OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mansura (Algèria)

Al-Mansura (àrab: المنصورة, al-Manṣūra, ‘la Victoriosa’) fou una antiga ciutat-campament d'Algèria d'època marínida, actualment en ruïnes, situada uns 5 km a l'oest de Tlemcen. La ciutat-campament es va erigir arran dels dos setges d'aquesta població entre els segles xiii i xiv.
La primera construcció va tenir lloc arran del setge iniciat el 1299 pel marínida Abu-Yaqub Yússuf. El setge anava acompanyat de treball de circumval·lació i els calia un campament que es va construir a la plana occidental de la ciutat. Com que el setge es va allargar van sorgir edificis permanents per als caps de l'exèrcit i una mesquita; el 1302 es va construir una muralla i el conjunt fou anomenat al-Mabal·la al-Mansura (‘el Campament Victoriós'). Aleshores ja havien ja sorgit magatzems, casernes per la tropa, banys i caravanserralls (les caravanes no podien arribar a Tlemcen, pel setge). Els catalans hi feien un actiu comerç i un cònsol mallorquí hi residia. Finalment, després de vuit anys i tres mesos de setge, el 1307 els marínides es van retirar arran de la mort del sultà i la ciutat fou desmantellada metòdicament sota control del visir del nou sultà Ibrahim ibn Abd-al-Khàliq, ja que segons els termes del tractat de pau amb els abdalwadites, aquests es comprometien a respectar la ciutat durant un cert temps fins que fos desmantellada. En acabat, els abdalwadites van destruir els monuments i el que en va quedar.
La segona construcció de la ciutat fou el 1335, arran de l'avanç cap a l'est del sultà Abu-l-Hàssan Alí ibn Uthman i del segon setge de Tlemcen, que va durar del 1335 al 1337, fins que l'1 de maig de 1137 la ciutat fou ocupada. Al-Mansura fou restaurada i s'hi va construir una qasba amb una mesquita, un meixwar, un pavelló de justícia, palaus, banys i caravanserralls; la gran mesquita fou acabada i es va construir el Palau de la Victòria, on es va instal·lar la cort marínida. La situació va durar fins a la greu derrota del sultà a Kairuan i la recuperació del poder a Tlemcen pels abdalwadites (setembre del 1348) sota Abu-Saïd Uthman II (1348-1352). Retirats els marínides, la ciutat fou abandonada de nou i es va anar enrunant. Avui només en queda part de la muralla, restes d'alguns palaus, un carrer pavimentat i restes d'importància de la gran mesquita amb el minaret, del qual només en queda la meitat dempeus; algunes columnes i capitells es conserven als museus de Tlemcen i d'Alger.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, VI, 426
# Mas de Llimós

El Mas de Llimós és una masia de les Llosses (Ripollès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici rectangular amb construccions annexes d'ús agrícola. Els baixos estan coberts amb volta i la resta dels forjats són de tipus tradicionals, de cabiró i revoltó de guix. Les façanes amb obertures petites, exceptuant la de migdia que disposa d'arcades als baixos i de galeries cobertes als pisos alts. Tant l'interior com l'exterior de la masia, està molt transformat per una restauració no gaire afortunada.

## Història

Per algunes dates a les llindes de les finestres i per la seva tipologia, l'edifici deu correspondre al segle xvi. Els actuals propietaris són també els amos de les ruïnes del castell de Puigbó i del mas del mateix nom a Gombrèn, que tramès per herència dona idea de l'antiguitat d'aquestes possessions.

## Referències

* 1 2 «Mas de Llimós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Marta Grau i Porta

Marta Grau i Porta (Prats de Lluçanès, 11 de desembre de 1890 - Blanes, 8 d'octubre del 1992) va ser una actriu catalana de teatre i de cinema que actuà des de la dècada dels anys 30 fins a la dels anys 60 del segle passat. També va exercir la pedagogia teatral.
Estudià declamació al conservatori de Madrid. El 1936 dirigia la companyia La Faràndula. Va ser professora de declamació de l'Institut del Teatre de Barcelona (d'on es va jubilar el juny de 1961), assignatura que també ensenyava al Conservatori del Liceu des del 1933. Tingué per alumnes moltes i molts futurs actors i actrius d'anomenada, com Assumpció Balaguer, Maria Lluïsa Solà, Pau Garsaball, Ricard Palmerola, Josep Lifante, Aurora Bautista, Gabriel Llopart, Catalina Valls. La Diputació de Barcelona li concedí la Medalla de l'Institut del Teatre.
Amb l'escenògraf Artur Carbonell creà la companyia de teatre anomenada Teatro del Arte. La també actriu Marta Santaolalla era neboda seva.

## Trajectòria professional

Cinema
* 1939. Eran tres hermanas. Director: Francisco Gargallo.
* 1939. Julieta y Romeo. Director: Josep Maria Castellví.
* 1942. Mosquita en palacio. Director: Joan Parellada.
* 1942. Sangre en la nieve. Director: Ramon Quadreny.
* 1942. Su excelencia el mayordomo. Director: Miguel Iglesias.
* 1943. La boda de Quinita Flores. Director: Gonçal Delgràs
* 1944. Altar mayor. Director: Gonçal Delgràs.
* 1946. Aquel viejo molino. Ignacio F. Iquino
* 1950. El pasado amenaza. Director: Antonio Román
* 1950. Apartado de correos 1001. Director: Juli Salvador
* 1952. La forastera. Director: Antonio Román.
* 1955. Lo que nunca muere. Director:Juli Salvador.
* 1964. Fontana di Trevi. Director: Carlo Campogalliani.
* 1965. El castigador. Director Joan Bosch
* 1968. Le rouble à deux faces. Director: Étienne Périer.

## Referències

* ↑ «Edición del miércoles, 28 junio 1961, página 24 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «ABC (Madrid) - 28/04/1962, p. 67 - ABC.es Hemeroteca».

## Enllaços externs

* web a la IMDb
# Massimo Stanzione

Massimo Stanzione (Orta di Atella, Caserta, h. 1585 - Nàpols, h. 1658) va ser un pintor italià.
Alumne de Fabrizio Santafede, va completar la seva formació a Roma (c. 1617) orientant cap a una pintura eclèctica que troba idees en Caravaggio, Guido Reni, Artemisia Gentileschi i de la producció menor napolitana, emprenent un camí que s'afirmarà en la pintura napolitana del segle xvii.
De la seva abundant producció es poden recordar els frescos i les teles per a la capella de San Mauro (1631-1637) i per a la capella del Baptista (1644-1651) a la Certosa (cartoixa) di San Martino de Nàpols.
Amb destí al Palacio del Buen Retiro de Madrid, va pintar un gran Sacrifici a Bacus, que es conserva al Museu del Prado juntament amb diversos llenços sobre la vida de sant Joan Baptista. Al Museu Nacional d'Art de Catalunya es pot veure el seu quadre Santa Agnès.

## Referències

* ↑ «Santa Agnès | Museu Nacional d'Art de Catalunya». [Consulta: 30 abril 2022].
# Mata (geografia)

Una mata o mata de la llacuna d'Albufera, és la denominació popular de les illes de xicotetes dimensions i de les vores del llac de l'Albufera de València, creades per l'acumulació de vegetació baixa, ocupant una extensió pròxima a les 290 hectàrees, de les 2.100 que té l'estany. En termes mariners seria un baix que evoluciona a illa. En les últimes dècades la superfície de les mates de l'estany s'ha reduït en un 20% per l'onatge dels temporals que les desarrela, soscava i trenca. Les mates són àrees de reserva i estan configurades per vegetació palustre, mansega, trencadalla, senillar i bogar desenvolupades en llocs de poca profunditat de la llacuna, anomenats alterons. Formen comunitats vegetals de gran riquesa i són lloc de refugi, nidificació, cria i alimentació de gran quantitat d'espècies palustres i aquàtiques presents al parc natural.

## Les mates de l'Albufera

* Mata del Fang, és la mata més extensa i important dins del Parc Natural de l'Albufera de València d'alt valor ecològic.
* Fangaret
* Mata del Rei
* Mata de Torre en Torre
* Mata de la Barra
* Manseguerota o Mateta de Baix, o Mata Redona
* Mata de la Parroquiana
* Mata de l'Antina
* Mata de Sant Roc
* Mata de la Colomera
* Mata del Senyor
* Mata del Rei
* Mata del Brossar
* Punta de Llebeig

## Vegeu també

* Mata del Fang

## Referències

* ↑ «DCVB Mata». Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 5 juny 2016].
* 1 2 «Parc Natural de l'Albufera». Albufera.com. [Consulta: juny 2016].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 Rosselló i Verger, Vicenç M. L'Albufera de València. L'Abadia de Montserrat, 1995, p. 192. ISBN 9788478265398.
* 1 2 «Ausio-guía. Seducción ambiental en l'Albufera de València». Valencia.es. [Consulta: juny 2016].
* ↑ «Denunciado un edil de Valencia por cerrar La Mata del Fang de L"Albufera» (en castellà). Elpais.com, 12-10-1999. [Consulta: juny 2016].
* ↑ "mata del fang". enciclopedia.cat. Consulta 3 de juny 2016.
* 1 2 3 «Ambients: L'albufera». Habitatge.gva.es. [Consulta: juny 2016].
Viccionari
# Mata Hari (pel·lícula)

Mata Hari és una pel·lícula estatunidenca dirigida per George Fitzmaurice, estrenada el 1931.

## Argument

Mata Hari narra els últims dies de la famosa ballarina holandesa, que va ser executada per un escamot d'afusellament en ser acusada d'espionatge a favor dels alemanys durant la Primera Guerra Mundial a França. Compta la llegenda, o la realitat, que va caldre, embenar els ulls a tots els membres de l'escamot perquè aquests no sucumbissin als encants de la dona, i que tot i així, dels 12 soldats que van disparar, només en van encertar quatre. Tot el misteri que va envoltar la seva persona va aixecar un verdader mite que encara avui continua perenne. Així doncs, l'actriu idònia per interpretar aquest personatge no era cap altra que Greta Garbo, amb els seus posats gairebé d'home, però amb una força al seu rostre que enamorava cada vegada que sortia en pantalla.

## Repartiment

* Greta Garbo: Mata Hari
* Ramon Novarro: Tinent Alexis Rosanoff
* Lionel Barrymore: General Serge Shubin
* Lewis Stone: Andriani
* C. Henry Gordon: Dubois
* Karen Morley: Carlotta
* Alec B. Francis: Major Caron
* Blanche Friderici: Germana Angelica
* Edmund Breese: Warden
* Helen Jerome Eddy: Germana Geneviève
I, entre els actors que no surten als crèdits:
* Mischa Auer: Un home afusellat
* Cecil Cunningham: Una apostadora

## Al voltant de la pel·lícula

La pel·lícula es basa sobretot en ella, ajudant a mantenir el mite tant de la mateixa espia com el de l'actriu. Cap de les seves escenes no és sobrera, i qualsevol que surti al seu costat porta totes les de perdre, artísticament parlant. Ramon Novarro podria considerar-se un dels punts flacs del film, l'actor està una mica exagerat i no molt convincent en un paper un punt curiós, i que malgrat certa importància argumental no té massa sentit que una dona freda com l'acer i que maneja els homes al seu gust, caigui enamorada d'aquest ninot (misteris d'aquesta cosa anomenada amor). El mític Lionel Barrymore ofereix una feina més digna amb un personatge més ben dibuixat, aquest general ja madur perdudament enamorat i obsessionat amb Mata Hari.

## Referències

* ↑ «Mata Hari (1931)». The New York Times.

## Vegeu també

* Mata Hari
# Matilda d'Alemanya

Matilda d'Alemanya, també Mechthild Del Palatinat (1418–1482), va ser una princesa i important patrona de les arts literàries en el segle xv.
Filla de Ludwig III, va ser casada amb tan sols 15 anys amb Ludwig I, comte de Württemberg-Urach. El matrimoni va tenir cinc fills, però als 31 anys va quedar vídua.$^{:143}$ Es va tornar a casar dos anys més tard amb l'arxiduc Albert VI d'Àustria. Després que aquest morís l'any 1463, Matilda es va retirar al seu palau a Rottenburg am Neckar, que va esdevenir un centre florent de la cultura literària fins a la seva mort.
Alguns dels artistes literaris als qui va donar suport van mostrar el seu agraïment envers ella dedicant-li obres literàries. Després que es coneguessin el 1460 a Niklas van Wyle li va dedicar quatre de les seves traduccions.
Entre moltes altres coses, Matilda era coneguda com a bibliòfila. Jakob Püterich von Reichertshausen va escriure un poema per a ella amb el títol de Carta d'honor. En el poema, llista i compara tots els llibres que tots dos havien recollit a les seves biblioteques individuals. Ella li havia enviat una llista de 94 dels seus llibres perquè la fes servir per a la creació d'aquest poema. Molts d'aquests llibres, Jakob ni tan sols els havia sentit anomenar abans.
En col·laboració amb el seu fill, el compte Eberhard el Barbut de Württemberg, que estava casat amb una princesa italiana de la família Gonzaga, Barbara Gonzaga, va fundar la Universitat de Freiburg a Brisgòvia l'any 1457. Ella posteriorment va cofundar la Universitat Humanística de Tübingen el 1477.
Va morir el 22 d'agost de 1482 i va ser enterrada al monestir cartoixà de Güterstein.$^{:144}$

## Referències

* ↑ >Watanabe, Morimichi. Nicholas of Cusa: A Companion to His Life and His Times. Ashgate Publishing, Ltd., 2011, p. 106. ISBN 1409420396.
* ↑ Clogan, Paul Maurice. Studies in Medieval and Renaissance Culture: Diversity, Issue 22. Rowman & Littlefield, 1995. ISBN 0847680991.
* ↑ Pius II. Eurialus and Lucretia. Rodopi, 1988, p. 65. ISBN 9062039995.
* ↑ Camden House Publishing. Camden House History of German Literature. Boydell & Brewer, 2001, p. 788. ISBN 1571131035.
* ↑ Pius II. Eurialus and Lucretia. 9062039995, 1988, p. 65. ISBN 9062039995.
* ↑ Christ, Karl. The handbook of medieval library history. Scarecrow Press, 1984.
* ↑ Jeep, John M. Medieval Germany: An Encyclopedia. Psychology Press, 2001, p. 632. ISBN 0824076443.
# Matilda Mother

Matilda Mother és una cançó del grup anglès Pink Floyd, i és el tercer tema del primer disc The Piper at the Gates of Dawn.
Escrita per Syd Barrett amb una perspectiva surrealista, el tema és essencialment un conte que es llegeix a un nen per la seva mare. El tema és cantant la major part per Richard Wright amb Syd Barrett que se li ajunta en el darrer vers i en la darrera estrofa.
El tema comença amb un interludi en el qual el baix, acompanyat de l'orgue, toca dobles cordes. Roger Waters toca de manera repetitiva un si i varia la nota en re cap a fa. La guitarra intervé tot seguit amb acords al voltant de si menor. L'orgue continua amb un sol baix sobre una gamma india. Matilda Mother acaba amb un blues en mi major sobre un ritme de vals i un acompanyament vocal de Whright i Barrett.

## Edicions posteriors i versions alternatives

A l'àlbum recopilatori Masters of Rock, la cançó estava mal escrita "Mathilda Mother".
Una versió alternativa inèdita es va publicar en una reedició del 40è aniversari de The Piper at the Gates of Dawn; parts de la lletra d'aquesta versió també són dels Cautionary Tales de Belloc, mentre que la part central és la mateixa que en la versió estàndard.
Un remix estèreo diferent de la mateixa versió alternativa també es va publicar a la compilació de Barrett, An Introduction to Syd Barrett el 2010. Una versió ampliada d'aquesta barreja de 2010 va aparèixer al box set de Pink Floyd The Early Years 1965-1972.

## Crèdits

* Syd Barrett: veus, guitarra
* Roger Waters: baix, cor
* Rick Wright: veus, orgue, piano
* Nick Mason: bateria

## Referències

* ↑ Swanson, Dave. «How Pink Floyd Set the Psych-Rock Standard With Their Debut», 04-08-2015. [Consulta: 23 desembre 2018].
* ↑ Strong, 2004, p. 1177.
* ↑ Mabbett, 1995.
* ↑ Reisch, 2007, p. 234.
* ↑ Palacios, 2010, p. 236.
* ↑ Chapman, 2010.
* ↑ «Pink Floyd – Masters Of Rock» (en anglès). Discogs. [Consulta: 20 gener 2021].
* ↑ «allmusic.com/album/an-introduction-to-syd-barrett-mw0002038535 An Introduction to Syd Barrett - Syd Barrett | Cançons, crítiques, crèdits | AllMusic».

## Bibliografia

* Chapman, Rob. Syd Barrett: A Very Irregular Head (en anglès). Paperback. Londres: Faber, 2010. ISBN 978-0-571-23855-2.
* Mabbett, Andy. The Complete Guide to the Music of Pink Floyd (en anglès). Omnibus Press, 1995. ISBN 071194301X.
* Manning, Toby. The Rough Guide to Pink Floyd (en anglès). illustrated. Rough Guides, 2006. ISBN 1843535750.
* Fitch, Vernon. The Pink Floyd Encyclopedia (en anglès). Apogee Books, 2005. ISBN 978-1894959247.
* Palacios, Julian. Syd Barrett & Pink Floyd: Dark Globe (en anglès). Rev.. Londres: Plexus, 2010. ISBN 0-85965-431-1.
* Reisch, George A. Pink Floyd and Philosophy: Careful With that Axiom, Eugene! (en anglès). Chicago: Open Court, 2007. ISBN 978-0-8126-9636-3.
* Strong, Martin C. The Great Rock Discography (en anglès). 4a. Edimburg: Canongate Books, 2004. ISBN 1-84195-551-5.

## Vegeu també

* Discografia de Pink Floyd
# Mendavia

Mendavia és un municipi de Navarra, a la comarca de Ribera del Alto Ebro, dins la merindad d'Estella. Limita al nord amb Lazagurría i Los Arcos; al sud amb La Rioja; a l'est con Sesma i Alcanadre i a l'oest amb Agoncillo, Viana i Bargota.
Els préssecs, espàrrecs i pebrots vermells dels horts a la vora de l'Ebre a Mendavia, són de molt bona qualitat. També es cultiven aranyons.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 3 521 | 3 543 | 3 563 | 3 580 | 3 571 | 3 741 | 3 719 | 3 722 | 3 757 | 3 773 | 3 789 |
| Fonts: Mendavia i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||

## Festes

* 23 - 30 d'agost, Sant Joan Bautista.
* 16 de gener, Sant Antón.

## Personatges cèlebres

Roque Romero Sainz va néixer a Mendavia l'any 1910. L'any 1951 va fundar el Club Nàutic de Lloret de Mar. Fou també un promotor actiu del beisbol a Espanya entre 1950 i 1970, l'época daurada d'aquest esport a la península. Fundador i president dels Pops de Lloret, club de beisbol i president de la Federació Catalana de Beisbol, va morir a Barcelona l'any 1997.

## Agermanaments

* Saint-Yzan-de-Soudiac

## Referències

* ↑ «Història del beisbol, butlletí de la Federació Espanyola de Beisbol (es)». Arxivat de l'original el 2011-07-15. [Consulta: 29 setembre 2008].

## Enllaços externs

* Web de l'ajuntament de Mendavia
* Entrada de Mendavia a la Bernardo Estornés Lasa - Enciclopedia Auñamendi
# Medaller dels Jocs Olímpics d'estiu de 1980

El medaller dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 presenta totes les medalles lliurades als esportistes guanyadors de les proves disputades en aquest esdeveniment, realitzat entre el 19 de juliol i el 3 d'agost de 1980 a la ciutat de Moscou (en aquells moments capital de la Unió Soviètica).
Les medalles apareixen agrupades pels Comitès Olímpics Nacionals participants i s'ordenen de forma decreixent contant les medalles d'or obtingudes; en cas d'haver empat, s'ordena d'igual forma contant les medalles de plata i, en cas de mantenir-se la igualtat, es conten les medalles de bronze. Si dos equips tenen la mateixa quantitat de medalles d'or, plata i bronze, es llisten en la mateixa posició i s'ordenen alfabèticament.

## Medaller

| Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | |
| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 80 | 69 | 46 | 195 |
| 2 | RDA | 47 | 37 | 42 | 126 |
| 3 | Bulgària | 8 | 16 | 17 | 41 |
| 4 | Cuba | 8 | 7 | 5 | 20 |
| 5 | Itàlia | 8 | 3 | 4 | 15 |
| 6 | Hongria | 7 | 10 | 15 | 32 |
| 7 | Romania | 6 | 6 | 13 | 25 |
| 8 | França | 6 | 5 | 3 | 14 |
| 9 | Regne Unit | 5 | 7 | 9 | 21 |
| 10 | Polònia | 3 | 14 | 15 | 32 |
| 11 | Suècia | 3 | 3 | 6 | 12 |
| 12 | Finlàndia | 3 | 1 | 4 | 8 |
| 13 | Txecoslovàquia | 2 | 3 | 9 | 14 |
| 14 | Iugoslàvia | 2 | 3 | 4 | 9 |
| 15 | Austràlia | 2 | 2 | 5 | 9 |
| 16 | Dinamarca | 2 | 1 | 2 | 5 |
| 17 | Brasil | 2 | 0 | 2 | 4 |
| 17 | Etiòpia | 2 | 0 | 2 | 4 |
| 19 | Suïssa | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 20 | Espanya | 1 | 3 | 2 | 6 |
| 21 | Àustria | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 22 | Grècia | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 23 | Bèlgica | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 23 | Índia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 23 | Zàmbia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 26 | Corea del Nord | 0 | 3 | 2 | 5 |
| 27 | Mongòlia | 0 | 2 | 2 | 4 |
| 28 | Tanzània | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 29 | Mèxic | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 30 | Països Baixos | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 31 | Irlanda | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 32 | Uganda | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 32 | Veneçuela | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 34 | Jamaica | 0 | 0 | 3 | 3 |
| 35 | Guyana | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 35 | Líban | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 204 | 204 | 223 | 631 |
# Medaller dels Jocs Olímpics d'estiu de 1956

El medaller dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 presenta totes les medalles lliurades als esportistes guanyadors de les proves disputades en aquest esdeveniment, realitzat entre el 22 de novembre i el 8 de desembre de 1956 a la ciutat de Melbourne (Austràlia), així com de les proves eqüestres realitzades entre l'11 i el 17 de juny del mateix any a Estocolm (Suècia).
Les medalles apareixen agrupades pels Comitès Olímpics Nacionals participants i s'ordenen de forma decreixent contant les medalles d'or obtingudes; en cas d'haver empat, s'ordena d'igual forma contant les medalles de plata i, en cas de mantenir-se la igualtat, es conten les medalles de bronze. Si dos equips tenen la mateixa quantitat de medalles d'or, plata i bronze, es llisten en la mateixa posició i s'ordenen alfabèticament.

## Medaller

| Jocs Olímpics d'estiu de 1956 | Jocs Olímpics d'estiu de 1956 | Jocs Olímpics d'estiu de 1956 | Jocs Olímpics d'estiu de 1956 | Jocs Olímpics d'estiu de 1956 | |
| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 37 | 29 | 32 | 98 |
| 2 | Estats Units | 32 | 25 | 17 | 74 |
| 3 | Austràlia | 13 | 8 | 14 | 35 |
| 4 | Hongria | 9 | 10 | 7 | 26 |
| 5 | Itàlia | 8 | 8 | 9 | 25 |
| 6 | Suècia | 8 | 5 | 6 | 19 |
| 7 | Alemanya | 6 | 13 | 7 | 26 |
| 8 | Regne Unit | 6 | 7 | 11 | 24 |
| 9 | Romania | 5 | 3 | 5 | 13 |
| 10 | Japó | 4 | 10 | 5 | 19 |
| 11 | França | 4 | 4 | 6 | 14 |
| 12 | Turquia | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 13 | Finlàndia | 3 | 1 | 11 | 15 |
| 14 | Iran | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 15 | Canadà | 2 | 1 | 3 | 6 |
| 16 | Nova Zelanda | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 17 | Polònia | 1 | 4 | 4 | 9 |
| 18 | Txecoslovàquia | 1 | 4 | 1 | 6 |
| 19 | Bulgària | 1 | 3 | 1 | 5 |
| 20 | Dinamarca | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 21 | Irlanda | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 22 | Noruega | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 23 | Mexico | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 24 | Brasil | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 24 | Índia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 26 | Iugoslàvia | 0 | 3 | 0 | 3 |
| 27 | Xile | 0 | 2 | 2 | 4 |
| 28 | Bèlgica | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 29 | Argentina | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 29 | Corea del Sud | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 31 | Islàndia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 31 | Pakistan | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 33 | Sud-àfrica | 0 | 0 | 4 | 4 |
| 34 | Àustria | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 35 | Bahames | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 35 | Grècia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 35 | Suïssa | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 35 | Uruguai | 0 | 0 | 1 | 1 |