OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rossend Cabré i Pallàs

Rossend Cabré i Pallàs (Xerta, Baix Ebre, 1910 - Cuauhtémoc, 13 de desembre de 1992) fou un polític català.
Era fill de Joaquim Cabré i Salvadora Pallàs.
Instal·lat a Barcelona, fou dependent de comerç i, després, empleat del metro. Militant del Partit Comunista de Catalunya (PCC), on impulsà la creació de les publicacions Joventut Proletària i Octubre. El juliol del 1935 assistí com a delegat al Cinquè Congrés de la Internacional Comunista. El 1936 fou membre de la redacció de Treball, òrgan del comitè d'enllaç que donaria lloc al Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC).
Durant la guerra civil espanyola ocupà càrrec en l'exèrcit i va ser professor honorari a l'Escola Popular de Guerra de Catalunya.
El 1939 s'exilià a Mèxic. El 1941 abandonà el PSUC i ingressà en el Moviment Social d'Emancipació Catalana (MSEC). El 1953 col·laborà en la celebració de la Conferència Nacional Catalana i a la revista Pont Blau.
Mor a Cuauhtémoc, Mèxic a l'edat de 82 anys casat amb Maria Teresa Broca.

## Referències

* 1 2 3 «Biografia de Rossend Cabré». Enciclopèdia del marxisme (amb llicència GFDL). Marxists Internet Archive (MIA). [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Rossend Cabré i Pallàs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Rossend Cabré i Pallàs (català) a Marxists Internet Archive (MIA) (amb llicència GFDL).
# Serrat Curt (Cellers)

El Serrat Curt és un serrat del terme municipal de Castell de Mur, del Pallars Jussà, en l'àmbit del poble de Cellers. Pertanyia a l'antic terme de Guàrdia de Tremp.
És una serra que forma part dels contraforts septentrionals de la Serra del Montsec, en el Montsec d'Ares. Està situada a llevant del Serrat Pedregós, al nord-est de les Feixes del Barranc del Bosc, al sud-oest de les Cases de l'Estació de Cellers.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Província de Valladolid

La província de Valladolid es troba a Castella i Lleó, amb capital a la ciutat homònima. El 2020 tenia 520.716 habitants repartits entre 255 municipis que comprenen una superfície de 8.202 km². Limita al nord amb la província de Palència, a l'est amb la de Burgos, al sud-est amb la de Segòvia, al sud-oest amb la de Salamanca, a l'oest amb la de Zamora, i al nord-oest amb la de Lleó.

## Vegeu també

* Castella i Lleó
* Llista de municipis de Valladolid
* Províncies d'Espanya

## Enllaços externs

* Diputació provincial de Valladolid (castellà)
* Turisme a la província de Valladolid Arxivat 2021-01-17 a Wayback Machine. (castellà) (francès) (anglès) (alemany)
# Langenhagen

Langenhagen és una població del districte de Hanover a la Baixa Saxònia, Alemanya.

## Història

Entre 1866 i 1868 Robert Koch hi treballà.
El 18 de juny de 1972, Ulrike Meinhof va ser arrestada a Langenhagen.
El 17 d'agost de 1982, hi va començar la producció en massa de Compact Discs.

## Economia

TUIfly té la seu a l'aeroport Hannover-Langenhagen.

## Galeria

* Memorial del camp de concentració de Langenhagen

## Referències

* ↑ Brenneke-munition.de Arxivat 2010-11-02 a Wayback Machine. (alemany)
* ↑ "About TUIfly." TUIfly. Retrieved on 12 May 2009.
* ↑ "Contact." TUIfly. Retrieved on 12 May 2009.
# Silver Lode

Silver Lode és una pel·lícula dels Estats Units d'Allan Dwan estrenada el 1954. Ha estat doblada al català.

## Argument

A la petita ciutat de Silver Lode, el dia del seu matrimoni, Ballard està acusat d'homicidi per quatre cavallers desconeguts, un dels quals, anomenat Ned Mac Carthy es fa dir «federal marshall». Progressivament, Ballard, amb un ampli suport de la població de Silver Lode, veu com els seus suports es desfan, els seus amics dubten i després es giren contra ell. A continuació té lloc una persecució. Ballard aconsegueix establir la seva innocència i Mac Carthy és mort per un tret que rebota en la campana de la llibertat. Però, amargament, Ballard indica que es parapetarà amb la seva esposa en un enclaustrament conjugal, lligat estretament a una retirada voluntària de la vida social de Silver Lode.

## Repartiment

* John Payne: Dan Ballard
* Dan Duryea: Ned McCarthy
* Lizabeth Scott: Rose Evans
* Dolores Moran: Dolly
* Harry Carey Jr.: Johnson
* Emile Meyer: Xèrif Wooley
* Robert Warwick: Jutge Cranston
* John Hudson: Michel Evans
* Morris Ankrum: Zachary Evans
* Ralph Sanford: Joe, El barman
* Edgar Barrier: Taylor, advocat

## Anàlisi

Aquest western de 1954, avui gairebé oblidat, va formar molt de temps part del panteó de la crítica europea basant-se en el fet que posa manifestament en qüestió el maccarthisme. Un dels acusadors de Ballard es diu precisament Mac Carthy i morirà simbòlicament d'un tret que rebota en la campana de la llibertat. La pel·lícula evoca Sol davant el perill però en difereix pel seu final, clarament més pessimista. A Sol davant el perill, Gary Cooper i Grace Kelly deixen la ciutat que els ha rebutjat, però la pel·lícula els obre la possibilitat de construir i de refer-se en un altre lloc. A Silver Lode la tria de Ballard de quedar-se a la ciutat que estava a punt de linxar-lo, en un replegament conjugal amarg, representa una retirada voluntària de la comunitat de la qual ha pogut provar el caràcter factici. Res no serà mai com abans i és fins i tot lícit pensar que una part de la població de Silver Lode guardarà la sospita nascuda aquell dia.
Allan Dwan té el suport d'un repartiment sòlid on, entre nombrosos secundaris, emergeix la figura de Dan Duryea (Mac Carthy), malparit amb cara d'àngel acostumat als papers de cràpules cínics (Fritz Lang el va utilitzar a Ministry of Fear, Perversitat i La dona del quadre, per exemple). En un petit paper, es troba Harry Carey Jr., ros malhumorat que John Ford va dirigir moltes vegades.

## Al voltant de la pel·lícula

* La primera escena de Silver Lode (nens que juguen al carrer, aixequen els ulls, arriben els cavallers) recorda la de Grup salvatge de Sam Peckinpah.
* Aquest mateix any 1954, Dan Duryea i John Payne es van enfrontar igualment a Rails into Laramie de Jesse Hibbs.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Silver Lode. esadir.cat.
* ↑ «Silver Lode». The New York Times.
# Casa Lafont (Amposta)

La casa Lafont és un edifici d'Amposta inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La portada de la casa Lafont té una llinda corbada a la part inferior, d'uns 2,5-3m d'alçada per 1,5-2m.d'amplada.
L'emmarcament de la porta, és el seu distintiu: fet de diferents peces de pedra picada amb dos elements ornamentals de lleuger relleu i la pedra picada. Al centre de la llinda hi ha una clau amb la data de reconstrucció de la façana (1920) així com les inicials "D.L." del propietari, tot esculpit en baix relleu i voltat per alguns motius de caràcter vegetal; a més, aquest marc de la porta té un altre emmarcament fet de maó i recobert d'arrebossat amb tonalitats granat.

## Història

L'edifici fou construït per a Domènec Lafont Gil -de la família dita dels "alcaldessos"-, batlle d'Amposta, durant els anys de les guerres carlines. Com que es dedicaven a la fusteria, empraven aquesta casa com a magatzem per després baixar la fusta al riu per la part del darrere de l'edifici.
L'any 1920, el Sr. Domènec Lafont Rosales va modificar la façana i part de l'interior: la porta principal es va aprofitar per a la casa del costat esquerre -també propietat del Sr. Lafont-, i es va construir la porta que ens interessa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Lafont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Rashgun

Rashgun (àrab: رشقون, Raxgūn; amazic: Recgun o Arecgun) és una petita localitat pertanyent al municipi de Beni Saf, en la wilaya d'Aïn Témouchent, a l'oest d'Algèria.
És una petita ciutat costanera a la desembocadura del uadi Tafna, a 7 km a l'oest de la ciutat principal i davant l'illa també anomenada Rashgun, situada 2 km al nord.
El poble costaner s'estén a l'entorn de dues platges: la platja de Rashgun travessada pel rierol que hi desemboca i, més a l'est, una petita cala separada per un penyal rocós.

## Història

L'àrea té rellevància arqueològica; a l'actual Rashgun hi havia un assentament púnic. Foren especialment importants les excavacions dirigides per Serge Lancel. Rashgun és a prop de Siga, la capital de l'antic Regne numidi de Sifax. Va ser un port notable durant l'època ziyàdida.
Al 1836, els francesos instal·laren una guarnició a l'illa, i un establiment militar a la riba dreta de la desembocadura del Tafna.

## Referències

* ↑ Ricard, Robert. Paul Geuthner. Les sources inédites de l'Histoire de Maroc. Archives et bibliotéques d'Espagne Tome II, Publications de la Section Historique du Maroc, 1956, p. 115 [Consulta: 3 octubre 2020]. Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine.
* ↑ Pellicer Catalán, Manuel. The Phoenicians in Spain: An Archaeological Review of the Eighth-sixth Centuries B.C.E. : a Collection of Articles Translated from Spanish (en anglès). Eisenbrauns, 2002, p. 64. ISBN 978-1575060569 [Consulta: 13 maig 2020].

## Vegeu també

* Uadi Tafna.
* Arqueologia feniciopúnica.

## Bibliografia

* Achour Cheurfi, Dictionnaire donis localités algériennes, Alger, Casbah Editions, 2011.
# Mustafà Khaznadar

Mustafà Khaznadar (àrab: مصطفى خزندار, Muṣṭafà Ḫaznadār) (Kardamila, Quios, 1817 - Tunis, 26 de juliol de 1878) fou un home d'estat tunisià d'origen grec, i visir del 1837 al 1873.
Fou capturat amb el seu germà Yannis el 1821 i el seu pare Stephanis Kalkias Stravelakis va morir (mort preludi a la massacra de Quios del 1802) i fou portat a Esmirna i venut com esclau pel bey de Tunis. Fou criat com un membre més de la família del bey. El 1837 amb només 21 anys fou nomenat khaznadar o ministre de finances i virtual gran visir. El 1839 es va casar amb la princesa Lalla Kalthoum i va esdevenir cunyat del bey Ahmad ibn Mustafà amb el que ja tenia gran amistat. Fou ascendit a tinent general de l'exèrcit del bey el 1840 i president del gran consell de 1862 a 1878.
Sota el bey Muhammad III al-Sadik, l'economia del país estava propera a la bancarrota per les malversacions o mala administració de Khaznadar, i el 1863 va haver de contractar un emprèstit al banquer Erlanger a un tipus d'interès altíssim, que no tenia els mitjans de retornar i va haver de doblar l'impost de capitació el que va provocar el 1864 l'aixecament de les tribus del centre del país seguida de la revolta de les viles del Sahel tunisià, sota la direcció d'Ali ibn Ghadaham i al crit de "Prou de Constitució, prou de taxes, prou de mamelucs"; les forces lleials dirigides pel general Ahmed Zarruk (francès Zarrouk), van poder ofegar la revolta sembrant la discòrdia entre els diferents grups rebels que no estaven units. Però la constitució de 1861 fou suspesa i les taxes abaixades a la meitat. No obstant els mamelucs i Khaznadar, que havien salvat el règim, van restar al poder. El 1865 el bey, a petició de Khaznadar, va contractar un nou emprèstit a un tipus d'interès idèntic a l'anterior; va seguir una gran sequera que va arruïnar als petits pagesos i el 1867 la misèria s'estenia arreu del país incloent la capital on morien de 100 a 150 persones al dia a causa de la fam o malalties; el 1868 Khaznadar va desviar fons municipals en benefici propi i el pressupost de Tunis va quedar reduït significativament; el 1869 l'estat va fer fallida i va haver d'autoritzar la creació d'una comissió financera internacional formada per representants de França, Gran Bretanya i Itàlia i de la mateixa Tunísia; aquesta comissió va desemmascarar l'actuació de Mustafà Khaznadar i el seu enriquiment fraudulent. El general Khayr al-Din Paixa, president de la comissió financera va denunciar a Khaznadar com a defraudador d'uns dos milions de francs; les proves eren irrefutables i Khaznadar va dimitir i Khayr al-Din Paixà el va substituir. La població va acollir la seva caiguda amb alleujament i amb cerimònies donant gràcies a les mesquites. Va morir oblidat a Tunis el 1878.
| Precedit per: Sidi Rashid al-Shakir Sahib al-Tabaa | Gran visir de Tunísia 1855-1873 | Succeït per: Khayr al-Din Paixà |
# Alexander Selkirk

Alexander Selkirk, nascut Alexander Selcraig, (1676- 13 de desembre de 1721) va ser un mariner escocès que va estar durant quatre anys i quatre mesos com a nàufrag en una illa deserta. És probable que els seus viatges juntament amb la història de Pedro Serrano proporcionessin inspiració a Daniel Defoe (ell el va entrevistar) per a Robinson Crusoe.
A l'octubre de 1703 estava en el galió Cinque Ports, que va tocar l'arxipèlag Juan Fernández (Xile). Selkirk va discutir amb el capità el qual, com a càstig, el va abandonar. Allà va romandre durant quatre anys. El Cinque Ports es va enfonsar poc després. El rescat va arribar el 2 febrer 1709, dia divendres, amb el vaixell Duke. Va tornar al Regne Unit. Pel que sembla, mentre visitava Plymouth, va conèixer una vídua i s'hi va casar.
Es va embarcar novament el 1717 i, segons el quadern de bitàcola, va morir a les vuit de la tarda del 13 de desembre de 1721 mentre servia com a tinent a bord del vaixell de l'Armada Weymouth. Probablement va sucumbir a la febre groga. Va ser enterrat al mar a la costa occidental d'Àfrica.
L'1 de gener de 1966 l'illa en què va estar Selkirk va ser oficialment rebatejada com a Robinson Crusoe. Al mateix temps, l'illa més occidental de l'arxipèlag Juan Fernández va ser rebatejada com a Alejandro Selkirk, encara que és probable que Selkirk mai la veiés, ja que aquest va habitar l'illa major oriental.
Entorn de l'any 2000 una expedició dirigida pel japonès Daisuke Takahashi va trobar instruments nàutics del segle xviii a l'illa, que probablement pertanyessin a Selkirk.
Actualment s'està rodant una pel·lícula animada que relata la vida d'Alexander Selkirk i les seves peripècies durant els seus viatges, anomenada "Selkirk, el veritable Robin Crusoe". El film va ser finançat des d'un principi per CORFO (Xile), Consell de la Cultura i les Arts (CNCA-Xile) i pel Fons Ibermedia, el que va generar l'impuls perquè el projecte comencés a assajar la coordinació entre els països que participen (Xile amb els efectes especials, idea original i l'storyboard, Argentina amb les veus i Uruguai amb els ninots per al stopmotion).1 És una producció conjunta de la Suma - Tournier Animación (Uruguai), Producciones Maiz (Argentina) i Cineanimadores (Xile), i es planeja estrenar-la el 2012.

## Referències

* ↑ «Selkirk, el verdadero Robinson Crusoe». Arxivat de l'original el 2013-08-26. [Consulta: 22 juliol 2012].
# Serrat Fosc

El Serrat Fosc és una muntanya de 704 metres que es troba al municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Prínceps

* Per a altres significats, vegeu «Príncep».
* Per a altres significats, vegeu «Princeps».
A l'organització de l'exèrcit romà, concretament de la legió, els prínceps (principes) eren soldats de certa experiència. En la disposició d'escaquer de la legió republicana, se situaven darrere dels hastats i entraven en combat immediatament després d'ells. Se suposa que després del desgast de l'adversari a les mans dels hastati, si aquests no havien estat capaços de trencar les línies enemigues, els príncipes havien d'avançar-se i rellevar a aquells amb el pes principal del combat.

## Equipament i rerefons

Els príncipes eren veterans que rondaven els 30 anys, i que procedien d'estrats socials superiors als dels hastati. Formaven la columna vertebral de la legió romana, en temps de la república, abans de les reformes de Mari. Prèviament a aquestes reformes, tot legionari s'allistava pagant el seu propi equip.
El seu equipament era pràcticament idèntic al dels hastats, excepte pel que fa a la seva protecció, ja que portaven cota de malla en substitució de les plaques pectorals dels hastats. Portaven el clàssic scutum, un o diversos pílums que llançaven a l'enemic immediatament abans d'entrar en combat cos a cos; i brandaven un gladius.

## Història

Es creu que els principes van ser creats a partir de les restes de l'antiga segona classe de l'exèrcit sota els reis etruscs quan els va organitzar Marcus Furius Camillus La segona classe es col·locava entre les primeres files d'una gran falange i estaven equipats de manera similar als principes. Ells donaven suport a la primera classe encara més pesant a la primera línia. És probable que combats amb els Samnites i una derrota aclaparadora a les mans de Brennus, guerrer gal, que en tots dos casos utilitzaven diverses unitats militars de grandària més reduïda en comptes d'unes poques unitats de grans dimensions, li va ensenyar als romans la importància de la flexibilitat i l'inadequat de la falange en el terreny abrupte i de pujols de la zona central d'Itàlia.

## Referències

* ↑ «legió». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 19 maig 2021].
* ↑ Southern, Pat (2007). The Roman Army: A Social and Institutional History. Oxford university press. p. 90. ISBN 0-19-532878-7
* ↑ Southern, Pat. The Roman Army: A Social and Institutional History. Oxford university press, 2007, p. 89. ISBN 0-19-532878-7 [Consulta: 6 desembre 2008].
* ↑ Penrose, Jane. Rome and Her Enemies: An Empire Created and Destroyed by War. Osprey publishing, 2005, p. 29. ISBN 1-84176-932-0 [Consulta: 6 desembre 2008].
* ↑ Southern, Pat. The Roman Army: A Social and Institutional History. Oxford university press, 2007, p. 88. ISBN 0-19-532878-7 [Consulta: 6 desembre 2008].
# Langenbek

Langenbek o en baix alemany Langenbeek és un barri del districte d'Harburg al sud de l'estat d'Hamburg a Alemanya. A la fi de 2010 tenia 4 138 habitants a una superfície de 0,8 km², el 2016 eren 4020. Amb la seva superfície de només 800 hectàrees és el tercer barri més petit d'Hamburg, després d'Hoheluft-Ost i Hoheluft-West
El nom significa rierol llarg (lang = llarg i bek = rierol) i refereix probablement a l'Engelbek, un afluent del Seevekanal que forma la frontera amb el barri de Marmstorf. S'ha trobat un túmul i artefactes que proven una ocuapció de l'època de l'edat del bronze. Feia part del districte d'Harburg de la província prussiana de Hannover fins que el 1937 el govern nacionalsocialista va dictar la Llei de l'àrea metropolitana d'Hamburg i incorporar el poble a la ciutat estat d'Hamburg. Va quedar un poble rural poc poblat, compost només d'uns masos i d'un molí d'aigua a l'Engelbek, del qual el primer esment escrit data del 1306. Això va canviar quan el 1950 va urbanitzar-se, entre altres per a rebre les persones desplaçades dels territoris alemanys perdudes després de la Segona Guerra Mundial.
Avui és principalment un barri dormitori amb uns serveis de proximitat i unes petites empreses i tallers.

## Llocs d'interès

* El sender per a vianants i ciclistes al marge de l'Engelbek renaturalitzat.
* La carretera de Winsen (Winsener Straße)
* El pont al sender de l'Engelbek
* L'Engelbek

## Enllaços i referències

* ↑ Thies, Heinrich. «Hochdeutsch-plattdeutsche Liste von Stadtteilen in Hamburg» (en baix alemany, alemany). Fehrs-Gilde - Gesellschaft für niederdeutsche Sprachpflege, Literatur und Sprachpolitik e.V., 06-06-2008. [Consulta: 30 abril 2018].
* ↑ Stadteilprofile 2011 Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein (Servei d'estadística d'Hamburg i de Slesvig-Holstein)
* ↑ Beckershaus, Horst. «Langenbek». A: Die Namen der Hamburger Stadtteile (Els noms dels barris d'Hamburg) (en alemany). Hamburg: Editorial Ernst Kabel, 1998, p. 70. ISBN 3-8225-0471-8.
* ↑ «Langenbek – Der eher dörflich geprägte Stadtteil hat eine interessante Historie». Hamburg: Ajuntament d'Hamburg. [Consulta: 26 octubre 2011]. (traducció del títol: Langenbek: el barri rural té una història interessant) (alemany)
* ↑ «Neues Land und kleines Rinnsal». Hamburger Abendblatt, 30-07-2007.
* ↑ «Die Engelbek wieder lebendig machen». Hamburger Abendblatt, 15-10-2009. (traducció: Tornar la vida a l'Engelbek)
# Scalextric del Postiguet

Es coneix popularment amb el nom de scalextric del Postiguet o encreuament de la Goteta a un enllaç viari a diferent nivell de la ciutat valenciana d'Alacant. Forma part de la carretera nacional N-332 i se situa enfront de l'extrem est de la platja del Postiguet, del qual rep el seu nom. Enllaça diversos carrers i avingudes importants del centre de la ciutat mitjançant un pas elevat. Aquest pas elevat es perllonga cap al conegut com a pas de la Goteta, que en un dels seus punts arriba a tindre fins a tres nivells.

## Descripció

Al llarg de l'enllaç es poden diferenciar dos nucs principals: el sud (scalextric del Postiguet), que connecta el carrer de Jovellanos amb l'avinguda de la Vila Joiosa i l'avinguda de Dénia; i el nord (el pas de la Goteta), en el qual una gran rotonda elevada connecta l'avinguda de Dénia amb altres carrers del centre de la ciutat i amb els accessos al centre comercial Plaza Mar 2. El tram en sentit nord que connecta el carrer de Jovellanos amb l'avinguda de Dénia es realitza mitjançant un pas elevat, que passa per damunt del tram que connecta el carrer Jovellanos amb l'avinguda de la Vila Joiosa. Més endavant, per damunt de la rotonda del nuc nord passa, a més, la via de la línia 2 del TRAM Metropolità d'Alacant. En aquest punt, es troba l'escultura urbana coneguda com a Seccions des Aurées. El conjunt de vies delimita quatre barris de la ciutat: Eixample Diputació, Raval Roig-Mare de Déu del Socors i el Pla del Bon Repòs, a l'oest; i les zones de Sangueta i La Goteta, pertanyents al barri de Bonavista de la Creu, a l'est.

## Construcció

Les obres es van iniciar en 1969 pel Ministeri d'Obres Públiques sota el nom de «Enllaç a diferent nivell de la C. N. 332 i l'accés a la platja de la Albufereta (A-190), C. N. 332, d'Almeria a València per Cartagena i Gata, punt quilomètric 81,2». Amb un cost de 25 milions de pessetes, va ser inaugurat en 1971.

## Galeria d'imatges

* Scalextric del Postiguet. Accés a l'avinguda de la Vila Joiosa.
* Pas de la Goteta. Rotonda elevada i línia 2 del TRAM.
* Pas de la Goteta. Avinguda de Dénia.

## Referències

* ↑ «SECCIONS DES AUREES: ESTRUCTURA TENSEGRITY EN ALICANTE». www.alicantevivo.org. [Consulta: 9 desembre 2016].
* ↑ «Guía Urbana». w2.alicante.es. Arxivat de l'original el 26 de novembre de 2016. [Consulta: 5 desembre 2016].
* ↑ «BOE.es - Documento BOE-A-1969-48807» (en castellà). www.boe.es. [Consulta: 18 setembre 2018].
* ↑ «EL SCALEXTRIC DEL POSTIGUET». www.alicantevivo.org. [Consulta: 18 setembre 2018].
# Casa Lamaignere

La Casa Lamaignere és un edifici residencial situat a l'Esplanada d'Espanya número 3 de la ciutat d'Alacant, País Valencià.

## Edifici

És un edifici d'habitatges que data de 1918, obra de l'arquitecte alacantí Juan Vidal i Ramos. Està al costat de la Casa Carbonell, projectada el 1920 pel mateix arquitecte i que realitzaria amb posterioritat. Presenta elements arquitectònics historicistes i del modernisme valencià.
Va ser construïda a instàncies de l'empresari José Lamaignere Rodes per a destinar-la a habitatges de lloguer. Va reservar-se l'entresòl per a comerços i les oficines de les seues pròpies empreses. Consta de planta baixa i sis altures.
Pot observar-se ornamentació d'estil modernista en la part inferior de les balconades i finestrals tant de la façana com del mirador que fa xamfrà. En les successives reformes la façana ha perdut part del seu aspecte original. L'any 2014 la façana de l'edifici va ser rehabilitada.

## Referències

* ↑ Varela Botella, Santiago. Obra de los arquitectos en Alicante (PDF) (en castellà). Alacant: Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 2019, p. 271 [Consulta: 23 març 2021].
* ↑ García Antón, Irene. La arquitectura de principios de siglo en Alicante y provincia (en castellà). Alacant: Diputació Provincial d'Alacant, 1980, p. 102-103. ISBN 84-500-3858-8.
* ↑ Martínez Medina, Andrés; Oliva Meyer, Justo; Oliver Ramírez, José Luis; Sempere Pascual, Armando; Calduch, Juan. Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante (PDF) (en castellà). Alacant: Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 2014, p. 50 [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ Escribano, S. «La Casa Lamaignere pasa por el taller» (en castellà). Información, 08-02-2014.