OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 2018 AG37

2018 AG$_{37}$ (batejat FarFarOut) és un Objecte transneptunià llunyà que va ser descoberta una distància de 132.2 ± 1.5 AU (19.78 ± 0.22 milers de milions de kilòmetres) del Sol, més llunyà que qualsevol altre objecte conegut observat del Sistema Solar. Vist al gener de 2018 durant la cerca de l'hipotètic novè planeta, la confirmació d'aquest objecte va ser anunciada en una nota de premsa al febrer 2021 pels astrònoms Scott Sheppard, David Tholen, i Chad Trujillo. L'objecte va ser batejat "FarFarOut" ("molt molt llunyà") per emfasitzar la seva distància del Sol.

## Distància

Amb una magnitud aparent molt dèbil de +25.3, només el poden observar els telescopis més grans del món. Estant tant llunyà del Sol, 2018 AG$_{37}$ es mou molt lentament davant les estrelles de fons i només ha estat observat 9 cops en 2 anys. Requereix un arc d'observació de diversos anys per refinar les incerteses del seu període orbitari proper als 1000 anys i determinar a quina part de la seva òrbita es troba: si està a la part propera al Sol o a la distància més llunyana del Sol. Amb les dades del 2021 la solució del sistema d'efemèrides del JPL calcula que l'afeli serà al voltant de l'any 2158.
Inicialment es va calcular que l'objecte es trobava aproximadament a unes 140 AU (21 mil milions de km) del Sol, però aquesta estimació era incerta a causa de l'observació inicial molt curta. A 2021, és el l'objecte més llunyà del Sistema Solar mai observat. Quan va ser anunciat el febrer de 2021, 2018 AG$_{37}$ tenia una observació arc de dos anys. Basat en això, la distància era de 132.2 ± 1.5 AU (19.78 ± 0.22 milers de milions de kilòmetres) del Sol al moment de la seva descoberta el 15 de gener de 2018.
Es coneixen prop de cent objectes transneptunians amb distàncies a l'afeli que els porten més lluny del Sol que 2018 AG$_{37}$.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 22 gener 2024].
* 1 2 «HORIZONS Web-Interface». [Consulta: 13 febrer 2021].
* 1 2 3 Science, Carnegie. «Solar System’s most distant known member confirmed» (en anglès), 10-02-2021. [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ «Voyager - Mission Status» (en anglès). [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ Redd, Nola Taylor. «New “FarFarOut” World Is the Most Distant Solar System Object Known» (en anglès). [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ «MPEC 2021-C187 : 2018 AG37». [Consulta: 13 febrer 2021].
* 1 2 «JPL Small-Body Database Browser». [Consulta: 13 febrer 2021].
# Aculco

Aculco (del nàhuatl, que vol dir «lloc de sota l'aigua») és un municipi de l'estat de Mèxic. Aculco de Espinoza és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part nord-occidental de l'estat de Mèxic. Limita al nord amb els municipis de Polotitlán, al sud amb Acambay, a l'oest amb estat de Querétaro i a l'est amb Jilotepec.

## Política i govern
### Alcaldes

* Salvador del Río (2012-2015)
* Aurora González Ledezma (2016-)

## Vegeu també

* Municipis de l'estat de Mèxic

## Referències

* ↑ Monografia municipal d'Aculco (castellà)

## Enllaços externs

* Portal de l'estat de Mèxic (castellà)
# Adaülf

Adaülf, també trobat com Ataülf, fou bisbe de Barcelona en dates imprecises a mitjans del segle ix. Flórez es basa en diverses fonts d'autors no contemporanis a aquest. Flórez esmenta l'anècdota manllevada que l'autor del martirologi d'Usuard junt amb un tal Odilard, davant del bisbe de Barcelona Adaülf i el vescomte Sunifred, declarant el seu desig d'anar a Còrdova per tal de recuperar diverses relíquies sota la protecció d'un tal Leovigild recomanat pel vescomte i el bisbe. Aquests retornaren a Barcelona l'any 858 amb èxit. L'octubre de 860 assistí al concili celebrat a Tusiaco, a França, segons esmenta Flórez pels Concilia antiquae Galliae de Jacques Sirmond. Per aquesta referència Flórez desacredita el criteri de Diago de situar l'episcopat de Adaülf en dates anteriors i col·locant-ne d'altres en les dates proposades per Flórez.

## Bibliografia

* Flórez, Henrique. «Trat. 65. Cap. 4». A: Espana Sagrada: theatro geographico-historico de la Iglesia de Espana. Origen, divisiones, y terminos de todas sus Provincias (en castellà). Tomo XXIX. Madrid: Imprenta de Don Antonio de Sancha, 1775, pàgs. 180 -182 [Consulta: 29 maig 2015].
# Addagoppe d'Haran

Addagoppe d'Haran (c. 648-544 aC) fou una sacerdotessa assíria que va deixar escrita la seva autobiografia. En ella declara que va cuidar els santuaris de Nanna i que va viure fins a veure la quarta generació de descendents. Relata la seva vida a la cort de Babilònia, on es va exiliar després d'un canvi de dinastia al tron assiri i on va acabar regnant el seu fill Nabònides. El text es complementa amb un relat en tercera persona sobre el seu funeral, possiblement afegit pel seu fill, i va ser copiat en una tauleta descoberta el 1906 per l'arqueòleg H. Pognon.

## Referències

* ↑ Van De Mieroop, Marc (2007). A History of the Ancient Near East. Malden, MA: Blackwell. pp. 278–80. ISBN 978-1-4051-4910-5
# Addac

Addac o Atax fou un rei dels alans fins a l'any 418. S'instal·là a Hispània, però va morir en batalla contra els visigots, els quals al servei dels romans, buscaven l'expulsió dels alans i altres pobles de la península.
Addac va conduir al seu poble a la península Ibèrica i s'instal·là a la Lusitània. Segons Hidaci també ocupà la Cartaginesa, però això és menys probable, o almenys que l'ocupés completament.
Entre el 416 i el 418 els visigots, dirigits per Vàlia, envaeixen Hispània al servei dels romans. Durant l'estada dels visigots a la península, els pobles bàrbars instal·lats allà retrocediren considerablement. S'expulsà els vàndals de les terres que havien ocupat a la Bètica. Els alans també van perdre en batalla, de fet, Addac morí en batalla. Els supervivents, s'uniren als vàndals asdinges a la Gal·lècia sota el mandat del nou rei Gunderic. Només el sueus es salvaren d'ésser massacrats.

## Referències

* 1 2 Bury, 2012, p. 203.
* ↑ Bury, 1911, p. 278.
* ↑ Bury, 1911, p. 304.

## Bibliografia

* Bury, J. B. (Dir.). Cambridge Medieval History (en anglès). Nova York: Macmillan, 1911.
* Bury, J. B.. History of the Later Roman Empire (en anglès). Vol. 1. Massachusetts: Courier Corporation, 2012.
# Antoni Bonamusa i Homs

Antoni Bonamusa i Homs (Barcelona, 1929 - Barcelona, 20 de març de 2007) fou un decorador i dissenyador industrial català.

## Biografia

El 1943 començà a treballar a l'estudi Alarma realitzant feines d'escenografia i interiorisme. Entre el 1946 i el 1951 formà part de l'equip tècnic d'una companyia hidroelèctrica, treball que compaginà amb altres feines d'il·lustració, interiorisme i pintura. El 1951, conjuntament amb l'aparellador Ramon Tomàs, van crear l'estudi Bonamusa-Tomàs d'arquitectura, interiorisme i disseny industrial. A partir d'una primera col·laboració amb Pere Balañà i Espinós (Cine-Teatre Novedades) a la dècada del 1960, va realitzar l'interiorisme d'altres sales del mateix propietari (Urgell, Aribau, Niza, Palau Balañà), creant així un estil propi. També va decorar els interiors de la seva residència d'estiueig, el Castell de Foixà.
Durant aquests anys, l'oficina de turisme espanyol (Expotur) li va encarregar la realització dels seus pavellons per a les fires de tot el món. Participà habitualment en els salons Hogarotel, tant presentant productes propis com realitzant pavellons per a diferents empreses. Entre el 1966 i el 1968 realitzà el projecte d'urbanisme per a Boca Raton (Florida, EUA).
En el camp del disseny industrial, treballà per a diverses empreses com Ciervo Industrial, per a la qual realitzà el cendrer de peu Delta (1966), la cadira Amèlia (1967), i el llum 2030 (1970). Altres dissenys seus foren el tamboret Cúbica (1965), o la cadira Venus (1990).
El 1970 fundà el Grup Bonamusa amb els seus col·laboradors Juan Pinell Escartín (Barcelona, 1935) i Ramon Castells Molist (Barcelona, 1939). Actiu entre les dècades del 1970 i 1990, els seus camps eren l'interiorisme i el disseny industrial (llums, mampares, mobles, manetes i tiradors accessoris de bany, etc.). Un dels seus dissenys fou el cendrer paperera Drac (1994).
Va morir el 20 de març del 2007 a causa d'un càncer terminal.

### Premis i reconeixements

Els seus dissenys han rebut nombrosos premis Delta de l'ADI/FAD, institució de la qual va ser vocal (1962-63), comptador (1963-68), vicesecretari (1966-67) i vicepresident (1968-69) sota la presidència d'Alfons Serrahima. Va rebre la medalla d'aquesta institució el 1967.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Fons Antoni Bonamusa». Museu del Disseny de Barcelona.
* ↑ «Delta». Museu del Disseny de Barcelona.
* ↑ «Amèlia». Museu del Disseny de Barcelona.
* ↑ «2030». Museu del Disseny de Barcelona.
* ↑ «Cúbica». Museu del Disseny de Barcelona.
* ↑ «Venus». Museu del Disseny de Barcelona.
* ↑ «Drac». Museu del Disseny de Barcelona.
* ↑ Informació proporcionada per la seva família.
# Ansonia kraensis

Ansonia kraensis és una espècie de gripau de la família dels bufònids. Viu a altituds properes a 110 msnm a l'istme de Kra (sud de Tailàndia). El seu hàbitat natural són els rierols dels turons. Està amenaçat per la destrucció del seu hàbitat a causa de l'expansió de l'agricultura. Morfològicament, és similar a l'espècie Ansonia malayana.

## Referències

* ↑ Grup d'Especialistes en Amfibis de la CSE de la UICN. «Ansonia kraensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2017-2.RLTS.T135840A84874311.en. [Consulta: 22 juny 2023].
# Antoni Maria Tobella i Guixà

Antoni Maria Tobella i Guixà (Piera, Anoia, 1892 - Monestir de Montserrat, Monistrol de Montserrat, Bages, 1969) va ser un monjo, historiador i bibliotecari català.
Fou un monjo de Montserrat que s'especialitzà en la Congregació Claustral Tarraconense. És conegut sobretot com el promotor principal del creixement de la Biblioteca monàstica de l'Abadia de Montserrat, iniciada a la fi dels anys vint. Durant la seva missió a la Biblioteca montserratina, sota la direcció de l'abat Antoni Maria Marcet i Poal, el volum de llibres passà a ser d'uns quinze mil, a més de cent cinquanta mil.

## Referències

* 1 2 «Antoni Maria Tobella i Guixà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Olivar, Alexandre. «Formació de la col·lecció actual». A: Els incunables conservats a la biblioteca de Montserrat. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1990, p. 16. ISBN 978-84-7826-170-3 [Consulta: 4 gener 2020].
* ↑ Duran, Eulàlia (dir.); Toldrà, Maria (coord.). «Montserrat: Biblioteca del Monestir». A: Repertori de manuscrits catalans, 1474-1620 (Volum IV). Institut d'Estudis Catalans, 2008, p. 167. ISBN 978-84-92583-05-8 [Consulta: 4 gener 2020].

## Bibliografia

Olivar i Daydí, Alexandre. El Pare Antoni Tobella, bibliotecari de Montserrat i historiador del monaquisme catala. A: Miscel·lània Fort i Cogul. Publicacions de l'Abadia de Montserrat,
# Antoni Maria Ques Ventayol

Antoni Maria Ques Ventayol Torró (Alcúdia 1889 - Palma 1937) fou un polític republicà i empresari mallorquí.
Posseïa una important fortuna i va esser accionista de la Companyia Transmediterrània i apoderat de la Banca March. Tengué negocis a mitges amb Joan March, el pare del qual ja estava associat al seu pare. Pregonà el pacifisme i fou capdavanter del Rotary Club que comprà la casa de Juníper Serra a Petra (Mallorca).
Milità en el Partit Liberal de Joan March i Ordinas, però evolucionà cap al republicanisme. El 1934, fou un dels fundadors d'Esquerra Republicana Balear i ocupà el càrrec de comptador en el comitè executiu d'aquest partit. A més, lliurà importants quantitats de doblers a ERB. Fou detengut quan s'inicià la Guerra Civil i va esser condemnat a mort per un Consell de Guerra. Va esser afusellat amb Emili Darder, Alexandre Jaume Rosselló i Antoni Mateu el 24 de febrer de 1937 en el cementeri de Palma.

## Referències

* ↑ Herranz Hammer, Albert i Roque Company, Joana Maria La Segona República a Mallorca p. 111
* ↑ «Ques Ventayol, Antoni Maria». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 14. Palma: Promomallorca, p. 121. ISBN 84-8661702-2.

## Enllaços externs

* Biografia
* Sentència. Va aparèixer també a una prova de Selectivitat d'Història d'Espanya de l'any 2003.
# Antoni Maria Massanet Verd

Antoni Maria Massanet Verd (Palma, 1865 - Sogorb, 1911) va ser un eclesiàstic mallorquí, bisbe de Sogorb.
Fill de Joan Massanet Ochando. Va ser ordenat prevere el 22 de desembre de 1888. Va ser catedràtic de metafísica del seminari conciliar de Sant Pere de Ciutat de Mallorca (1895). Col·laborador del bisbe Jacinto M, Cervera. Director de la Tercera Ordre de Sant Domènec (1889). Visitador dels Germans Terciaris de Sant Francesc (1895). Fou visitador diocesà de les germanes franciscanes Filles de la Misericòrdia (1895) i director espiritual de l'Adoració Nocturna Espanyola (1906). El 19 de desembre de 1907 fou nomenat bisbe de Sogorb. El 23 de maig de 1908 va ser ordenat prelat a la Seu de Mallorca pel bisbe Pere Joan Campins. Com a bisbe de Sogorb promogué la fundació de les associacions religioses per a joves Filles de Maria i de la Congregació Mariana de Sant Lluís Gonzaga. Fundà una mutualitat sacerdotal i impulsà la comissió diocesana de la Bona Premsa i el culte a la Mare de Déu de la Cova Santa. Impulsà la formació sacerdotal i instituí una càtedra de sociologia en el seminari. Promogué l'ensenyament a través de l'Academia de Segunda Enseñanza y Estudios Especiales. Impulsà el sindicalisme agrari catòlic, el Cercle d'Obrers Catòlics i el Patronat Obrer de Sogorb. El seu episcopat es va caracteritzar per la proximitat a la població i la dedicació intensa al seu càrrec, que va ser de curta durada, ja que morí a Sogorb el 1911. Va ser proclamat fill il·lustre de Palma.

## Referències

* ↑ «Massanet Verd, Antoni Maria». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 10. Palma: Promomallorca, p. 332. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Bishop Antonio Maria Massanet y Verd» (en anglès).
* ↑ Costa i Llobera, Miquel. El Ilmo, y Rvdmo. Sr. Dr. D. Antonio M. Massanet y Verd. Obispo de Segorbe. Hijo Ilustre de Mallorca. Palma: Tip. de J. Tous, 1912.
# Andrea Chiurato

Andrea Chiurato (Montebelluna, 7 de febrer de 1965) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1989 i 1998. Bon contrarellotgista, bona part de les seves victòries foren en aquesta especialitat. Destaca la general al Gran Premi de Lugano de 1994 i al Gran Premi de Valònia de 1995.

## Palmarès

* 1983
** 1r al Gran Premi Inda
* 1988
** 1r a la Pistoia-Liorna
** 1r al Gran Premi Montanino
** 1r al Trofeu Matteotti amateur
* 1989
** Vencedor d'una etapa del Sun Tour
* 1990
** Vencedor d'una etapa del Giro de Calàbria
* 1993
** Vencedor d'una etapa de la Ruta Mèxic
** Vencedor d'una etapa del Mazda Alpine Tour
* 1994
** 1r al Gran Premi de Lugano
** Vencedor de 2 etapes del Sun Tour
* 1995
** 1r al Gran Premi de Valònia
** 1r al Gran Premi Telekom (amb Tony Rominger)
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Astúries

### Resultats al Tour de França

* 1992. 112è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1990. 32è de la classificació general
* 1991. Abandona (17a etapa)
* 1993. Abandona (1a etapa)
* 1994. 45è de la classificació general
* 1995. Fora de control (1a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1992. Abandona (14a etapa)

## Referències

* ↑ «CHIURATO Andrea». [Consulta: 11 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Andrea CHIURATO» (en italià). [Consulta: 11 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Andrea Chiurato a sitiodeciclismo.net
# Anacroneuria inca

Anacroneuria inca és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el Perú.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark & Sivec, 1998. Scopolia 40:32.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):158.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Stark, 2004. Spixiana 27(1):80.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 18 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Antonio Alzamendi Casas

Antonio Alzamendi Casas (Durazno, 7 de juny de 1956) és un exfutbolista uruguaià, que ocupava la posició de davanter.
Va debutar amb el Wanderers de Durazno, i posteriorment va desenvolupar la seua carrera per l'Uruguai, Argentina, Mèxic i Espanya. Amb River Plate va imposar-se a la Copa Libertadores i a la Copa Intercontinental de 1986.
Amb el combinat nacional uruguaià va disputar el Mundial de 1986 i de 1990, tot marcant contra Alemanya Occidental en el primer d'ells.
El 2008 va esdevenir l'entrenador de l'Sport Ancash peruà.

## Referències

* 1 2 «Antonio Alzamendi - AUF». [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ «Antonio Alzamendi - Perfil del jugador» (en castellà). [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ «Alzamendi asume dirección técnica del Áncash en reemplazo de José “Chepe” Torres» (en castellà). Andina, 22-04-2008. [Consulta: 20 març 2022].

## Enllaços externs

* Perfil del jugador
* Estadístiques
# Antonio Galbis Domènech

Antonio Galbis Domènech (Alcoi, 11 de novembre de 1932 - L'Alcúdia, 13 de maig de 2017) fou un cuiner valencià, popular per haver guanyat dos voltes el rècord mundial de cuinar una paella valenciana per a més de cent mil comensals.
El 1966 va obrir el seu restaurant, Casa Galbis, a L'Alcúdia. A partir de 1980 es fa famós per cuinar paelles gegants, sent la primera una cuinada el 15 de març a Guadassuar, amb racions per a vora 1.000 persones. El 1992 va cuinar una paella per a 100.000 persones en València, superant el seu propi rècord en 2001, amb una per a 110.000 comensals.
El 4 de març de 2017 va ser nomenat fill adoptiu de L'Alcúdia.

## Referències

* ↑ Europa Press «Mor Antonio Galbis, el cuiner referent de les paelles gegants». Diari La Veu. Europa Press, 13-05-2017 [Consulta: 13 maig 2017].
* 1 2 3 4 «Antonio Galbis, el hombre que hizo gigante la paella». Levante-EMV, 14-05-2017.
* ↑ «El hombre de los récords, Antonio Galbis, nombrado Hijo Adoptivo de L' Alcúdia». Guia Hedonista, 06-03-2017. [Consulta: 14 maig 2017].

## Enllaços externs

* Notícia a Ribera Televisió sobre el reconeixement com a fill adoptiu a L'Alcúdia.
# Antonio Frova

Antonio Frova (Verona, 21 de juliol de 1914 – Milà, 19 de maig de 2007) va ser un arqueòleg italià.

## Biografia

Antonio Frova es va graduar en arqueologia a la Universitat Catòlica del Sagrat Cor a Milà el 1935 amb Roberto Paribeni, i es va graduar en història de l'art a la Universitat de Pàdua. Entre 1938 i 1939 va ser alumne de l'Escola Arqueològica Italiana d'Atenes, en el període en què el director Alessandro Della Seta va ser acomiadat a causa de les lleis racials.
El 1940, estant a Bulgària com a ministre d'Afers Exteriors italià, es va negar a unir-se a la intervenció militar i va passar els anys de la guerra al país, dedicant-se a investigacions i excavacions de l'arqueologia romanes als llocs d'Oescus, Durostorum / Silistra, Kazanlak i Anchialus.
Va tornar a Itàlia al final de la Segona Guerra Mundial. Gràcies a Luciano Laurenzi va ser contractat com a simple treballador a la Superintendencia de les antiguitats de Lombardia el 1945, i aviat es va convertir en un inspector d'arqueòlegs. El 1964, a Emília-Romanya, es va convertir en director del Museu Arqueològic Nacional de Parma. El 1967 esdevingué arqueòleg superintendent de Ligúria, càrrec que va ocupar fins a 1976, donant un gran impuls a la recerca arqueològica a la regió, afavorint també el desenvolupament de la recent creada arqueologia medieval i l'adopció de mètodes científics.
Va dirigir importants excavacions arqueològiques a Laus Pompeia, Cesarea de Palestina (on es va trobar l'anomenada pedra de Pilat) i a Luni.
El 1962 obté la lliure docència en arqueologia i història de l'art grec i romà, ocupant la càtedra d'arqueologia a Milà, a Lecce com a professor ordinari, i finalment a Gènova, on també va ser director de l'escola d'especialització en arqueologia fins a 1990.
En el seu testament, el professor va dividir el seu patrimoni cultural en tres parts:
* el material de les excavacions de Luni a La Spezia es va quedar al «Centro Studi Lunensi»;
* el material de les excavacions de Caesarea de Palestina i de les altres campanyes d'excavació finançades per la Universitat Catòlica de Milà, es va deixar a la mateixa universitat;
* el seu immens patrimoni de la biblioteca, més de 5.000 volums, va ser donat a la ciutat de Lodi, on va ser enterrat amb la seva esposa, Francesca Warszawska.

## Obra

* Pittura romana in Bulgaria, 1943
* L'arte di Roma e del mondo romano, 1961

## Referències

* ↑ Mannoni, Tiziano. Frova e l'Istituto di Storia della Cultura Materiale (ISCUM) (en italià). 9, n.s.. Antonio Frova. Archeologo e maestro. Atti della giornata in ricordo di Antonio Frova. Milano, 25 maggio 2009 (Quaderni del Centro Studi Lunensi), 2013, p. 108.
* ↑ Mannoni, Tiziano. Frova e l'Istituto di Storia della Cultura Materiale (ISCUM) (en italià). 9, n.s.. Antonio Frova. Archeologo e maestro. Atti della giornata in ricordo di Antonio Frova. Milano, 25 maggio 2009 (Quaderni del Centro Studi Lunensi), 2013, p. 91-95.
# Andreu Ferret Sobral

Andreu Ferret i Sobral (Palma, 1940-1997) fou un periodista i professor mallorquí.
Després de cursar estudis universitaris, s'instal·là a Madrid, on va viure des del 1957 fins al 1968, any en què va entrar a formar part de la redacció de Diario de Mallorca. Va ser professor de Dret Polític a la Universitat de les Illes Balears. El 1997 va rebre pòstumament el Premi Ramon Llull en reconeixement de la seva gran tasca com a editorialista i articulista d'opinió al Diario de Mallorca i del seu mestratge en la professió. Per la lucidesa i el rigor amb què sempre va analitzar, des de la independència i la tolerància, el món social i de les Illes Balears.

## Reconeixement

A Palma a la barriada de Sant Agustí, a Calvià i a Portals Nous li van dedicar un carrer. La Fundació Gadeso edita una col·lecció de llibres de butxaca «Andreu Ferret».

## Referències

* 1 2 «Premis Ramon Llull 1997». Govern de les Illes Balears, 1997. [Consulta: 25 novembre 2015].
* ↑ Matas Pastor, Joan Josep «La premsa diaria mallorquina en el procés de transcisió democràtica: el cas de Diario de Mallorca (1975 – 1977)». Història de la Comunicació Social, 2012. Arxivat de l'original el 2015-11-26 [Consulta: 25 novembre 2015].
* ↑ «Publicacions». Fundació Gadeso, 2015. Arxivat de l'original el 2015-11-26. [Consulta: 25 novembre 2015].