OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aliaksandr Vússau

Aliaksandr Uladzímiravitx Vússau (en belarús: Аляксандр Уладзіміравіч Вусаў, en rus: Александр Владимирович Усов) (Minsk, 27 d'agost de 1977) és un ciclista belarús, ja retirat, que fou professional des del 2000 fins al 2010. En el seu palmarès destaquen el Campionat de Belarús en ruta de 2002, diverses etapes en curses d'una setmana, com ara la Volta a la Comunitat Valenciana o la Volta a Castella i Lleó. El 2004 i 2008 va prendre part als Jocs Olímpics d'Estiu d'Atenes i Pequín respectivament.

## Palmarès

* 2000
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Avenir
* 2001
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a la Baixa Saxònia
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Avenir
* 2002
** Campió de Belarús en ruta
** Vencedor d'una etapa del Tour de Poitou-Charentes
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Avenir
* 2003
** 1r al Trofeu de Sòller de la Challenge de Mallorca
** Vencedor d'una etapa de la Clàssica d'Alcobendas
* 2004
** 1r al Tour de Berna
** Vencedor d'una etapa de la Volta a la Comunitat Valenciana
* 2005
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Castella i Lleó
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Hessen
** Vencedor d'una etapa dels Boucles de la Mayenne
** Vencedor d'una etapa del Circuit de les Ardenes
* 2007
** Vencedor d'una etapa del Tour del Llemosí
* 2008
** Vencedor d'una etapa del Tour de Langkawi

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2004. 98è de la classificació general
* 2007. 106è de la classificació general
* 2008. 123è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2006. 89è de la classificació general
* 2007. 119è de la classificació general
* 2008. 82è de la classificació general

## Referències

* ↑ «USOV Alexandre». [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Cycling Museum - Aliaksandr USOV». [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – Aliaksandr Usau». [Consulta: 16 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Chácara das Flores

Chácara das Flores és un barri de la ciutat brasilera de Santa Maria, Rio Grande do Sul. El barri està situat al districte de Sede.

## Villas

El barri amb les següents villas: Balneário das Pedras Brancas, Chácara das Flores, Chácara das Rosas, Desmembramento Fernando Friedrich, Vila Cerro Azul, Vila das Flores, Vila Itagiba, Vila Sant'Anna, Vila Santa Terezinha, Vila São Rafael, Vila Tiarajú, Vila Vitória.

## Galeria de fotos

| Santo Antão Caturrita | Santo Antão | Nossa Senhora do Perpétuo Socorro |
| Caturrita | | Nossa Senhora do Perpétuo Socorro |
| Caturrita / Salgado Filho | Salgado Filho | Nossa Senhora do Perpétuo Socorro |

## Referències

* ↑ (pt) Llei municipal 72/2009 que estableix la llei per a l'ús i ocupació del sòl, subdivisió, sistema urbà camí perimetral i el municipi de Santa Maria. Arxivat 2016-09-18 a Wayback Machine.
# Diacamma

Diacamma és un gènere de formigues de la subfamília dels ponerins (Ponerinae). No tenen reines. Es distribueix des de l'Índia fins a Austràlia i conté una cinquantena d'espècies. El gènere va ser descrit per l'entomòleg austríac Gustav Mayr (1830-1908) el 1862.

## Taxonomia

El gènere Dicamma inclou 44 espècies.
Espècies de Dicamma de l'Índia incloent-hi:
* Diacamma assamense Forel, 1897
* Diacamma ceylonense Fmery, 1897
* Diacamma cyaneiventre André, 1887
* Diacamma geometricum viridipurpureum Emery, 1893
* Diacamma indicum Santschi, 1920
* Diacamma rugosum LeGuillou, 1842
* Diacamma scalpratum Smith, 1858
* Diacamma sculptum Jerdon, 1851
* Diacamma sculpturata Smith, 1859
* Diacamma vagans Smith, 1860
Altres espècies importants:
* Diacamma australe Fabricius, 1775
* Diacamma baguiense Chapman, 1925
* Diacamma cupreum Smith, 1850
* Diacamma holosericeum Roger, 1860
* Diacamma intricatum Smith, 1857

## Referències

* ↑ Zettel, Herbert; Pal, Anna; laciny, Alice «Taxonomic notes on the ant genus Diacamma Mayr, 1862 (Hymenoptera: Formicidae), part 2». Zeitschrift der Arbeitsgemeinschaft Österreichischer Entomologen, 01-11-2016, pàg. 129-168.
* ↑ Mayr, Gustau «Myrmecologische Studien.» (en alemany). Verhandlungen der kaiserlich-königlichen Zoologisch-Botanischen Gesellschaft in Wien, 1862, pàg. 649-776.
* ↑ «Diacamma - AntCat» (en anglès). [Consulta: 28 novembre 2023].
# Caixa d'impremta

La caixa d'impremta és un calaix dividit en compartiments on hi ha els tipus amb relleus de lletres i signes d'impremta. La caixa gran i la caixa mitjana disposaven d'uns 125 caixetins. La gran podia tenir fins als 150. La seva part frontal s'etiquetava fent constar la família, ull i cos (per exemple, Bodoni rodó, cos 8).
Els caràcters més utilitzats (minúscules i espais) estaven situats a l'abast de la mà i disposaven de major espai per a poder albergar un major nombre d'ells (c, d, e, m, n, u, t, s, o, a i r).
En la part superior esquerra es trobaven les majúscules, també denominades de caixa alta (per la seva ubicació en la caixa) o versals, nom que tenia el seu origen per la lletra majúscula amb què antigament començaven tots els versos, mentre que a la caixa baixa contenia la major part de les minúscules. En la part superior dreta (la contracaixa) se situaven aquells tipus d'escassa utilització i generalment era el lloc on es col·locava l'original del text del qual s'anava a compondre. La part inferior, o caixa baixa albergava els caràcters de les lletres vocals i consonants.
El conjunt de tots els tipus que hi havia en una caixa es deia pòlissa i la seva distribució podia variar lleugerament d'una regió a una altra.

## Referències

* ↑ «Caixa d'impremta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Caixa d'impremta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* La composición en artes gráficas. Ediciones Don Bosco, 1970. Dipósit Legal B.11371

## Vegeu també

* Tipus (terme tipogràfic)
# Jone Laspiur Gorosabel

Jone Laspiur Gorosabel (Intxaurrondo, 1995) és una artista i actriu basca. Ha estudiat Belles Arts, i pertany al grup de música Koban. El 2020 es van estrenar els seus primers treballs al món del cinema i la televisió. En el Festival de Cinema de Sant Sebastià d'aquest mateix any van publicar els seus tres treballs: les pel·lícules Ane i Akelarre, i la sèrie Alardea.

## Filmografia
### Televisió

| Any | Sèrie | Cadena | Personatge | Notes |
| 2020 | Alardea | ETB1 | Katixa | 4 episodis |

### Pel·lícules

| Any | Pel·lícula | Personatge | Notes |
| 2020 | Ane | | |
| 2020 | Akelarre | Maider | |

## Referències

* ↑ ««Oso zorionekoa sentitzen naiz»» (en basc). Irutxuloko Hitza, 09-10-2020. [Consulta: 29 octubre 2020].
* ↑ Telebista, Euskal Irrati. «'Aluzinatzen ari naiz, hain profesional onekin lan egitea tokatu zaidalako'» (en basc). www.eitb.eus, 04-10-2020. [Consulta: 29 octubre 2020].
# Universitat de Palència (històrica)

El studium generale de Palència, conegut col·loquialment com a Universitat de Palència fou el primer Estudi General fundat a l'Espanya cristiana i un dels primers de tot Europa. En ell s'ensenyaven Teologia i Art (Trivium i Quadrivium).

## Història

Durant el segle xiii, la Corona de Castella, de la mateixa manera que s'estava fent a altres regnes d'Europa, va afavorir la creació d'institucions d'ensenyança participant activament al seu desenvolupament. El sorgiment de les universitats a Castella fou impulsat per iniciativa dels monarques, aprofitant l'existència d'escoles episcopals.
El primer Estudi General fundat a l'Espanya cristiana fou el de Palència, aparegut l'any 1208 gràcies a l'impuls del bisbe Tello Téllez de Meneses i el monarca Alfons VIII de Castella, transformant en Estudi General una escola episcopal ja existent. A aquesta escola, anteriorment a la fundació universitària, ja hi va estudiar Sant Domingo de Guzmán l'any 1184, i s'han conservat diverses lliçons impartides a Palència pel mestre Ugolino de Sesso cap al 1196.
Alfons VIII de Castella afavorí enormement la universitat palentina dotant-la d'importants recursos econòmics i contribuint a elevar el nivell de l'ensenyança impartida a les seves aules amb mestres estrangers, sobretot de França i Itàlia.
Després de la mort d'Alfons VIII l'any 1214, l'Estudi General de Palència va entrar en una greu crisi, agreujada amb el pas dels anys. Malgrat els esforços del monarca Ferran III de Castella per revitalitzar la universitat i la protecció del Papa Honori III, aquesta crisi no es va poder evitar. L'any 1263, quan el studium generale de Palència estava proper a la seva desaparició, el Papa Urbà IV va protagonitzar un últim esforç per mantenir-lo viu concedint-li els mateixos privilegis que tenia la Universitat de París, això no obstant, la universitat palentina no tardaria massa anys a desaparèixer.

## Bibliografia

* GONZÁLEZ, Julio. Historia de Palencia. Palencia: Diputación Provincial, 1995. ISBN 848173022X.
* IYANGA PENDI, Augusto. Historia de la Universidad en Europa. Valencia: Universidad de Valencia, 2006. ISBN 8437042623.
* RÁBADE OBRADÓ, María del Pilar. Las universidades en la Edad Media. Madrid: Arco Libros, 1996. ISBN 8476352042.
* SÁNCHEZ, José Luis. Las calles de Palencia. Palencia: Región Editorial, 2006. ISBN 8493517615.

## Enllaços externs

* Web del Campus Universitari de Palència de la Universitat de Valladolid
# Abu Ahmad Muhammad Abdus Salam

Abu Ahmad Muhammad Abdus Salam (en urdú: پروفیسر ڈاکٹر عبد السلام) (Santokdas, Pakistan, 29 de gener de 1926 - Oxford, Anglaterra, 21 de novembre de 1996) fou un físic i professor universitari pakistanès guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1979.

## Biografia

Va néixer a la ciutat de Santokdas, situada al Punjab. Estudià física a la Universitat del Punjab, i des de 1956 fou professor de física teòrica a l'Imperial College de Londres.
Fou el fundador l'any 1964 del Centre Internacional de Física Teòrica (ICTP), situat a la ciutat italiana de Trieste. Desenvolupà el càrrec de director des de la seva fundació fins al desembre de 1993, considerant que «el pensament científic és l'herència comuna de tota la humanitat».
Abdus Salam es va morir a 70 anys a la seva residència anglesa d'Oxford després d'una llarga malaltia. Va ser enterrat a Rabwah, al Panjab pakistanès.

## Recerca científica

La seva recerca sobre física teòrica el va dur a estudiar la unificació de les forces electromagnètiques i les forces nuclears febles; les seves investigacions van culminar en la formulació de la interacció electrofeble, que demostrava com l'electromagnetisme i la força nuclear feble, sota certes condicions, són una sola i única interacció. La validesa de la teoria va ser posteriorment confirmada experimentalment pels treballs del Super Proton Synchrotron del CERN a Ginebra, amb el descobriment dels bosons W i Z.
El 1979 fou guardonat amb el Premi Nobel de Física, “pels seus treballs sobre la interacció electrofeble”, un premi compartit amb Steven Weinberg i Sheldon Lee Glashow, tot i que el seu descobriment es feu per separat.
L'any 1990, rebé el Premi Internacional Catalunya en la seva segona convocatòria.

## Vegeu també

* Fotó magnètic.

## Referències

* ↑ «Abu Ahmad Muhammad Abdus Salam». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Física 1979 (anglès).
# Ambulas

L'Ambulas, també anomenat abelam, abulas o ambelas és una llengua de la família de les llengües indopacífiques, de la subfamilia "Ndu" parlada a Papua Nova Guinea, en la zona septentrional. Segons l'Ethnologue la llengua era parlada el 1991 per unes 44.000 persones, a la provincia de East Sepik. És una llengua OSV, que fa servir l'alfabet llatí.
Segons la classificació ISO 639-3 li correspon l'abreviatura 'abt'.

## Referències

* ↑ Junyent, M. Carme. «Ambulas». A: La diversitat lingüística: didàctica i recorregut de les llengües del món. Barcelona: Projecte GELA, 1999, pàg. 99. ISBN 84-8063-374-3.
* ↑ «Language: Ambulas». Break Every Yoke. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ Palmer, Bill. «The Ndu family». A: The Languages and Linguistics of the New Guinea Area: A Comprehensive Guide. Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2017, p. 242–250. ISBN 978-3-11-029525-2 [Consulta: 26 desembre 2020].
* 1 2 «Ambulas». Endangered Languages Project Comment Policy. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ Greenhill, Simon. «Language: Ambulas». TransNewGuinea.org. [Consulta: 26 desembre 2020].
# Clínica Valdés

La Clínica Valdés era una clínica quirúrgica privada fundada pel doctor Francisco Valdés Guzmán (Madrid 1890 - Palma 1969). Va estudiar Traumatologia i Medicina General a Barcelona. La clínica estava situada al carrer Antillón, 37 de Palma, al barri de la plaça de Pere Garau.
Va estar en funcionament des de l'any 1925 fins al 1965, quan l'edifici fou venut. El 1941 fou considerada clínica de primera categoria. Tenia 14 llits i era atesa per les monges franciscanes del convent situat al mateix carrer Antillón, just davant de la clínica. Cap dels 13 fills del Dr. Valdés va continuar amb la professió, i per això va haver de vendre la clínica a l'any 1965.
A partir dels anys 70 l'edifici fou un magatzem de Tabacalera. Això va provocar que es perdés part del seu interior.
Després d'estar uns anys en desús aquest edifici, a l'any 2000 es va posar a la venda per a la seva demolició. Però fou l'aparellador Hèctor Fernández que va decidir fer la seva rehabilitació. El va transformar en cinc habitatges i encara es va poder conservar alguns elements originals com les rajoles hidràuliques, portes, motllures així com part del mobiliari i la porta de la capella. En aquesta darrera fase de rehabilitació, es va trobar, en perfectes condicions, un refugi antiaeri que es creà durant la Guerra Civil.
La seu d'aquesta clínica va ser un edifici que es construí en dues etapes. De la primera se n'encarregà l'arquitecte Gaspar Bennàssar i Moner a l'any 1924, que li donà a la construcció un estil regionalista. La segona etapa és d'un estil arquitectònic racionalista que es dugué a terme l'any 1940 per l'arquitecte Guillem Forteza i Piña.

## Referències

* ↑ A. Fermoselle; C. Gallego. Pere Garau, un barri amb història. Palma: ARCA i Ajuntament de Palma, 2009. ISBN 978-84-613-0832-3.
* ↑ «Clínica Valdés». Guia urbana de l'eixample de Palma. Itinerari 2. Palma XXI, 2019.
* ↑ Fullana Puigserver, Pere Gran Enciclopèdia de Mallorca. Promomallorca Edicions S.L., Tom XVII, 1991, pàg. 392.
# Ca l'Arrufí

Ca l'Arrufí és un edifici noucentista del municipi de Cervelló (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta rectangular, acabada en terrat i coberta de teules als costats laterals, que cobreixen dos terrats laterals, situats a banda i banda del primer pis. Té una torre, de planta quadrangular coberta a quatre vessants. Al primer pis, a més dels patis laterals hi ha un balcó de dues portes amb barana de balustres. Als patis del primer pis hi ha a cada banda, cinc columnes exemptes amb capitell jònic i dues adossades, així com una barana recoberta amb esgrafiats que forma part de la decoració.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Arrufí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Casa d'Alejo Mas

Casa d'Alejo Mas és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges de tres pisos.
Té la façana de pedra molt decorada, amb balustrades als balcons, motllures, medallons i mènsules de voluta. Al centre presenta una cornucòpia amb l'anagrama del promotor de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Casa d'Alejo Mas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# Jordi de Rússia (gran duc de Rússia I)

Jordi de Rússia, gran duc de Rússia (Bielyi-Klioutch (Geòrgia) 1863 - Sant Petersburg 1919). Gran duc de Rússia amb el tractament d'altesa imperial i reial que pertanyia a la branca familiar dels Mikhailovitx.
Nascut a la finca de Bielyi-Klioutch a la regió russa de Geòrgia el dia 23 d'agost de l'any 1863 essent fill del gran duc Miquel de Rússia i de la princesa Cecília de Baden. Jordi era net del tsar Nicolau I de Rússia i de la princesa Carlota de Prússia per línia paterna, i del gran duc Leopold I de Baden i de la princesa Sofia de Suècia per via materna.
El dia 21 de maig de l'any 1900 contragué matrimoni amb la princesa Maria de Grècia, filla del rei Jordi I de Grècia i de la gran duquessa Olga de Rússia. La parella s'instal·là a Rússia i tingueren dues filles:
El matrimoni del gran duc Jordi i de la princesa Maria fracassà des dels primers anys. Mentre el gran duc lluitava per salvar la seva vida marital del fracàs, la princesa Maria de seguida mostrà un distanciament creixent del seu marit i del seu país d'acollida, Rússia. Maria aviat inicià llargs viatges per les corts europees i Jordi romania a Rússia a l'atenció de les seves filles i dels seus nombrosissims interessos econòmics.
Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial, la princesa Maria quedà atrapada, junt amb les seves filles, a Londres, mentre que el seu marit es trobava a Rússia. Amb la caiguda del tsarisme l'any 1917 el gran duc fou fet presoner pels bolxevics i assassinat a la Fortalesa de Sant Pere i de Sant Pau de Sant Petersburg el mes de gener de l'any 1919. De res serviren les gestions que la princesa Maria, recolzada per la família reial britànica, realitzà per intentar salvar el seu marit i altres presoners reials de la mort segura que els esperava.
Jordi morí el dia 30 de gener de l'any 1919 a la Fortalesa de Pere i Pau de Sant Petersburg al costat del gran duc Pau de Rússia, del gran duc Nicolau de Rússia i del príncep Constantí de Rússia. Les seves restes mai foren recuperades, ja que foren amagades a la fortalesa per ordre del dirigent comunista Grigori Zinóviev.
# Universitat de París Sud

La Universitat París Sud (en francès, Université Paris-Sud o Université Paris XI) és una universitat francesa situada en Orsay, un barri al sud de París.
Està especialitzada en ciència i té uns importants laboratoris de física de partícules. Els guanyadors de Medalles Fields Laurent Lafforgue, Jean-Christophe Yoccoz, Wendelin Werner i Ngô Bảo Châu van realitzar el seu treball en aquest centre educatiu. El 2013 París-Sud fou considerada la segona millor universitat de França, la 7a d'europa i la número 39 a tot el món per l'associació Academic Ranking of World Universities (ARWU).

## Vegeu també

* Universitat de París

## Referències

* ↑ Laboratoire de l'Accélérateur Linéaire. Lal.in2p3.fr. Accès el 16 de juny de 2014
* ↑ University of Paris Sud (Paris 11) in World Top 500 Universities Arxivat 2016-04-14 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Universitat de París Sud - Lloc web oficial (francès)
# Andris Naudužs

Andris Naudužs (Dobele, 5 de setembre de 1975) és un ciclista letó, ja retirat, que fou professional entre el 2000 i el 2005. En el seu palmarès destaca el Campionat nacional en ruta de 2003 i el Giro de la Província de Reggio de Calàbria de 2004.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics d'estiu, el 2000 i el 2004. En ambdues ocasions abandonà la cursa en ruta.

## Palmarès

* 1995
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Polònia
* 1996
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Solidaritat Olímpica
* 2000
** 1r al Tour del llac Léman
** Vencedor de 4 etapes a la Volta a Colòmbia
* 2001
** 1r a la Stausee-Rundfahrt Klingnau
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Táchira
* 2002
** 1r al Tour del Senegal i vencedor de 3 etapes
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Bulgària
* 2003
** Campió de Letònia en ruta
** Vencedor d'una etapa a la Dookoła Mazowsza
* 2004
** 1r a la Stausee-Rundfahrt Klingnau
** 1r al Giro de la Província de Reggio de Calàbria
* 2005
** 1r al Circuit de Lorena i vencedor d'una etapa

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2003. No surt (10 etapa)
* 2004. 106è de la classificació general

## Referències

* ↑ «NAUDUZS Andris». [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Andris NAUDUZS» (en italià). [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ «Cyclismag, le cyclisme à visage humain : magazine du cyclisme». [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ «Andris Naudužs « Latvijas olimpieši» (en letó). Arxivat de l'original el 2016-05-03. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – Andris Naudužs». [Consulta: 21 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Comanegra

* Aquest article és sobre la muntanya. Per a l'editorial, vegeu Editorial Comanegra
El Comanegra és una muntanya de 1.557,4 metres que es troba entre els municipis de Montagut i Oix, a la comarca de la Garrotxa, el de la Menera a la del Vallespir, i el de Camprodon, al Ripollès.
Al cim hi ha un vèrtex geodèsic.
Aquest cim forma part de la llista dels 100 cims de la FEEC.
El Comanegra és la muntanya més alta de la Garrotxa i el punt més meridional de la França continental.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Comanegra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Referència 298081001 de l'ICC
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
# CDV

CDV té els següents significats:
* Centre Dramàtic del Vallès, centre de producció teatral de Catalunya
* Christen-Democratisch en Vlaams, partit polític de Bèlgica
* CD Video, format de disc compacte que el combina amb el laserdisc
# Central hidroelèctrica d'Esterri de Cardós

La Central hidroelèctrica d'Esterri de Cardós fou una petita central hidroelèctrica situada al poble d'Esterri de Cardós, a la vall de Cardós, comarca del Pallars Sobirà, que va abastir de corrent elèctric al poble. Fou posada en funcionament en el primer terç del segle xx, i posteriorment, en la dècada de 1940, s'hi afegí un molí hidràulic per fer farina del cereal.
El corrent d'aigua que impulsava la turbina era el barranc d'Esterri. El seu poc cabal feu necessari la construcció d'unes basses més amunt perquè l'aigua baixés amb més força. L'aigua es conduïa de la primera fins a la següent, a uns 20 metres de desnivell sobre la central. Allà s'originava una canonada forçada que alimentava la turbina.
A la dècada de 1960, arrel de les obres del Complex hidroelèctric de l'alta vall de Cardós, el poble es va connectar ala xarxa elèctrica general, i la central quedà sense ús. S'han dut a terme alguns intents de tornar a construir una central hidroelèctrica al poble, però fins ara (novembre de 2021), aquests no han reeixit.
La central està en desús, i actualment només en queda la turbina, l'eix i el quadre de comandament. De la mola, actualment només es conserva la cabra, el coronat, la tremuja, les pedres de moldre, la roda amb dents de fusta, l’arbre i el fre.

## Referències

* ↑ Ajuntament d'Esterri de Cardós, 2000, p. 18.
* ↑ Ajuntament d'Esterri de Cardós, 2007, p. 21.

## Bibliografia

* Ajuntament d'Esterri de Cardós. «Butlletí Oficial de la Província de Lleida.» (pdf) pàgina 18. Diputació de Lleida, 10-06-2000. Arxivat de l'original el 2021-11-06. [Consulta: 6 novembre 2021].
* Ajuntament d'Esterri de Cardós. «Butlletí Oficial de la Província de Lleida.» (pdf) pàgina 21. Diputació de Lleida, 01-02-2007. Arxivat de l'original el 2021-11-06. [Consulta: 6 novembre 2021].