fill il·lustre i penja el seu retrat a la Galeria. El 1891 Indaleci Castells, com a ideòleg i el coordinador general d'aquest centenari de la institució de les Festes Decennals, és el màxim responsable de la creació d'aquesta "Galeria de Ciutadans Il·lustres".
Vallencs com el pintor gòtic Jaume Huguet, l'escultor barroc Lluís Bonifaç i Massó, l'escriptor realista Narcís Oller i Moragas, l'arquitecte modernista Cèsar Martinell i Brunet, l'orfebre i pintor Jaume Mercadé i Queralt, el músic Robert Gerhard i Ottenwaelder… formen part d'aquesta galeria. Els quadres sempre han estat encarregats a destacats pintors vallencs o relacionats amb la ciutat, d'entre els quals cal destacar Francesc Galofre Oller, autor d'una bona part d'aquests retrats.
Dins de les festes del 2011, tres ciutadans més tingueren l'honor de figurar en aquest emblemàtic espai; es tracta de la nissaga Català-Roca: el fotògraf Pere Català i Pic i els seus fills, també fotògrafs, Francesc Català Roca i Pere Català i Roca, que van ser pintats per l'artista de Cabra del Camp Enric Adserà Riba. Aquest acte és un dels moments més celebrats i importants de les festes i el passat 2011 tingué lloc el dissabte 29 de gener.

## Referències

* ↑ «Galeria dels ciutadans il·lustres». Ajuntament de Valls. Arxivat de l'original el 28 de maig 2018. [Consulta: 27 maig 2018].
* ↑ «Exposició «Indaleci Castells i el seu temps (1864-1930)»». Quaderns de Vilaniu, Núm. 48, 2005, pàg. 77. ISSN: 2385-4537 [Consulta: 27 maig 2018].
* ↑ Galeria de vallencs il·lustres Arxivat 2011-04-21 a Wayback Machine. al Diari de Tarragona

## Bibliografia

* Ricard IBARRA i OLLÉ. La Galeria de Vallencs Il·lustres (1891-1991) Cent anys d'una tradició. Valls: Arxiu Municipal, 1991.
* Jordi PARÍS i FORTUNY. Aproximació històrica a l'origen i a la pervivència de la devoció a la Mare de Déu de la Candela. Valls: Quaderns de Vilaniu, 57(maig de 2010), p.7-36).

## Enllaços externs

* Història de la creació de la Galeria de vallencs il·lustres i visita virtual
* Distincions de l'Ajuntament de Valls Arxivat 2010-07-01 a Wayback Machine.
# Galeria de la ciutat de Bratislava

La Galeria de la ciutat de Bratislava (eslovac: Galéria mesta Bratislava, abreujat «GMB») és una galeria localitzada en la ciutat vella de Bratislava, Eslovàquia. És la segona galeria eslovaca més gran de la seva classe. La galeria està ubicada al Palau Mirbach (Mirbachov palác) i al Palau Pálffy (Pálffyho palác).
La galeria va ser fundada el 1961, tot i que els primers intents per recollir les obres d'art van començar en el segle xix, quan el Museu de la ciutat de Bratislava va ser fundat. Actualment conté aproximadament 35.000 obres d'art.

## Referències

* 1 2 «Bratislava City Gallery; - about us; - buildings». Bratislava City Gallery, 2007 [Consulta: 17 maig 2007].

## Enllaços externs

* Lloc oficial (anglès)
# Geir Ivarsøy

Geir Ivarsøy (27 de juny del 1957 - 9 de març del 2006) fou el cap de programadors a Opera Software. Jon Stephenson von Tetzchner i ell formaven part del grup d'investigadors de la companyia telefònica estatal noruega (actualment Telenor) on desenvoluparen el navegador web anomenat Multitorg Opera. Telenor abandonà el projecte, però el 1995 Geir i Jon varen obtenir els drets sobre el software i varen formar llur pòpia companyia per continuar desenvolupant-l'hi. Aquest projecte és el que més tard es conegué com a Opera.
Geir Ivarsøy té la fama d'haver implementat el 1998 Cascading Style Sheets a la versió 3.5 d'Opera en tan sols 3 mesos.
En una junta directiva del 2005, Geir Ivarsøy va expressar-hi el desig de renunciar com a membre directiu a Opera Software, però tot i així, va mantenir-se com a membre actiu a la companyia. El juny del 2005 va ser escollit com a membre del comitè de nominacions de la companyia.
Geir va morir el març del 2006 després d'una llarga batalla contra el càncer. Les seves restes foren enterrades el 17 de març a l'església Kirke, a Oslo.
Les versions finals del navegador web Opera 9 i Opera 10 estan dedicades a la seva memòria.
# Gesta Dei per Francos

La Gesta Dei per Francos, en francès que significa 'L'heroïcitat de Déu per mitjà del poble Franc' és un text medieval escrit entre 1107 i 1108. on es narra la Primera Croada i que es atribuida a Guibert de Nogent, abat del monestir de Nogent-sous-Coucy.
Tradicionalment no ha estat ben rebuda pels estudiosos, però traductors i editors recents (com Levine 1997i Rubenstein 2002) han demostrat que conté material original important.
Gesta dei no era només una narració històrica sinó que contenia una instrucció moral; el lector podria aprendre lliçons per a la seva pròpia recerca espiritual. També contenia elements de profecia, discutint com la croada formava part del pla diví més ampli. Així doncs, era una obra d'al·legoria medieval que contenia els quatre elements de l'al·legoria: literal, tipològic, moral i anagògic. Igual que la Bíblia, funcionava alhora a diferents nivells.

## Referències

* ↑ Brehier, Louis. «Gesta Dei per Francos». Catholic Encyclopedia. [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ Chaurand, Jacques «La conception de l'histoire de Guibert de Nogent (1053-1124)». Cahiers de civilisation médiévale, 8, 31, 1965, pàg. 381–395. ISSN: 0007-9731.
* ↑ Garand, Monique-Cécile «Le scriptorium de Guibert de Nogent». Scriptorium: revue internationale des études relatives aux manuscrits, 31, 1, 1977, pàg. 3–29. ISSN: 0036-9772.
* ↑ Peters, Edward «Robert Levine, trad. introd. — The Deeds of God through the Franks. A Translation of Guibert de Nogent's « Gesta Dei per Francos ». Woodbridge, Boydell, 1997.». Cahiers de Civilisation Médiévale, 42, 168, 1999, pàg. 417–419.
* ↑ Rubenstein, Jay «Review of "Dei gesta per Francos" et cinq autres textes». Speculum, 75, 4, 2000, pàg. 933–935. DOI: 10.2307/2903571. ISSN: 0038-7134.
* ↑ Lapina, Elizabeth «Anti-Jewish rhetoric in Guibert of Nogent's Dei gesta per Francos» (en anglès). Journal of Medieval History, 35, 3, 01-09-2009, pàg. 239–253. DOI: 10.1016/j.jmedhist.2009.05.002. ISSN: 0304-4181.
# Pena-roja

* Aquest article tracta sobre municipi del Matarranya. Vegeu-ne altres significats a «Pena-roja (Capafonts)».
Pena-roja (en castellà, Peñarroya de Tastavins) és una vila i municipi de la comarca aragonesa del Matarranya (Terol).
La temperatura mitjana anual és de 11,3° i la precipitació anual, 540 mm.

## Rogativa Pena-roja - Vallibona

Pena-roja i Vallibona són pobles germans des del segle xiv. La llegenda explica que una pesta va deixar Vallibona sense dones, i 7 hòmens van trobar dona a Pena-roja. Cada set anys se celebra la rogativa de Vallibona (los Ports) a Pena-roja (lo Matarranya), en un camí de set hores que creua la Tinença de Benifassà. Les últimes rogatives han estat les dels anys 2012 (19 de maig), 2005 i 1998.

## Vegeu també

* Desideri Lombarte

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic Valencià. «Serie CV300: Mapa comarcal de la Comunitat Valenciana. Escala 1:300.000». Generalitat Valenciana, 05-04-2016. [Consulta: 16 febrer 2021].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Peñarroya De Tastavins». Arxivat de l'original el 2016-09-20. [Consulta: 16 setembre 2016].
* ↑ Ruta de la rogativa de Vallibona a Pena-roja
* ↑ Rogativa de Vallibona a Pena-roja 2
* ↑ Rogativa de Vallibona a Pena-roja 1

## Enllaços externs

* Web d'esta població Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine.
* Notícia sobre el segon concurs literari d'este municipi Arxivat 2005-11-21 a Wayback Machine.
* Associació Cultural del Matarranya Arxivat 2008-02-13 a Wayback Machine.
# Bromeliòidies

Bromelioideae és una de les tres subfamílies de bromeliàcies (Bromeliaceae). Les altres dues subfamílies són Pitcairnioideae i Tillandsioideae. Aquesta subfamília és la més diversa, representada pel nombre més gran de gèneres, 32, però té el menor nombre d'espècies, 861. La majoria de les plantes en aquest grup són epífites, encara que algunes han evolucionat o s'han adaptat a condicions terrestres. Aquesta subfamília conté la majoria de plantes que són generalment cultivades pel disseny de jardineria, incloent-hi la pinya.

## Descripció

El fullatge de la majoria de bromeliòidies creix per formar una roseta on l'aigua és recollida i emmagatzemada. Les seves fulles són normalment espinoses i les seves flors produeixen baies. Aquestes plantes tenen un ovari inferior.

## Gèneres

Els 32 gèneres són:
| Acanthostachys (2 espècies) Aechmea (255 espècies) Ananas (7 espècies) Androlepis (1 espècie) Araeococcus (9 espècies) Billbergia (64 espècies) Bromelia (56 espècies) Canistropsis (11 espècies) Canistrum (13 espècies) Cryptanthus (66 espècies) Deinacanthon (1 espècie) Disteganthus (2 espècies) Edmundoa (3 espècies) Eduandrea (1 espècie) Fascicularia (1 espècie) Fernseea (2 espècies) | Greigia (33 espècies) Hohenbergia (56 espècies) Hohenbergiopsis (1 espècie) Lymania (9 espècies) Neoglaziovia (3 espècies) Neoregelia (112 espècies) Nidularium (45 espècies) Ochagavia (4 espècies) Orthophytum (53 espècies) Portea (9 espècies) Pseudaechmea (1 espècie) Pseudananas (1 espècie) Quesnelia (20 espècies) Ronnbergia (14 espècies) Ursulaea (2 espècies) Wittrockia (6 espècies) |
* Billbergia pyramidalis
* Aechmea mertensii
* Cryptanthus zonatus
* Aechmea chantinii

## Referències

* BSI - Bromeliad Info - Taxonomia Arxivat 2007-02-03 a Wayback Machine.
* LUTHER, H. E. (2008) Un Alphabetical Llista de Bromeliad Binomis, Onzena Edició La Marie Selby Botanical Jardins, Sarasota, Florida, EUA. Publicat pel Bromeliad la societat Internacional.
# Cenos

* Per a altres significats, vegeu «Koinos (revista)».
Cenos o Cenus (en grec antic Κοῖνος Koínos; en llatí Cœnus) fou fill de Polemòcrates i gendre de Parmenió, i fou un dels millors generals d'Alexandre el Gran dels que el van acompanyar a l'Índia. El 334 aC, estant Alexandre a Cària, va enviar als soldats que s'havien casat recentment a Macedònia per passar l'hivern amb les dones, i Cenos fou un dels comandants que va anar en aquest grup. A la primavera següent va tornar i es va unir a Alexandre a Gòrdion. Va dirigir una part de l'exèrcit i es va distingir en més d'una ocasió. En l'expedició oriental, en arribar al riu Hípasis, quan Alexandre volia seguir, Cenos fou un dels primers a aconsellar el retorn i el rei es va veure obligat a escoltar-lo. Va morir en el retorn d'una malaltia. El rei li va fer un gran enterrament.

## Referències

* ↑ Curci, Quint. Història d'Alexandre el Gran, vol. II: llibres V-VII. Fundació Bernat Metge. ISBN 978-84-7225-918-8.
* Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Casa Sobirà (Sort)

La Casa Sobirà és una casa d'Altron al municipi de Sort (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casa pairal, situada al bell mig del poble i constituïda per diverses edificacions envoltant un gran pati que es comunica amb el Carrer Major mitjançant un portal d'arc de mig punt. El cos principal de la casa, es troba a mà esquerre segons s'entra en el pati. Es tracta d'un edifici de planta aproximadament rectangular, molt allargada, que consta de planta baixa en la qual s'obre la porta principal d'arc de mig punt, el pis noble i unes golfes directament situades sota el llosat de la licorella que cobreix l'edifici a tres aigües. La façana que dona al pati és de pedra cista sense desbastar. En aquesta s'obren poques obertures, llevat de l'esmentada porta, en canvi, a la façana oposada, orientada a migdia, i amb vistes sobre els horts que envolten el poble, tant a la planta baixa com al primer pis s'obren nombroses i amples finestres i balcons.

## Història

Casa Sobirà ha estat una casa senyorial de gran renom a tot el Pallars des de temps molt antics, en què els seus membres intervingueren de forma decisiva en la història.
A l'interior es conserven mobles, objectes i documents antics.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Sobirà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Casa Sisternes

* No s'ha de confondre amb Can Sisternes.
La Casa Sisternes de Mataró (Maresme) és un edifici modernista que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Obra de la primera època de Puig i Cadafalch, etapa en què realitzà la major part de les seves obres a Mataró, a mitjans dels 1890.

## Descripció

La Casa Cisternes, del número 18 del carrer de Sant Simó, és un bé inventariat. És una casa cantonera de planta baixa i un pis. L'edifici o els elements decoratius de la façana els projectà l'arquitecte municipal de finals del XIX, Puig i Cadafalch. La seva execució probablement fou coetània a la projecció del mercat gran o "trenet", ja que a més d'utilitzar els mateixos elements decoratius (rajoles blaves i blanques, obra vista i arrebossat) aprofita l'estructura semicircular pròpia del mercat per reproduir-la amb rajoles dels mateixos tons en l'execució dels guardapols de les finestres.
Aquesta casa queda inclosa en el Catàleg del Patrimoni històrico-arquitectònic de l'ajuntament de Mataró, protegint volums i façanes.
El nom prové de la família de Can Sisternes, que hi té el casal al davant, al número 17. Els Sisternes hi tenien una antiga casa de cos i en fan reformar la façana en estil modernista a càrrec de l'arquitecte municipal Puig i Cadafalch, que hi realitza la que es considera la seva primera obra.

## Referències

* 1 2 3 «Habitatge al carrer de Sant Simó, 18». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ «Can Sisternes petita o casa de llogaters (c. de Sant Simó, 18)» (pdf). Puig i Cadafalch, 150 anys p. 15. Ajuntament de Mataró. [Consulta: 6 març 2024].
# Caseta de Baix

La Caseta de Baix és una masia situada al poble de Lladurs, al municipi del mateix nom, al Solsonès.

## Enllaços externs

   * Fototeca del Solsonès: Article referit a aquesta masia
# Castell de Xelva

El Castell i les muralles de Xelva conformen un Bé d'Interès Cultural inscrit amb el codi 46.10.106-004 i anotació ministerial RI-51-0010723 de 19 de febrer de 2002. És també conegut com l'Antiga Posada o Palau dels Vescomtes de Xelva . Es troba a la plaça Major de Xelva.
La fortalesa es va construir al segle xi. A fins d'aquest últim o principis del xiv, possiblement a conseqüència de la conquesta aragonesa, es van derrocar part dels murs. Al segle xix va albergar una posada.
Des de 2008 es troba a la llista roja del patrimoni de l'associació Hispània nostra. El 2017 es va presentar la rehabilitació del castell per la Fundació María Antonia Clavel

## Descripció

A època àrab, els murs envoltaven tot el penyal, almenys pel sud, ja que a la part nord cal un tram. És possible que aquest tram hagués existit i estat destruït en alguna modificació urbanística posterior. Les muralles del costat sud tenien un gruix de 3,5 metres, les del costat nord de 2,45. L'altura de les dues era de sis metres. Hi ha una torre de 12 metres d'alt amb merlets-espitlleres. Van existir més torrasses. Al segle xv, és possible que un d'ells fos transformat en església
Al voltant de l'inici del segle xxi, el conjunt estava repartit entre tres habitatges, un taller de fusteria i uns magatzems, a més de la torrassa supervivent. En el costat nord es manté la muralla del segle xi, mentre que al sud hi ha una façana de final del segle xix o inicis del segle xx.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 5 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=70
* ↑ Palau dels Vescomtes de Xelva a la llista roja del Patrimoni
* ↑ «Rehabilitan el Palacio Vizcondal de Chelva». Levante, 16-01-2017 [Consulta: 1r juny 2022].
* ↑ http://www.cult.gva.es/SVI/Imagenes/46.10.106/004/F0003.jpg