OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan José Ruano de la Sota

Juan José Ruano de la Sota (* Santander, 15 de gener de 1871 - † Madrid, 10 de febrer de 1930) fou un advocat i polític espanyol, va ser ministre d'Hisenda durant el regnat d'Alfons XIII.

## Trajectòria

Membre del Partit Conservador, va iniciar la seva carrera política en les eleccions generals espanyoles de 1914 en les quals va resultar escollit diputat al Congrés per Santander, escó que tornaria a obtenir en els successius comicis celebrats fins a 1923.
Va ser ministre d'Hisenda durant només tres dies, entre el 4 de desembre i el 7 de desembre de 1922 quan va substituir Francisco Bergamín García que va deixar aquesta cartera ministerial per ocupar la de ministre d'Estat als últims moments del govern presidit per Sánchez Guerra. Fou membre de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels diputats
* ↑ Biografia a xtec.cat

## Enllaços externs

* Juan José Ruano street
Càrrecs públics :
| Precedit per: Francisco Bergamín García | Ministre d'Hisenda (desembre) 1922 | Succeït per: José Manuel Pedregal y Sánchez-Calvo |
# Marc Semproni Tudità

Marc Semproni Tudità és el nom dels següents personatges:
* Marc Semproni Tudità (cònsol 240 aC), cònsol el 240 aC
* Marc Semproni Tudità (cònsol 185 aC), tribú de la plebs el 193 aC i cònsol el 185 aC
# Chen Biao

    En aquest nom xinès, el cognom és Chen.
Chen Biao :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 陳表 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 陈表 |
Chen Biao (204 - 237), nom estilitzat Wen'ao (文奧), va ser un polític de Wu Oriental durant el període dels Tres Regnes de la història xinesa. Va ser el fill de Chen Wu. Chen Biao va ser un company de classe de Sun Deng, Zhuge Ke, Gu Tan i Zhang Xiu. Va acompanyar a Zhuge Ke en la campanya militar contra els Shanyue.

## Nomenament i títols mantinguts

* Membre del Seguici del Príncep Hereu (太子中庶子)
* Comandant del Flanc Central (翼正都尉)
* Comandant de la Secció de Dreta de Wunan (無難右部督)
* Marquès de Du (都亭侯)
* Comandant de Xin'an (新安都尉)
* Tinent General (偏將軍)
* Marquès de Du (都鄉侯)

## Vegeu també

* Llista de persones relacionades amb els Tres Regnes

## Referències

* Chen Shou. Registres dels Tres Regnes, Volum 55, Biografia de Chen Wu
# Bal Harbour

Bal Harbour és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 3.305 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bal Harbour tenia 3.305 habitants, 1.908 habitatges, i 812 famílies. La densitat de població era de 3.753,1 habitants per km².
Dels 1.908 habitatges en un 9,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36,1% hi vivien parelles casades, en un 4,8% dones solteres, i en un 57,4% no eren unitats familiars. En el 50,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 24,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,73 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,49.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 10,2% tenia menys de 18 anys, un 3,7% entre 18 i 24, un 24% entre 25 i 44, un 24,7% de 45 a 60 i un 37,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 55 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 73,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.148 $ i la renda mediana per família de 83.570 $. Els homes tenien una renda mediana de 51.227 $ mentre que les dones 44.500 $. La renda per capita de la població era de 67.680 $. Entorn del 5,6% de les famílies i el 9,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bal Harbour». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bal Harbour». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Font de la Canyamera

La Font de la Canyamera és una font del terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
Està situada a 676 metres d'altitud, a la dreta del torrent de la Font del Boix, a prop i al nord-est de la Teuleria, al nord-oest de la urbanització del Pla del Badó.

## Enllaços externs

* La Font de la Canyamera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Martí Llobet

Martí Llobet (València, s. XV) fou un arquitecte i escultor valencià autor de diverses obres gòtiques a la seu de València durant la primera meitat del s. XV.
De Martí Llobet, se sap que fou mestre d'obres de la seu de València cap al 1430. Hom li atribueix l'autoria definitiva del cimbori d'aquesta seu, obra tardogòtica que inaugura l'esplèndida arquitectura valenciana del segle xv.
També va treballar en les obres de l'ampit, hui desaparegut, de la torre del Micalet i en el projecte mai realitzat de rematada gòtica per a aquest campanar.

## Referències

* Gran Enciclopedia de la Comunidad Valenciana (2005): Volum VIII, veu: "Llobet, Martí". Editorial Prensa Ibérica.
* Web de Gothic Mediterranean.
# Hưng Yên

Hưng Yên és una ciutat del nord del Vietnam, capital de Hưng Yên, la província del mateix nom, situada al marge esquerre del riu Vermell, al sud de la província, a aproximadament 60 quilòmetres al sud de Hanoi. La seva població era de 121.486 habitants l'any 2008. El seu antic port fluvial (Pho Hien) és famós per les seves pagodes i els seus temples.

## Subdivisions administratives

La ciutat administra:
* Set districtes (phường): Le Loi, Quang Trung, Minh Khai, Hien Nam, Lam Son, Hong Chau, An Tao.
* Cinc comunes rurals (xã): Bao Khe, Trung Nghia, Lien Phuong, Hong Nam, Quang Chau.

## Patrimoni arquitectònic

* Pagoda de Chuông
* Temple de la Literatura (en vietnamita: Văn miếu Xích Đằng)
# Jéliu Jélev

Jéliu Mítev Jéliev (búlgar: Желю Митев Желев) (3 de març de 1935-30 de gener de 2015, habitualment transcrit Zhelyu Zhelev) fou un polític búlgar i ex dissident que va ser el primer elegit democràticament President de Bulgària des de 1990 fins al 1997.
Jélev va néixer al poble de la província de Veselinovo a Xumen. Es va graduar en filosofia per la Universitat de Sofia "Sant Climent d'Ohrid" el 1958 i posteriorment va obtenir un doctorat el 1974. Fou membre del Partit Comunista Búlgar, però és expulsat per motius polítics el 1965, va ser expulsat de Sofia l'any següent i va haver de passar sis anys a l'atur.
El 1988 va fundar el Comitè de Ruse i un any més tard es va convertir en membre fundador i president del Club de Suport d'obertura i reforma, que el va catapultar a la posició de President del Consell de Coordinació de la Unió de Forces Democràtiques. Va ser elegit diputat a la 7a Gran Assemblea Nacional, que el va elegir President de la República de Bulgària l'1 d'agost del 1990. El gener de 1992 es va convertir en el primer elegit democràticament President de Bulgària i va complir el seu període complet de cinc anys fins a gener de 1997, després d'haver estat derrotat a les eleccions anteriors pel nou candidat UDF Pétar Stoyanov.
Després de la derrota electoral de 1996 Jélev encara estava en la política, però en una escala molt menor. Va arribar a ser President Honorari de la Unió Liberal Democràtica i President Honorari de la Internacional Liberal i el 1997 va passar a crear i presidir una fundació que porta el seu nom. Jélev va ser l'iniciador i president del Club de política dels Balcans, una unió d'ex dirigents polítics del Sud-est d'Europa.
Jélev va escriure diversos llibres i publicacions, la més notable és el seu controvertit treball per a 1.982 Faixizmat (búlgar: Фашизмът, "El feixisme"). Tres setmanes després de la publicació el 1982, el llibre va ser prohibit i retirat de les llibreries i biblioteques, ja que va assenyalar les similituds entre la dictadura feixista i el règim socialista.
# Marc Sarrats i Palomares

Marc Sarrats i Palomares (Barcelona, 1990) és un guionista i humorista català. És membre de l'stand up comedy El Soterrani i col·laborador dels programes Matina Codina de RAC 105 i Està passant de TV3. El 2021 va estrenar el seu primer espectacle d'una hora de monòleg en solitari, Alta flipamenta. També és co-membre del videopòdcast Valeok amb Guillem Camós. El 15 de febrer del 2024 va publicar el seu primer llibre titulat Tot el que no sigui morir-se (La magrana), deu relats d'humor entorn la mort.

## Referències

* ↑ Gutiérrez, Àlex. «Apunteu el nom de Marc Sarrats». Ara, 12-05-2019. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ Bäbler, Oriol. «He perdut el control de la meva vida». Vilaweb, 13-08-2021. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ Rodrigo, Víctor. «El programa de monòlegs incendiaris que va desestimar TV3». NacióDigital, 01-08-2019. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ «Un tomb pel Twitch en català» (en català). [Consulta: 4 gener 2022].
* ↑ «Un silenci a Whatsapp és com un silenci al teatre». CCMA. [Consulta: 15 gener 2022].
* ↑ «Marc Sarrats: “Penso cada dia en la meva mort”». [Consulta: 3 maig 2024].
* ↑ «Dinyar-la alto flipato». [Consulta: 3 maig 2024].
* ↑ Guilera, Mireia. «Marc Sarrats: “La por a la mort em sembla absurda de tan lògica que arriba a ser”», 05-04-2024. [Consulta: 3 maig 2024].

## Enllaços externs

* Programa pilot de Benzina per a TV3 a YouTube
# Federico Vilar

Federico Vilar (Buenos Aires, 30 de maig de 1977) conegut com "El Jefe", és un entrenador de futbol argentí i exjugador que va jugar de porter.
Vilar va jugar la major part de la seva carrera a Mèxic, on va jugar a cinc clubs diferents. També va guanyar quatre títols diferents i va marcar quatre gols tots amb tirs lliures. Vilar era conegut pels seus grans reflexos i es va consolidar com un dels millors porters de Mèxic, el seu carisma i capacitat de lideratge també li han valgut el títol de capità de l'equip al llarg de la seva carrera.
Vilar donà els seus primers passos futbolístics al Club Atlético Argentino Rojas, per posteriorment formar-se al planter del Boca Juniors, on romangué de 1993 al 2000, any en què fou transferit al Club Almirante Brown del 2000 al 2001 de la Divisió d'Ascens argentina. Després va emigrar a Mèxic i va jugar a l'equip de segona divisió Acapulco fins que va debutar a la Primera Divisió de Mèxic l'1 de desembre de 2003, davant el Monterrey.
A les files del club mexicà, Vilar aconseguí alçar-se amb el Torneig Obertura de 2007 i amb la Copa de Campions de la CONCACAF de 2009.
Vilar es va traslladar a Morelia l'any 2010 on va guanyar la SuperLiga nord-americana de 2010, va arribar a la final de la lliga Clausura 2011 i va guanyar la Copa MX Apertura 2013. Més tard va jugar a l'Atlas i al Club Tijuana. Vilar va anunciar la seva jubilació en una roda de premsa a Tijuana el 29 de novembre de 2016.
Ha estat seleccionat en un parell d'ocasions com a tercer porter de la selecció de futbol de l'Argentina, si bé no ha arribat a debutar.

## Palmarès

* 1 Torneig Obertura mexicà: 2007 (Atlante)
* 1 Copa de Campions de la CONCACAF: 2009 (Atlante)

## Referències

* 1 2 «Vilar, un naturalizado que dice no al Tri», 24-07-2013.
* ↑ Carta abierta a Federico Vilar por: Georgina González Ontiveros, ESPN
* ↑ «Information on debut, etc.». esmas.com. Arxivat de l'original el 2012-03-01. [Consulta: 3 setembre 2007].

## Enllaços externs

* Estadístiques del jugador
* Article sobre Vilar al Diari Perfil.com Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine.
# Bal des Ardents

El Bal des Ardents («Ball dels ardents») o Bal des Sauvages («Ball dels salvatges») fou un ball de màscares realitzat el 28 gener 1393 a París en el qual participà Carles VI de França. El rei va dansar juntament amb cinc membres de la noblesa francesa i durant l'espectacle, quatre dels ballarins van morir a causa d'un foc provocat per una torxa que portava un espectador, Lluís I d'Orleans, germà del rei. Carles i altres ballarins van sobreviure.
Aquesta dansa era un dels diversos esdeveniments per entretenir al jove rei, qui l'estiu anterior havia tingut un atac de bogeria. Els fets tràgics van soscavar la confiança dels parisencs quant a la capacitat de Carles VI per governar; el poble va considerar l'accident com una prova de la decadència de la cort i van amenaçar de rebel·lar-se contra els membres més poderosos de la noblesa. La ira del poble va forçar al rei i al seu germà, Lluís I d'Orleans, a demanar disculpes.
Elisabet de Baviera, esposa de Carles, va organitzar el ball per celebrar el nou casament d'una dama de companyia. Els estudiosos creuen que pot haver estat un charivari tradicional, amb ballarins disfressats com a homes salvatges, representant éssers mítics sovint associats amb dimonis, personatges habituals en l'Europa medieval que apareixen documentats en escrits de l'època Tudor a Anglaterra. L'esdeveniment va ser relatat en cròniques contemporànies de l'època, com les del monjo de Sant Denis i Jean Froissart, i va ser il·lustrat en diversos manuscrits del segle xv per pintors com el Mestre Antoine de Borgonya.

## Referències

* ↑ Tuchman (1979), 503–505
* ↑ Veenstra (1997), 89–91
* ↑ Veenstra (1997), 91
* ↑ Crane (2002), 155–159

## Bibliografia

* Crane, Susan. (2002). The Performance of Self: Ritual, Clothing and Identity During the Hundred Years War. Philadelphia: University of Pennsylvania Press. ISBN 978-0-8122-1806-0
* Tuchman, Barbara. (1978). A Distant Mirror: The Calamitous 14th Century. New York: Ballantine. ISBN 978-0-345-34957-6
* Veenstra, Jan R. and Laurens Pignon. (1997). Magic and Divination at the Courts of Burgundy and France. New York: Brill. ISBN 978-90-04-10925-4

## Enllaços externs

* Edició completa de la Crònica de Froissart en 12 volums.
# Mas Agustí (Palamós)

El Mas Agustí és una masia declarada bé cultural d'interès nacional al municipi de Palamós (Baix Empordà). És dins del "Camping King", prop del camí de Mas Juny. La masia ha estat molt reformada i s'hi ha afegit elements d'altres construccions. Malgrat tot, conserva un curiós arc de ferradura, fet amb pedra de pissarra, encastat en el mur i que pren l'alçada dels dos pisos. La torre, adossada a l'edifici, es troba en molt bon estat. És de planta circular i consta de tres plantes i terrat. La divisió es fa per mitjà de voltes esfèriques rebaixades de pedra i conserven les trapes. A la cara de ponent, a nivell de terrat, hi ha un matacà, sostingut per dues mènsules i una llinda. Als dos darrers pisos hi ha espitlleres amb marc de pedra, i dues finestres amb espitllera d'arma de foc sota l'ampit. També hi ha una finestra d'arc de mig punt de construcció posterior amb lleuger atalussament a la base. La torre, en un principi, estava isolada, ja que el matacà que protegeix la porta d'entrada avui dona sobre la casa.

## Referències

* «Mas Agustí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
# Hyphessobrycon scholzei

Hyphessobrycon scholzei és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja cucs, crustacis petits i matèria vegetal.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical entre 22 °C - 28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Porto, J.I.R., E. Feldberg, C.M. Nakayama i J.N. Falcao 1992. A checklist of chromosome numbers and karyotypes of Amazonian freshwater fishes. Rev. Hydrobiol. Trop. 25(4):287-299.
* Riehl, R. i H.A. Baensch 1996. Aquarien Atlas, Band 1. Desena edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# KV46

KV46, acrònim de l'anglès King's Valley, és una tomba egípcia de l'anomenada vall dels Reis, situada a la riba oest del riu Nil, a l'alçada de la moderna ciutat de Luxor. Va ser utilitzada per a l'enterrament de Yuya i Tuyu, nobles influents durant el regnat de Tuthmosis IV i sogres d'Amenhotep III. Fins al descobriment de la tomba de Tutankamon, aquesta era la tomba més rica i millor preservada de la vall, i la primera que es va trobar amb l'aixovar. Va ser localitzada en un ramal petit de la vall principal, entre dues tombes de l'època ramrèssida.

## Descripció

Va ser descoberta per James Edward Quibell sota el patrocini de Theodore M. Davis. L'entrada és per una escala que acaba en una porta, originalment bloquejada amb una pedra i amb els segells de la necròpolis, que obre pas a un corredor, altres escales i finalment a la cambra funerària. El compartiment és rectangular, amb una àrea en el seu extrem posterior del qual el sòl està un metre per sota del nivell de la resta del pis. El sostre està inacabat i les parets no van ser allisades, enguixades ni decorades.
S'hi van trobar vasos canopis, instruments de música, seients, la cadira de la reina Tiy, llits, un cofre amb joies amb els noms d'Amenhotep III i Tiy, un carro, atuells plens de natró i dos sarcòfags: el de Yuya, col·locat sobre un trineu i que contenia tres taüts momiformes i la seva mòmia intacta; el de Tuyu, que contenia dos taüts interiors i la mòmia, també intacta. Les diferències en les tècniques d'embalsamament demostren que Yuya i Tuyu van morir en diferent època.
La tomba estava aparentment intacta, però hi ha proves que hi va haver tres robatoris: el primer va ser poc després del tancament oficial de la tomba, ja que es van retirar els productes peribles, com els ungüents, i els segells dels atuells es van treure per examinar-ne el contingut.
Un segon i tercer robatori van poder haver ocorregut durant les excavacions de la KV3 i la KV4, segons l'evidència dels segells trobats. L'entrada va ser segellada de nou i es tapà amb restes de material sobrant de la construcció d'aquestes dues tombes, convertint-la en inaccessible fins a 1905, quan Quibell la va descobrir.

## Bibliografia

* Reeves, N. & Wilkinson, R. Todo sobre el Valle de los Reyes. Edicions Destino, Barcelona, 1998. ISBN 84-233-2958-5.

## Enllaços externs

* Theban Mapping Project: KV46 Arxivat 2008-09-27 a Wayback Machine.: Inclou descripcions, imatges i plànols de la tomba.
# Maryse Hilsz

Maryse Hilsz (Levallois-Perret (Alts del Sena), 7 de març del 1901 - Moulin-des-Ponts (Ain), 30 de gener del 1946) va ser una aviadora francesa coneguda pels seus vols de llarg recorregut i que va servir a la Resistència francesa.
Marie-Louise Hilz va iniciar la seva carrera fent salts de paracaigudes per 500 francs el salt. L'any 1930 es va comprar un DH.60 Gipsy Moth i es va disposar a recórrer els 24.000 km. que separen París i Saigon, a la Indoxina francesa i tornar. A causa d'uns problemes mecànics el vol va durar tres mesos però Maryse va ser la primera dona en aconseguir completar el recorregut. El 1933 va rebre el premi a la "Dona de l'any" atorgada per la Fédération Aéronautique Internationale, juntament amb Amelia Earhart. El 1936 va guanyar la copa Hélène Boucher volant amb un Breguet 270 Series.

## Referències

* ↑ «Monash». Ctie.monash.edu.au.
* ↑ Moolmar, Valerie. Grandes épocas de la aviación. Vol. 11. Heroínas del aire I (en castellà). Ediciones Folio, S.A., 1995, p. 90. ISBN 8475839568.
* ↑ Elgen M. Long; Marie K. Long Amelia Earhart: The Mystery Solved. Simon and Schuster, 15 gener 2000, p. 49–. ISBN 978-0-7432-0217-6.
* ↑ Flying Magazine, abril 1936, p. 244.
# El octavo infierno

El octavo infierno, cárcel de mujeres també coneguda com a Sacrificio de una madre és una pel·lícula argentina dirigida per René Mugica sobre el seu propi guió escrit en col·laboració amb Ariel Cortazzo que es va estrenar el 20 d'agost de 1964 i que va tenir com a protagonistes Rosita Quintana, Leonardo Favio, Lautaro Murúa, Bárbara Mujica i María Vaner. Està basada en un assalt ocorregut a l'Aeroport d'Ezeiza en el qual van morir diverses persones.

## Sinopsi

Una dona tracta de provar la innocència del seu fill, un xofer de taxi acusat d'assassinat.

## Repartiment

* Rosita Quintana ... Pilar
* Leonardo Favio ... Pablo
* Lautaro Murúa ... Bermúdez
* Bárbara Mujica ... Zulema Puentes
* María Vaner ... Manos Brujas
* Lydia Lamaison Madre de Zulema Puentes
* Leonor Rinaldi ... Ofelia
* Orestes Caviglia ... Juez
* Maurice Jouvet ... Pardo
* Alba Mujica ... La Jefa
* Pedro Aleandro… Abogado Rodríguez
* María Esther Duckse ... La Gorda
* Nelly Panizza ... La Maestra
* Nora Palmer ... La Provinciana
* Osvaldo Terranova ... Padre de Zulema Puentes
* Gloria Leyland ... Nelly
* Silvia Nolasco ... Margot
* Graciela Dufau ... La marquesa
* Julián Pérez Ávila ... Secretario del Juez
* Cristina Gaymar ... La Carnicera
* Josefa Goldar ... La Celadora
* Yordana Fain ... La Tana
* Carlos Carella …Andrade
* Gerardo Chiarella ... Inspector de feria
* Juan Pedro Venturino ... Peluquero
* Roberto Oliva ... Don Antonio
* Ocides Rodas ... M'hijita
* Mario Savino

## Comentaris

La crònica de Clarín deia que hi havia "qualitat en un film de gran interès...gens comú en el nostre mitjà...Aquí existeix una encomiable preocupació: no exagerar" mentre que a La Prensa s'opinava que "el director ...no demostra major imaginació per a una altra cosa que no siguin els cops". Manrupe i Portela apunten que la pel·lícula "ofereix alguns punts d'interès per a una revisió, com la seva postura crítica frentea la burocràcia de la justícia i el seu bon tractament d'ús moments d'acció".
Fernando Peña va escriure que:
| « | "la pèrdua d'aquest film resulta especialment lamentable perquè va ser un dels títols millor rebuts de Mugica. Va haver-hi elogis fins i tot en les pàgines de Tiempo de cine, on el crític Antonio A. Salgado havia lapidat cadascun dels films anteriors del realitzador; "La part inicial és la més reeixida. Allí reapareix una constantede René Mugica: la narració enèrgica de fets en els quals existeixen sentiments exaltats i encara lluites físiques". | » |
Va participar en la selecció oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1964.

## Referències

* ↑ Fernando Peña: René Mugica pág. 28 Centro Editor de América Latina Buenos Aires 1993. ISBN 950-25-3164-7
* ↑ Pel·lícules a la selecció de 1964 al web del Festival

## Bibliografia

* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995) pág. 429. Buenos Aires, Editorial Corregidor, 2001. ISBN 950-05-0896-6.

## Enllaços externs

* Información sobre El octavo infierno, cárcel de mujeres al web cinenacional.com