OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ångström (cràter)

Ångström és un petit cràter d'impacte lunar situat a la frontera entre l'Oceanus Procellarum a l'oest i el Mare Imbrium a l'est. Al sud es troba una formació de muntanyes que s'eleven fora del mar lunar, denominades Montes Harbinger. A l'est es troben les Dorsum Bucher i Argand. El cràter té forma de bol, amb una vora circular i parets interiors que s'inclinen cap a la petita plataforma central. Té una albedo més alta que el mar de basalt que l'envolta.
El cràter Ångström porta el nom del físic suec Anders Jonas Ångström, un dels fundadors de la ciència de l'espectroscòpia.
| Fotografia de la missió Apollo 15 | Fotografia de la missió Lunar Reconnaissance Orbiter |

## Cràters satèl·lit

Per la convenció aquestes característiques són identificades en mapes lunars posant la lletra en el costat del punt mitjà del cràter que està més a prop de l'Ångström.
| Cràters satèl·lit | Ångström Coordenades Diàmetre A 30° 54′ N, 41° 06′ O﻿ / ﻿30.9°N,41.1°O﻿ / 30.9; -41.1﻿ (Ångström A) 6 km B 31° 42′ N, 44° 06′ O﻿ / ﻿31.7°N,44.1°O﻿ / 31.7; -44.1﻿ (Ångström B) 6 km |

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Bibliografia

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.
# Records de la darrera carlinada

Records de la darrera carlinada és la primera novel·la publicada de l'escriptor olotí Marià Vayreda (1853-1903), publicada l'any 1898. Es tracta d'una obra publicada una vintena d'anys més tard de l'última Guerra Carlina i ambientada en aquest conflicte bèl·lic en què Vayreda prengué part.
L'obra està dividida en catorze relats en primera persona a partir dels propis records a la guerra («Carlins a la muntanya», «La xocolatera», «Bateig de foc», «Episodi dolorós», «El valencianet», «La barreja», «Fantasies», «El noi de l'Alou», «Desesperació», «L'esquadró de la sang», «Parèntesi», «La persecució», «Calvari» i «L'hospital»), ordenats de manera meditada que dibuixen un itinerari vital. Així doncs, en el primer narra els motius pels quals es va allistar a les tropes carlines mentre que en l'últim hi narra la derrota carlina i l'exili. Aquestes catorze narracions breus estan en la línia dels relats breus que Vayreda publicà a revistes com L'Olotí, La Veu de Catalunya i La Renaixensa, publicacions que vinculades a les idees catalanistes i tradicionalistes.
L'obra està protagonitzada pel mateix narrador, que amb disset anys s'allista al bàndol carlí en un moment de revolta personal contra els conflictes polítics de l'Espanya del moment. La narració, però, es duu a terme vint anys després del conflicte, en un moment que el protagonista veu obsoleta la causa carlina i s'ha convertit al regionalisme. Això fa que la novel·la sigui plena de decepció i nostàlgia. Una desil·lusió i malenconia que contrasta amb la visió èpica de la guerra que tenia abans de participar en el conflicte bèl·lic.
L'any 2003, cent cinc anys després de la seva publicació, L'Avenç reedità Records de la darrera carlinada, adaptant l'ortografia prefabriana a l'ortografia actual per tal d'apropar-lo al lector d'avui.

## Referències

* 1 2 3 Pagès, Vicenç «Records de la darrera carlinada, de Marià Vayreda» (en línia). Revista de Girona, 256, 2009, pàg. 48-51 [Consulta: 28 desembre 2021].
* 1 2 Casacuberta, Margarida «“Records de la darrera carlinada” o el retrat de l’artista adolescent». Marian Vayreda i Vila (1853‐1903). La recerca d’una veu pròpia. Editorial Llibres de Batet, 2002, pàg. 64‐78.
# Morris Stoloff

Morris Stoloff (1 d'agost 1898, Filadèlfia, Pennsilvània – 16 d'abril de 1980, Los Angeles, Califòrnia) fou un violinista i compositor estatunidenc. Va treballar amb Sammy Davis Jr., Dinah Shore i Frank Sinatra. Va guanyar tres Oscar a la millor banda sonora.

## Biografia

Morris Stoloff tocava bé el violí des de petit i entrà a l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles quan encara era un adolescent. L'any 1928, fou contractat com a primer violí a Paramount Pictures, i uns anys després, el 1936, esdevé responsable del departament música de Columbia Pictures. Allà fou responsable de compondre la música de diverses pel·lícules, però també de coordinar el treball dels altres músics i compositors que treballaven per al studio.

## Premis
### Guanyador

* Oscar de la millor música de film
** 1945 per a Les models (Cover Girl) de Charles Vidor
** 1947 per a The Jolson Story (La història de Jolson) d'Alfred E. Green
** 1961 per a Cançó immortal (Song Without End) de Charles Vidor

### Nominacions

* Va obtenir 14 nominacions més a l'Oscar a la millor banda sonora:
** 1939 per a Girls' School de John Brahm
** 1942 per a Ladies in Retirement de Charles Vidor
** 1942 per a You'll Never Get Rich de Sidney Lanfield
** 1943 per a The Talk of the Town de George Stevens
** 1944 per al Comandos Strike at Dawn de John Farrow
** 1944 per a Something to Shout About de Gregory Ratoff
** 1945 per a Address Unknown de William Cameron Menzies
** 1946 per a A Song to Remember de Charles Vidor
** 1946 per a Aquesta nit i sempre (Tonight and Every Night) de Victor Saville
** 1950 per a Jolson Sings Again d'Henry Levin
** 1954 per a D'aquí a l'eternitat (From Here to Eternity) de Fred Zinnemann
** 1954 per a The 5,000 Fingers of Dr. T de Roy Rowland
** 1957 per a La història d'Eddy Duchin (The Eddy Duchin Story) de George Sidney
** 1962 per a Fanny de Joshua Logan

## Enregistraments

A finals dels anys quaranta, la música de cinema començava a ser reconeguda per ella mateixa i Stoloff va enregistrar algunes dels peces més populars com a discos senzills per a Decca Records.
* "Picnic", Decca DL-78320
* "Love Sequence", Decca DL-8407
* "This is Kim" (com a Jeanne Eagels), Decca DL-8574
* "You Made Me Love You", Decca DL-9034
* "Rock-a-bye Your Baby", Decca DL-9035
* "You Ain't Heard Nothin' Yet", Decca DL-9037
* "Fanny", Warner Brothers WBS-1416
* "1001 Arabian Nights", Colpix SCP-410
* "Song Without End", Colpix SC-506
* "Finian's Rainbow", Reprise FS-2015
* "Miss Sadie Thompson", Mercury MG-25181

## Referències

* ↑ Michael Jack Kirby. «MORRIS STOLOFF, Moonglow and Theme from "Picnic"» (en anglès). Way Back Attack. [Consulta: 4 desembre 2015].
* ↑ «Morris Stoloff» (en anglès). Hollywood Star Walk. Los Angeles Times. [Consulta: 4 desembre 2015].
* ↑ Rapf, Joanna. On the Waterfront (en anglès). Cambridge University Press, juny 2003, p. 131. ISBN 9780521794008.

## Enllaços externs

* Morris Stoloff sobre la base de dades oficial dels Oscar.(anglès)
# El aliento del diablo

El aliento del diablo és una pel·lícula en coproducció hispano-franco-belga dramàtica-històrica de 1993, dirigida per Francisco Lucio Ramos i protagonitzada per Alexander Kaidanovski, Valentina Vargas i Fernando Guillén. Tot i que concebuda com a pel·lícula d'aventures, té més de paràbola poètica-social. Va rebre un premi especial al disseny de producció al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià. El guió és del propi Lucio, Manuel Gutiérrez Aragón i Elías Querejeta, i la crítica la considerà ben rodada, però llarga, avorrida i poc convincent.

## Argument

En plena Edat mitjana, Damián, un caçador mut i hàbil, emigra amb la seva família, formada per la seva bella esposa Priscilla, el seu fill mut Pablo i l'àvia Águeda, força vital. Finalment troben un lloc on viure tranquils en un bosc al nord, en un poble dominat per un noble despietat, Rodrigo, que intenta seduir Priscilla. Malgrat això s'adapten força bé al lloc, però a la mort d'Águeda el territori es torna hostil i la família ha de lluitar per la supervivència.

## Argument

* Alexander Kaidanovski - Damián
* Valentina Vargas - Priscilla
* Fernando Guillén - Rodrigo
* Diana Salcedo - Águeda
* Tito Valverde - Ginés
* Alfredo Zafra - Pablo
* Francisco Maestre - Odo

## Palmarès cinematogràfic
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1993

| Categoria | Candidat | Resultat |
| Millor fotografia | Alfredo F. Mayo | Guanyador |

## Referències

* ↑ El aliento del diablo a El País, 3 de desembre de 1994
* ↑ Secció oficial del Festival de Sant Sebastià
* ↑ Augusto M. Torres Directores españoles malditos, p. 204
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1993». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 25 agost 2019].
# Bandera de Prullans

La bandera oficial de Prullans té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb 4 faixes ondades, d'1/2, 3 i 1/2 ones blaufosc, cadascuna de gruix 1/23 de l'alçària del drap, les dues primeres separades per un espai d'1/23 i posades a 6/23 de la vora superior, i les últimes, iguals, a 6/23 de la inferior; amb la creu vermella de l'escut d'alçària 3/23, situada a 1/23 de la vora superior i a 2/65 de la de l'asta; i amb els 3 còdols vermells de l'escut situats a 2/23 de la vora inferior i a 2/65 de la del vol.
Va ser aprovada el 8 de setembre de 2006 i publicada en el DOGC el 27 de setembre del mateix any amb el número 4727.

## Simbologia

La creu vermella ja estava recollida en l'antic escut de Prullans que utilitzaven els Barons i la tradició popular l'atribueix a un origen dels monjos templers que segons la llegenda, conten que hi tenien un monestir a la zona de sant Feliu on ara hi ha l'actual cementiri (no hi ha cap document que constati aquest fet i per tant, cal tractar-ho com una llegenda del poble).
Les 4 faixes ondades representen els 4 recs que reguen el terme municipal i que fan que Prullans sigui un poble ric en aigua i en prats de reg. també evoquen les 4 barres catalanes que formaven part de l'antic escut.
Els 3 còdols són en representació a sant Esteve, patró de Prullans, ja que sant Esteve va ser lapidat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3055/2006, de 8 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Prullans.» (pdf). DOGC num. 4727, 27-09-2006. [Consulta: 16 desembre 2009].
# Ås

Ås és un municipi situat al comtat de Akershus, Noruega. Té 18.992 habitants (2016) i té una superfície de 103 km². El centre administratiu del municipi és el poble homònim.

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 16 abril 2016].

## Enllaços externs

* Ås - Lloc web oficial
# Touarga

Touarga (en àrab تواركة, Twārga; en amazic ⵜⵡⴰⵔⴳⴰ) és un municipi de la prefectura de Rabat, a la regió de Rabat-Salé-Kenitra, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 3.932 persones. Està enclavat dins la ciutat de Rabat i s'hi troba el palau reial de Rabat, residència del rei Mohammed VI del Marroc. De 1994 a 2004 va veure una disminució de la població de vora el 20%, que passà de 8.080 a 6.452 habitants.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ Royaume du Maroc - Haut-Comissariat au Plan «Recensement général de la population et de l'habitat 2004». Jornal La Vie éco. Arxivat de l'original el 2018-12-26 [Consulta: 3 desembre 2016]. population.pdf Arxivat 2019-04-08 at Wikiwix
# Estat de Taraba

L'Estat de Taraba és un dels trenta-sis estats que formen la República Federal de Nigèria. La capital és Jalingo.

## Administració

Aquest estat se subdivideix internament en un total de setze Àrees de Govern Local:
| Ardo-Kola Bali Donga Gashaka Gassol Ibi Jalingo Karim-Lamido | Kumi Lau Sardauna Takum Ussa Wukari Yorro Zing |

## Territori i Població

Aquest estat és posseïdor d'una extensió de territori que abasta una superfície de 54.473 km². La població s'eleva a la xifra de 2.774.083 persones (dades del cens de l'any 2007). La densitat poblacional és de 50,9 habitants per quilòmetre quadrat.

## Geografia

L'estat de Taraba està limitat a l'oest pels estats de Plateau i de Benue i a l'est per Camerun.
Es troba en gran manera al centre de Nigèria i es compon d'un ondulant paisatge esquitxat amb algunes muntanyes. Aquestes inclouen el pintoresc i prominent altiplà de Mambilla. L'estat es troba en dins de la zona tropical i té una vegetació de selva baixa en la partx sud i de pasturatges a la zona nord. L'altiplà de Mambilla amb una altitud d'1.800 metres (6000 peus) sobre el nivell del mar té un clima temperat tot l'any.
Els rius Benue, Taraba Donga, i Ibi són els principals rius de l'estat. S'aixequen des de les muntanyes de Camerun, i recorren gairebé tota la longitud de l'Estat en adreça nord a sud per enllaçar amb el riu Níger.

## Agricultura

L'activitat principal de la gent de l'estat de Taraba és l'agricultura. Els cultius comercials produïts en l'estat són el cafè, el te, el maní i el cotó. Cultius com el blat de moro, arròs, sorgo, mill, yuca, nyam i també són produïts en quantitats comercials. A més, el bestiar, ovelles i cabres es crien en grans quantitats, sobretot en l'altiplà de Mambilla, i al llarg de les valls del Benue i Taraba. De la mateixa manera, les persones duen a terme altres activitats de producció ramadera com la producció d'aus de corral, la cunicultura i la cria de porcs en escala bastant gran. Les comunitats que viuen a la vora dels Benue, Taraba, i Donga Ibi es dediquen a la pesca durant tot l'any. Altres activitats professionals, tals com la ceràmica, tela, teixit, tenyit, tallat, brodat i ferreria també es duen a terme en diverses parts de l'estat.

## Cultura

El govern ha fet esforços concertats per millorar les àrees d'atraccions turístiques com el Centre Turístic de Mambilla, el Parc Gumpti i la Reserva de caça a Gashaka, i el festival de Pesca Nwunyu a Ibi, que normalment se celebra a l'abril amb activitats tals com a carreres de canoes, natació i concursos de balls culturals.

## Població

Taraba, és conegut com a "regal de la naturalesa a la nació", ja que l'estat és ric i té molts grups ètnics, incloent Jenjo, Chamba Kuteb, Mumuyes, Mambila, Wurkums, fulanis, Jukuns, Ichen, Tiv, Haussa i Ndoro. Parlen cadasacuna la seva pròpia llengua. La religió musulmana és la predominant.

## Referències

* Informació de Taraba
* Taraba State
# Çò des de Gercho

Çò des de Gercho és una casa situada al poble de Tredòs, del municipi de Naut Aran (Vall d'Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de Secció rectangular, amb la façana principal orientada a Llevant,precedida d'un pati que compta amb un "cubèrt". Edifici de dos pisos i "humarau" definits per les obertures de l'exterior. La coberta presenta una estructura d'encavallades de fusta i llosat de pissarra,de dos vessants amb "tresaigües" en els "penalèrs" que contenen sengles xemeneies.En la pala de migdia emergeixen llucanes i, en un segon nivell les tradicionals "boques de lop".
Semblantment en aquesta mateixa façana, paral·lela a la "capièra", es concentren bona part de les obertures.En la planta baixa sobresurt un "horn de pan" de secció quadrangular (2,60 x 2,08m) resolt amb grans carreus de granit en les cantonades i arrebossat com la resta.Damunt de la volta de pedra, dues bigues de fusta a cada extrem sostenen quatre fustes travesseres avui recobertes de fibrociment. La sortida de fums de "pastador" comunica amb una de les "humenèges" esmentades. La seva capacitat és de més o menys quinze coques.

## Referències

* 1 2 «Çò des de Gercho». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Torre Carabassí (Santa Pola)

La Torre del Carabassí és una torre de vigilància costanera situada en la serra del cap de Santa Pola, prop de la costa mediterrània i del límit nord entre els municipis de Santa Pola i Elx, prop de les zones de les salines.
Va formar part del sistema de torres de guaita creat al segle xvi per protegir-se front als atacs de pirates barbarescs en la defensa del castell de Santa Pola.
Edificada amb murs de maçoneria i de forma cilíndrica, en l'actualitat es troba en ruïnes, encara que ha estat declarada Bé d'Interès Cultural pel Consell de la Generalitat Valenciana.

## Referències

* ↑ «Fortificaciones de Santa Pola». Castilloscomunidadvalenciana.com. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: setembre 2015].
* ↑ «Carabassí, torre de». A: Gran Enciclopedia Temática de la Comunidad Valenciana. Historia. Editorial Prensa Valenciana, 2009.
* ↑ «Fitxa BIC: Torre Carabassí». Cult.gva.es. [Consulta: setembre 2015].
# Morga

Morga és un municipi de la província de Biscaia, País Basc, pertanyent a la comarca de Busturialdea-Urdaibai.

## Enllaços externs

* Morga a Google Maps
Viccionari
# Bassa del Dofí

La bassa del Dofí és una petita bassa de poc més de mitja hectàrea i d'origen artificial localitzada al municipi de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró. Es troba al costat de l'emplaçament del Parc de Bombers i és propera a l'EDAR del municipi.
Es tracta d'una bassa envoltada per bardissa i per canyissar i no presenta cap particularitat florística o faunística. Tanmateix, en aquesta bassa s'hi ha alliberat fartet (Aphanius iberus) i tortuga d'estany (Emys orbicularis), però no es tenen dades de l'estat de les seves poblacions. L'interès conservacionista d'aquest espai, a part de la presència de les esmentades espècies introduïdes, és que constitueix l'única zona humida amb un cert grau de protecció a la Vall d'Aro i és, també, un dels pocs llocs on els ocells aquàtics en migració poden descansar. Es tracta d'un espai protegit per l'Ajuntament de Castell-Platja d'Aro, restaurat l'any 1991 pel Grup de natura Sterna. La bassa va sorgir després dels treballs de condicionament d'uns terrenys municipals que s'utilitzaven com a abocador. Es començà a inundar el solar amb aigua de la depuradora, que és la que actualment subministra el cabal que manté la bassa. L'espai és gestionat actualment pel mateix grup de natura que el fundà, el Grup de natura Sterna, i disposa d'un petit aguait i un rètol informatiu.

## Referències

* 1 2 «Bassa del Dofí». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). Arxivat de l'original el 5 de desembre 2014. [Consulta: 30 novembre 2014].
# Aziz Sancar

Aziz Sancar (Savur, 8 de setembre de 1946) és un bioquímic i biòleg molecular turc especialitzat en reparació de l'ADN, punts de control del cicle de la cèl·lula i el rellotge circadià. El 2015, li va ser atorgat el premi Nobel de Química juntament amb Tomas Lindahl i Paul L. Modrich pels seus estudis mecanicistes de reparació d'ADN.
Aziz Sancar va néixer en una família de classe mitjana baixa a Savur, districte de la província de Mardin, al sud-est de Turquia el 8 de setembre de 1946. Fou el setè nen de vuit. Els seus pares eren analfabets però tanmateix, van posar un gran èmfasi sobre l'educació. Sancar va completar el seu M.D. a la Universitat d'Istanbul de Turquia i va completar el seu Ph.D. sobre l'enzim fotoreactivador de l'Escherichia coli el 1977 a la Universitat de Texas de Dallas en el laboratori de C. Stan Rupert, ara professor emerit.
És el cofundador de la Fundació Aziz i Gwen Sancar, una organització no lucrativa per promoure la cultura turca i per donar suport a estudiants turcs als Estats Units. També és membre honorari de l'Acadèmia turca de Ciències i de l'Acadèmia americana d'Arts i Ciències.
La seva investigació més llarga ha implicat la fotoliasa i els mecanismes de foto-reactivació.
Aziz Sancar va ser elegit el 2005 a l'Acadèmia Nacional de Ciències com el primer membre turc-americà. És professor (Sarah Graham Kenan) de Bioquímica, a la Universitat de Carolina del Nord. Està casat amb Gwen Boles Sancar, qui es va graduar el mateix any i que és també professora de Bioquímica i Biofísica a la Universitat de Carolina del Nord, a Chapell Hill. Junts, van fundar Carolina Turk Evi, un centre turc permanent molt proxim al campus d'UNC-CH, el qual proporciona allotjament per quatre investigadors llicenciatss turcs a UNC-CH, serveis de curta durada per a professors visitants turcs, i un centre per a la promoció d'intercanvis turc-americans.
El 2015 se li va atorgar el premi Nobel de Química, juntament amb Tomas Lindahl i Paul L. Modrich pel seus estudis mecanístics de reparació de l'ADN. Sancar és el segon Nobel turc guardonat després de Orhan Pamuk, qui és també un antic alumne de la Universitat d'Istanbul.

## Referències

* 1 2 3 "The Aziz & Gwen Sancar Foundation – Carolina Türk Evi – Turkish House, NC" Arxivat 2015-10-09 a Wayback Machine.. carolinaturkevi.org.
* ↑ http://www.med.unc.edu/biochem/asancar Arxivat 2015-05-04 a Wayback Machine.
* 1 2 Broad, William J. (7 octubre 2015).
* 1 2 Staff (7 octubre 2015).
* ↑ "Nobel Prize in Chemistry: how our DNA repairs itself".
* ↑ "Nobel Kimya Ödülü'nü Türk asıllı Aziz Sancar kazandı (Aziz Sancar kimdir)".
* ↑ "Aziz Sancar".
* ↑ «"Prof.». Arxivat de l'original el 2016-04-23. [Consulta: 11 octubre 2015].
* ↑ "American Academy Announces 2004 Fellows and Foreign Honorary Members".
* 1 2 Zagorski, N. (2005).
* ↑ "Biology : Aziz Sancar elected to the National Academy of Sciences" Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.. utdallas.edu.

## Vegeu també

* Orhan Pamuk
# Sant Jaume de la Guàrdia dels Prats

Sant Jaume de la Guàrdia dels Prats és una església del nucli de la Guàrdia dels Prats, al municipi de Montblanc (Conca de Barberà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una capella d'una nau, de planta rectangular. Al costat de l'evangeli es troba una gran capella cruciforme, on se celebren els actes litúrgics. La nau té 6 trams, els quatre primers coberts amb volta de canó apuntat i els dos últims amb fusta a dues aigües. Està dedicada al sant local, Sant Pere Ermengol. Està realitzat amb maçoneria i pedra.

## Història

Durant el segle XIV es van fer aixecar nous arcs, però respectant la porta romànica de l'oest (avui desapareguda). Després es va obrir una altra a l'est, de mig punt i dovellada. Hi resten encara dues finestres del temple primitiu. El campanar és de mitjan segle xiii, reforçat amb un altre arc en els primers anys del segle xv.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Jaume de la Guàrdia dels Prats». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Sant Jaume de la Guàrdia dels Prats». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.