OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Volta a Lleida

La Volta a Lleida és una cursa ciclista per etapes disputada anualment a la província de Lleida, a Catalunya.
Es va començar a disputar el 1942 ininterrompudament, a excepció d'algunes edicions durant la dècada dels 50 i els 60. La majoria de les seves edicions es van disputar amb caràcter amateur excepte les últimes, a partir del 2005, quan la cursa va ser inclosa en els Circuits Continentals UCI, formant part de l'UCI Europa Tour, en la categoria 2.2. La seva última edició com a professional es va celebrar el 2008, i la cursa va desaparèixer per problemes econòmics.
A partir del 2014 es va tornar a recuperar, un altre cop per a ciclistes amateurs.

## Palmarès

| 1942: Baltasar Tarrós 1943: Baltasar Tarrós 1944: Ramon Massano 1945: Joan Calucho 1946: Emilio Mediano 1947: No es disputà 1948: Joan Calucho 1949-1954: No es disputà 1955: J. Casals 1956: Lluís Gras 1957: Andreu Carulla 1958: Domingo Ferrer 1959: Angelino Soler 1960-1963: No es disputà 1964: Sebastià Segú 1965: Lluís Mayoral 1966: Eugenio Lisarde 1967: Joaquín Pérez 1968: R. Iglesias 1969: Antonio Martos | 1970: Josep Pesarrodona 1971: Javier Mínguez 1972: Joan Pujol 1973: Ramón Medina 1974: Jesús Líndez 1975: Fernando Cabrero 1976: José Luis Mayoz 1977: Pedro Larrinaga 1978: Francesc Sala 1979: Antoni Coll 1980: Jaume Vilamajó 1981: Alex Debremaecker 1982: Miquel Àngel Iglesias 1983: José Luis Navarro 1984: José Luis Alonso 1985: Emili García 1986: José Luis Ruiz 1987: José Pedrero 1988: Dimitri Jdanov 1989: Vicente Aparicio | 1990: Fedor Gelin 1991: Alberto Ortiga 1992: Sergei Savinotschkin 1993: Sergei Suleimanov 1994: Manuel Beltrán 1995: Eligio Requejo 1996: Thierry Elissalde 1997: Denís Ménxov 1998: José Urea 1999: Thorwald Veneberg 2000: Miguel Alandete 2001: Alexander Rotar 2002: Jesús Ramírez 2003: Javier Reyes 2004: Antonio Arenas 2005: Branislau Samòilau 2006: Mikhaïl Ignàtiev 2007: Francis de Greef 2008: Lars Boom |
| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2014 | Adrià Moreno | Juan de Dios González | José Guillén Montano |
| 2015 | Artem Samolenkov | Dmitriy Strakhov | Jorge Arcas |
| 2016 | Óscar Linares | Elias Tello | Jorge Bueno |
| 2017 | Nícolas Sessler | Iván Martínez | Iñaki Gozálbez |
| 2018 | Txomin Juaristi | Reinier Honig | Eusebio Pascual |

## Referències

* ↑ "Anulada la Volta a Lleida." Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine., Ciclismo desde Lleida (castellà)
* ↑ «Lleida recupera la seva Volta Ciclista». paeria.es, 11-06-2014 [Consulta: 26 setembre 2016].
# Ramazan pidesi

Ramazan pidesi és un tipus de pa pla típic de la cuina turca, similar al pide que es consumeix durant el mes del Ramadà (en turc: Ramazan). El ramazan pidesi té dues varietats: la simple i la que conté ou (yumurtalı en turc), en aquest últim cas, el rovell d'ou s'aplica mitjançant un pinzell, sobre el ramazan pidesi abans d'enfornar. El ramazan pidesi generalment es fa amb llavors de sèsam i/o çöreotu (vegeu la imatge) i té una consistència diferent al pide comù. Entre els seus ingredients també s'hi troben l'oli d'oliva i el llevat. És part de la cultura de Turquia fer cua per a comprar un ramazan pidesi a l'hora de l'iftar. Aquest costum de fer cua a les fleques per comprar un pide durant el Ramadà també és corrent a Berlín, Alemanya.

## Referències

* ↑ http://www.ekmeksanati.com/documents/ramazan_pidesi___1.html
* ↑ Lentz,. Changing Food Habits. Taylor & Francis, 28 octubre 2013, p. 268–. ISBN 978-1-136-65124-3.

## Vegeu també

* Kandil simidi
* Pans de Turquia
# IEC 61000-4-11

IEC 61000-4-11 és una normativa internacional (creada per l'IEC) de compatibilitat electromagnètica que es refereix als requisits d'immunitat a pertorbacions produïdes per buits de tensió, interrupcions breus i variacions de tensió. Aquesta norma vol simular el soroll elèctric produït per variacions de tensió de la xarxa elèctrica. És la part 4-11 de la norma IEC 61000 i la darrera versió es pot esbrinar aquí.

## Contingut

La norma IEC 61000-4-11 defineix els següents punts:
* Generalitats.
* Entorn.
* Límits d'immunitat.
* Tècniques d'assaig i mesura.
* Guies d'instal·lació i d'atenuació.

## Nivells d'assaig

Durades i nivells d'assaig pels buits de tensió:
Durada i nivell assaig per a buits de tensió (IEC EN 6100-4-11) :
| Classe | | | | | |
| 1 | en funció del producte | en funció del producte | en funció del producte | en funció del producte | en funció del producte |
| 2 | 0% durant 1/2 període | 0% durant 1 període | 70% durant 25/30 períodes | 70% durant 25/30 períodes | 70% durant 25/30 períodes |
| 3 | 0% durant 1/2 període | 0% durant 1 període | 40% durant 10/12 períodes | 70% durant 25/30 períodes | 80% durant 250/300 períodes |
| X | especial | especial | especial | especial | especial |
Durades i nivells d'assaig per les interrupcions breus:
Durada i nivell assaig per les interrupcions de tensió (IEC EN 6100-4-11) :
| Classe | |
| 1 | en funció del producte |
| 2 | 0% durant 250/300 períodes |
| 3 | 0% durant 250/300 períodes |
| X | especial |
Durada de les variacions de tensió:
Durada de les variacions de tensió (IEC EN 6100-4-11) :
| Nivell de tensió | Durada de la disminució de tensió | Durada de la tensió reduïda | Durada de l'augment de tensió |
| 70% | Brusc | 1 període | 25/30 períodes |
| X | especial | especial | especial |

## Referències

* ↑ «Estructura de la norma IEC 61000» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-09-03. [Consulta: 25 novembre 2016].
* ↑ «Darrera versió de la norma IEC 61000-4-11» (en anglès). IEC. [Consulta: 3 desembre 2016].
* ↑ «Vista prèvia d'IEC 61000-4-11» (en anglès). IEC. [Consulta: 3 gener 2017].
* ↑ «Nivells d'IEC 61000-4-11» (en anglès). [Consulta: 3 gener 2017].
# Bastiano da Sangallo

Bastiano da Sangallo (1481 - 31 de maig de 1551), arquitecte, escenògraf i pintor italià.
Nebot dels germans Giuliano i Antonio da Sangallo el Vell, va ser protagonista del teatre renaixentista.
Com a pintor, va ser alumne de Pietro Perugino i en acabat Miquel Àngel, del qual va fer, segons Giorgio Vasari, una petita còpia dels cartrons de la Batalla de Cascina (1506).
Després d'haver exercit una primera activitat a Roma, es va traslladar a Florència, on el 1525 va preparar amb Andrea del Sarto la posada en escena de La Mandràgora de Nicolau Maquiavel. L'any següent va preparar, aquesta vegada en solitari, una altra obra de Maquiavel, La Clizia.
El 1536 se'n va fer càrrec del muntatge de l'Aridosia de Lorenzino de Mèdici.
El 1539 va construir un aparell teatral per festejar amb sumptuosos espectacles al pati del Palau Mèdici-Riccardi el matrimoni entre Cosme I de Mèdici i Elionor de Toledo.
L'activitat de Bastiano da Sangallo va ser una gran contribució, des del punt de vista de l'elaboració escenogràfica, al redescobriment renaixentista del teatre clàssic.
Va ser dit Aristòtil pel seu caràcter seriós i meditabund.

## Referències

* Encyclopedia Britannica (edició de 1911).
# Àlvar II del Congo

Álvaro II Nimi a Nkanga va ser manikongo (Mwene Kongo), o rei del regne del Congo, de 1587 a 1614. Va ser un dels reis més poderosos i importants del Congo, que va succeir al seu pare Àlvar I, però no va arribar a resoldre una disputa amb el seu germà. Ambdues parts van portar exèrcits a São Salvador però per evitar el vessament de sang, van acordar un combat individual, guanyat per Àlvar.
Àlvar es va enfrontar a seriosos problemes amb altres nobles, a més del seu germà, i en 1590-91 va ser sacsejat per una guerra civil greu, encara que poc documentada. Per restablir la seva autoritat, Àlvar va haver d'acceptar la independència virtual de Miquel, el comte de Soyo. Per reconèixer aquells nobles que li havien estat fidels durant aquesta lluita, Àlvar va començar a concedir hàbits de l'Orde de Crist als seus seguidors. Encara que la corona de Portugal es va queixar al Papa sobre això, afirmant que el rei de Portugal, com a Gran Mestre de l'Ordre era l'únic que podia concedir aquests hàbits, de fet, els reis de Congo establirien aquest orde (vegeu Orde de Crist de l'Imperi del Congo) i van seguir nomenant cavallers als seus seguidors fins al segle xix.
Durant el regnat d'Àlvar, la capital São Salvador va ser reconeguda com a capital de la diòcesi del llavors Congo portuguès i Angola i s'hi va nomenar el primer bisbe en 1596. No obstant això, perquè els reis de Portugal van reclamar el dret de Padroado (patronatge), van triar el seu propi bisbe. Van continuar les lluites constants entre el rei i el bisbe.
Les relacions del Congo amb l'Angola portuguesa es van agreujar durant el regnat d'Àlvar, i es va queixar amargament del comportament dels governadors amb la rei d'Espanya (que també governava Portugal durant el període de la Unió Ibèrica).
En 1604-1608 Àlvar II va enviar un ambaixador al Papa Pau V en la persona d'Emanuele Ne Vunda, qui va morir el 1608 a Roma i fou enterrat a la Basílica de Santa Maria Major. Va morir el 9 d'agost de 1614 i fou succeït pel seu mig germà Bernat II del Congo. Fou pare d'Àlvar III del Congo i de Suzana de Nóbrega.

## Referències

* ↑ Filippo Pigafetta, Duarte Lopes Description du Royaume du Congo & des contrées environnantes (1591), Éditions Chandeigne - Libraire Portugaise, Paris 2002, ISBN 95-3-203836-1, BNF 38801579r, p. 178
* ↑ «Transactions of the Royal Historic Society "Representing Africa", p.112».
# Salton Sea Beach

Salton Sea Beach és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 392 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Salton Sea Beach tenia 392 habitants, 200 habitatges, i 111 famílies. La densitat de població era de 488,2 habitants/km².
Dels 200 habitatges en un 14% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44% hi vivien parelles casades, en un 7% dones solteres, i en un 44,5% no eren unitats familiars. En el 41,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 28% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,96 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,59.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 16,8% tenia menys de 18 anys, un 4,3% entre 18 i 24, un 14,5% entre 25 i 44, un 24,2% de 45 a 60 i un 40,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 60 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 13.664 $ i la renda mediana per família de 14.457 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.750 $ mentre que les dones 17.031 $. La renda per capita de la població era de 17.252 $. Entorn del 31,2% de les famílies i el 33,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Salton Sea Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Salton Sea Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Xingzhongita

La xingzhongita és un mineral de la classe dels sulfurs, que pertany al grup de la linneïta. Va ser descoberta l'any 1974, i el seu nom fa referència al seu lloc de descobriment indeterminat a la Xina.

## Característiques

La xingzhongita és un sulfur de plom i iridi que cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 6. Va ser aprovada com a nova espècie per l'Associació Mineralògica Internacional i la CNMMN l'any 1980. La seva fórmula química va ser redefinida l'any 2019, passant a ser: Pb²⁺Ir³⁺₂S₄. En un nou estudi que va ser publicat a les darreries de 2023 s'argumenta que té el seu estatus hauria de ser qüestionable i s'hauria de considerar la seva desacreditació com a espècie.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «02.DA: Sulfurs metàl·lics, M:S = 3:4» juntament amb els següents minerals: bornhardtita, carrollita, cuproiridsita, cuprorhodsita, daubreelita, fletcherita, florensovita, greigita, indita, kalininita, linneïta, malanita, polidimita, siegenita, trüstedtita, tyrrel·lita, violarita, ferrorhodsita, cadmoindita, cuprokalininita, rodostannita, toyohaïta, brezinaïta, heideïta, inaglyita, konderita i kingstonita.

## Formació i jaciments

Es troba en dunites relacionades amb mineralitzacions de crom. Sol trobar-se associada a altres minerals com: cromita, magnetita, pirita, olivina, serpentina, talc, osmi, iridi, erlichmanita, cooperita, irarsita, osarsita i altres aliatges de platí i ferro.

## Referències

* ↑ «Xingzhongite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ «Xingzhongite Mineral Data» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 22 juliol 2015].
* 1 2 «Xingzhongite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ «Linnaeite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Biagioni, Cristian; Pasero, Marco «Nomenclature and classification of the spinel supergroup». European Journal of Mineralogy, 21-02-2019, pàg. 183–192. DOI: https://doi.org/10.1127/ejm/2019/0031-2788 [Consulta: 4 gener 2024].
* ↑ Cabri, Louis J.; McDonald, Andrew M.; Oberthür, Thomas; Vymazalová, Anna «An Examination of Platinum-Group Element Thiospinels». The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology, 02-11-2023. DOI: https://doi.org/10.3749/2300037 [Consulta: 4 gener 2024].
# Volta a Lleó

La Volta a Lleó (en castellà Vuelta a León) és una competició ciclista per etapes que es disputa anualment per les carreteres de la província de Lleó. Malgrat existir un precedent el 1957, la cursa té l'origen l'any 1990. La competició als seus inicis es va mantenir com una prova amateur. El 2005 s'integrà a l'UCI Europa Tour, amb una categoria 2.2.
El 2014 tornà a passar a categoria amateur. Alessandro Fancellu en fou el darrer vencedor.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1990 | Fernando Ferrero | | |
| 1991 | Oleg Katxenko | | |
| 1992 | Manuel Fernández Ginés | | |
| 1993 | Miguel Ángel Peña | | |
| 1994 | José Francisco Jarque | | |
| 1995 | Ginés Salmerón | | |
| 1996 | José Enrique Gutiérrez | | |
| 1997 | Gustavo Miguel Otero | | |
| 1998 | Serguei Lelekin | | |
| 1999 | Domenico Romano | | |
| 2000 | Ramon Quesada | | |
| 2001 | Egoi Martínez | Lander Euba | Pavel Kavetski |
| 2002 | Francisco Palacios | Héctor Guerra | Aitor Pérez Arrieta |
| 2003 | Javier Ramírez Abeja | Jaume Rovira | Joaquin Ribeiro |
| 2004 | Víctor García | Ángel Vallejo | Víctor Gómez |
| 2005 | Enrique Salgueiro | Diego Gallego | Juan José Abril |
| 2006 | José Antonio Carrasco | Alberto Martos | José Canovas |
| 2007 | Miyataka Shimizu | Yukiya Arashiro | Víctor Manuel Gómez |
| 2008 | Wout Poels | Fabio Terrenzio | David Belda |
| 2009 | David Belda | Freddy Montaña | Luca Zanasca |
| 2010 | Ángel Vallejo | Enrique Salgueiro | Junya Sano |
| 2011 | Marc Goos | Jonathan Tiernan-Locke | Josué Enzo Moyano |
| 2012 | José Belda | Ángel Vallejo | Sergei Belykh |
| 2013 | Jordi Simón | Merhawi Kudus | Ever Rivera |
| 2014 | Aritz Bagües | Juan Ignacio Pérez Martin | Adrià Moreno |
| 2015 | Cristián Rodríguez | Jorge Arcas | Sergio Rodríguez Reche |
| 2016 | Wolfgang Burmann | Antonio Soto | Óscar González del Campo |
| 2017 | Willem Smit | Juan Antonio López | Roberto Méndez |
| 2018 | Óscar González Brea | Anatoliy Budyak | Nicolás Sáenz |
| 2019 | Alessandro Fancellu | Sergio Araiz | Ådne Holter |

## Referències

* 1 2 «Vuelta a Leon (Esp) - Cat.2.2». [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ «CQ Ranking». [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ «Gloria para el ganador más joven, etapa para el Diputación» (en castellà), 27-07-2019. [Consulta: 26 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2013-07-26 a Wayback Machine.
* Palmarès a museociclismo.it
# Rasa de Fontferrera

La rasa de Fontferrera és un afluent per l'esquerra de la Riera de Canalda.
Neix a 1.295 m d'altitud al Prat d'Estaques, a 60 m escassos de la carretera de Solsona a Coll de Jou. Des de bon començament agafa la direcció E-W que mantindrà durant tot el seu recorregut. 750 m després passa per la font Ferrera que li dona nom i una mica més avall, passa a 150 m al sud de Sant Agustí d'Isanta. Desguassa a la Riera de Canalda a 852 m d'altitud.
# Hässelby-Vällingby

Hässelby-Vällingby és un dels 14 districtes en què es divideix Estocolm, la capital de Suècia. Situat a l'oest de la ciutat, aquest districte està format pels barris de Hässelby i Vällingby i hi viuen 71.402 habitants (2014). Hässelby-Vällingby delimita per l'est amb el districte de Bromma i pel nord-est amb Spånga-Tensta.

## Referències

* ↑ «Stadsdelsförvaltningar / Hässelby-Vällingby» (en suec). Stockholms stad, 16-08-2016. [Consulta: 17 agost 2016].
# Banda Simfònica de les Corts

La Banda Simfònica de les Corts té l'origen en l'antiga Banda de la Bonanova, fundada durant la primera meitat del segle xx. Aquella agrupació musical ja actuava assíduament en les festes dels barris i participava en actes institucionals organitzats per l'ajuntament de Barcelona. La història de l'agrupació és llarga i, abans de traslladar-se al barri de les Corts, a final dels anys noranta, va residir un temps a l'Hospitalet de Llobregat. A partir de l'any 1982, els responsables del grup conviden el director de la Banda Municipal de Barcelona a dirigir alguns concerts.
La Banda Simfònica de les Corts ha viatjat per tot Catalunya i també per ciutats occitanes. Té un disc publicat, que fou enregistrat amb el grup Huapachà Combo. El repertori d'obres que interpreta inclou peces clàssiques, sardanes, pasdobles, música moderna i bandes sonores de pel·lícules. La banda fa els assaigs al Centre Cívic de les Corts.

## Referències

* 1 2 «Banda Simfònica de les Corts». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Československá televize

Československá televize (ČST) va ser l'empresa estatal de radiodifusió de televisió a Txecoslovàquia. La ČST va començar les seves emissions l'1 de març de 1953 i va cessar la seva emissió l'1 de desembre de 1992, després de la dissolució de Txecoslovàquia. La televisió txecoslovaca constava d'un sol canal i una difusió limitada, però el 10 de maig de 1970 va començar a transmetre un segon canal. Entre 1973 i 1975 es van iniciar les emissions regulars en el color.
La seu principal de ČST estava a Praga, però comptava amb estudis a Bratislava, Košice, Ostrava i Brno, ja que emetien continguts en txec i en eslovac per a les diferents poblacions que conformaven el país. Després de la dissolució del país, la ČST es va dividir en Česká televize i Slovenská televízia.

## Referències

* ↑ Vonderková, Ivana. «La TV pública checa cumple su 50 aniversario». Radio Praga, 30-04-2004. [Consulta: 16 juliol 2013].
* 1 2 «History in a nutshell» (en inglés). Česká televize. [Consulta: 16 juliol 2013].
# La Falç

La Falç fou una publicació mensual de la Catalunya del Nord escrita indistintament en català i en francès, fundada el setembre del 1970. Inicialment se la considerava portaveu del Comitè Rossellonès d'Estudis i d'Animació (CREA), però des del 1973 fins al seu tancament el 1981 fou el portaveu de l'Esquerra Catalana dels Treballadors.
Hi publicava articles, comentaris i reportatges polítics sota l'òptica del partit. Col·laboraren en la difusió del terme Catalunya del Nord per a referir-se al territori català sota sobirania francesa, i publicaren El petit llibre de Catalunya-Nord de Llorenç Planes i Montserrat Biosca. Tot i que la seva difusió era limitada als cercles de joves nacionalistes, fou un referent del catalanisme radical nord-català d'esquerres, fins que fou desbancat per La Nova Falç el 1977. La seva desaparició fou paral·lela a la de l'ECT.

## Referències

* ↑ «La Falç». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sant Pere del Mont

Sant Pere del Mont és una obra del municipi de Castellfollit del Boix (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici romànic en estat ruïnós que evidencia però l'obra romànica del segle xii formada per una església d'una sola nau, coronada amb un absis semicircular a llevant, de murs extremadament gruixuts que suportaven una volta (1.40mt.), probablement apuntada. La porta, situada al capdavall del mur de migdia tenia davant seu una tomba antropomorfa. Els murs són fets amb grans murs de pedra disposats en filades horitzontals i a trencajunt.

## Història

Està situada dins l'antic terme del castell de Grevalosa, l'església de Sant Pere de Mont, fou inicialment una capella rural que fou convertida en priorat al passar a ser propietat del monestir de Sant Pere de la Portella (Berguedà), per tal d'administrar els béns que el monestir tenia en aquest indret. L'església és documentada a partir de l'any 1102 i el priorat a partir del 1140.
D'ella depenien les esglésies de Sta. Cecília de Gravalosa, St. Miquel de Grevalosa i Sta.Maria del Pla. El priorat exercia funcions parroquials. la vida monàstica va desaparèixer abans del s.XVII i el lloc abandonat.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Pere del Mont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
* ↑ «Ruïnes de Sant Pere del Mont – Castellfollit del Boix / Bages». Catalunya Medieval. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Vperiod

«Vperiod» té aquests significats:
* Vperiod (Kubanski), possiólok del krai de Krasnodar (Rússia)
* Vperiod (Kubànskaia), poble del krai de Krasnodar (Rússia)
* Vperiod (Ternóvskaia), possiólok del krai de Krasnodar (Rússia)
# Rasa de Garrigó

La Rasa de Garrigó és un torrent que aboca les seves aigües al Cardener per la seva riba esquerra a 461 msnm i a uns 150 metres aigües avall del pont del Molí de Canet. El seu curs transcorre íntegrament pel terme municipal de Clariana de Cardener, al Solsonès.

## Xarxa hidrogràfica

La xarxa hidrogràfica de la Rasa de Garrigó està integrada per 2 cursos fluvials que sumen una longitud total de 1.492 m.

## Enllaços externs

* Web de l'ICC: Mapa de la seva conca

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).