OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Byrsonima crassifolia

Byrsonima crassifolia és una espècie d'arbre de la família Malpighiaceae, mitjà (fins a 15 metres d'altura), que es propaga per llavors o per esqueixos, conreat tradicionalment en diversos dels països tropicals de Centreamèrica, encara que la distribució i venda del seu fruit tendeix a ser restringida al mercat local. L'arbre també és utilitzat com a planta d'ornat, en països de clima càlid fora de Sud-amèrica.

## Exemple ecoregions d'ocurrència

Es troba en una sèrie d'eco-regions tropicals i subtropicals d'Amèrica que compten amb coníferes, un exemple d'ecoregions d'ocurrència de B. crassifolia són els boscos de pins de Belize.

## Consum

El fruit és consumible quan està madur, presentant un sabor dolç i un color groc intens, amb un sabor lleument amarg. L'amargor s'accentua fortament en les drupes immadurs que també són comestibles.
A Mèxic, Guatemala, Honduras, El Salvador i Nicaragua es prepara de moltes maneres diferents: cru, salat, en gelats, taujanes congelades, com aigua fresca i, fins i tot, assaonat amb aiguardent conegut com a Vi o Licor de Nance o... de Nancite, segons el nom que rebi en cada país.
Se li atribueixen propietats medicinals des de l'època prehispànica. L'escorça s'utilitza per tractar la tos, trastorns gastrointestinals, infeccions a la pell i mossegades de serp. Els extractes de les fulles i l'escorça mostres efectes antifúngics i els extractes d'arrels i tiges, efectes antibacterians.

## Referències

* ↑ «Tropicos | Name - !Byrsonima crassifolia (L.) Kunth». [Consulta: 18 desembre 2023].
* ↑ «Byrsonima crassifolia (L.) Kunth GRIN-Global» (en anglès). United States Department of Agriculture Agricultural Research Service. [Consulta: 18 desembre 2023].
* ↑ C. Michael Hogan & World Wildlife Fund. 2012. Pins de Belize. ed. M. McGinley. Encyclopedia of Earth. Washington DC
* ↑ Martı́nez-Vázquez, M; González-Esquinca, A. R; Cazares Luna, L; Moreno Gutiérrez, M. N; Garcı́a-Argáez, A. N «Antimicrobial activity of Byrsonima crassifolia (L.) H.B.K.». Journal of Ethnopharmacology, 66, 1, 01-07-1999, pàg. 79–82. DOI: 10.1016/S0378-8741(98)00155-X. ISSN: 0378-8741.
* ↑ Herrera-Ruiz, M.; Zamilpa, A.; González-Cortazar, M.; Reyes-Chilpa, R.; León, E. «Antidepressant effect and pharmacological evaluation of standardized extract of flavonoids from Byrsonima crassifolia». Phytomedicine, 18, 14, 15-11-2011, pàg. 1255–1261. DOI: 10.1016/j.phymed.2011.06.018. ISSN: 0944-7113.
# Aquirofanita

L'aquirofanita és un mineral de la classe dels fosfats.

## Característiques

L'aquirofanita és un arsenat de fórmula química (K,Na)₃(Fe$^{3+}$,Ti,Al,Mg)₅O₂(AsO₄)₅. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Químicament es troba relacionada amb la pansnerita, així com amb l'edtollita i la melanarsita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscú (Rússia), amb el número de registre: 5029/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fumarola Arsenàtnaia, situada al segon con d'escòria de l'avanç nord de la Gran erupció fissural de volcà Tolbàtxik, al krai de Kamtxatka (Rússia). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Achyrophanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 juliol 2021].
# Cinet de Quios

Cinet de Quios (en llatí Cinaethus o Cynaethus, en grec antic Κίναιθος o Κύναιθος) fou un rapsoda que els antics suposaven autor d'un himne homèric a Apol·lo
Es diu que hauria viscut cap a la 69a Olimpíada, aproximadament el 504 aC, i hauria estat el primer rapsoda dels poemes homèrics a Siracusa. Com que es coneixien himnes homèrics des de molt abans, s'ha proposat que la data en què Cinet va recitar els seus poemes era l'any 750 aC.
Eustaci de Tessalònica diu d'ell que va ser un gran impulsor i divulgador dels poemes homèrics, però al mateix temps l'acusa d'haver-hi fet moltes interpolacions.

## Referències

* Cinaethus a Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Hipoxidàcies

Les hipoxidàcies (Hypoxidaceae R.Br.) són una família de plantes monocotiledònies herbàcies, bulboses, suculentes i perennes que pertanyen a l'ordre Asparagals. Comprenen 9 gèneres i 150 espècies distribuïdes en les regions temperades càlides fins a tropicals d'Àfrica, Àsia, Amèrica i Austràlia. Les hipoxidàcies tenen roseta basal. Alguns són plantes ornamentals, per exemple del gèneres Curculigo, Hypoxis i Rhodohypoxis. Molineria capitulata també és usada com planta ornamental. Segons el Royal Botanic Gardens de Kew inclou els següents gèneres:
* Curculigo
* Empodium
* Hypoxidia F. Friedmann
* Hypoxis L., Syst. Nat. ed. 10, 2: 986 (1759). És el gènere més gran de la família amb 87 espècies.
* Molineria
* Pauridia
* Rhodohypoxis
* Saniella
* Spiloxene

## Referències

* ↑ «Hypoxidaceae» (en anglés).
* ↑ Stevens, P. F. «Angiosperm Phylogeny Website (Versió 9, juny del 2008, i actualitzat des de llavors)» (en anglès), 2001 en adelante. [Consulta: 12 gener 2009].
* ↑ «Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist Series» (en inglés).
* ↑ «Hypoxis» (en inglés).
* ↑ «Hypoxis L.» (en inglés). Plantzafrica., septiembre 2004. Arxivat de l'original el 2013-05-26. [Consulta: 12 febrer 2009].
* ↑ «Hypoxis L. Description of the genus» (en inglés).

## Bibliografia

* «Hypoxidaceae» (en inglés). Angiosperm Phylogeny Website (Versión 9, junio del 2008, y actualizado desde entonces), 2001 en adelante.
* «Hypoxidaceae» (en inglés). The families of flowering plants: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval. Version: 25th November 2008. Arxivat de l'original el 2008-10-15. [Consulta: 15 gener 2013].
* Rudall PJ, Chase MW, Cutler DF, Rusby J, de Bruijn AY. 1998 Anatomical and molecular systematics of Asteliaceae and Hypoxidaceae. Bot. J. Linn. Soc. 127. 1-42.
* Singh Y. 2007 Hypoxis (Hypoxidaceae) in southern Africa: taxonomic notes. S. Afr. J. Bot. 73. (3): 360-365.
* Singh Y. 2006 Hypoxis (Hypoxidaceae) in Africa: list of species and infraspecific names. Bothalia 36. (1): 13-23.
* Wiland Szymanska J, Nordal I. 2006 Flora of tropical East Africa. Hypoxidaceae. Kew: Royal Botanic Gardens, Kew for the East African Governments 25p. ISBN 1-84246-167-2

## Enllaços externs

* Imágenes de especies de Hypoxis en Pacificbulbsociety
* Imágenes de especies de Rhodohypoxis en Pacificbulbsociety
* Imágenes de especies de Spiloxene en Pacificbulbsociety
* Imágenes de especies de Empodium en Pacificbulbsociety
# Pseudonezumia parvipes

Pseudonezumia parvipes és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 1992-2308 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia i Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Okamura O. 1970. Fauna Japonica. Macrourina (Pisces). Academic Press of Japan. Fauna Jap. Macrourina. 1-216.
* ↑ BioLib (castellà)
* ↑ «Pseudonezumia parvipes». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Iwamoto, T. i N.R. Merrett, 1997. Pisces, Gadiformes: Taxonomy of grenadiers of the New Caledonian region, southwest Pacific. Mem. Mus. Natl. Hist. Nat. (176):473-570.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. i A. Williams, 1999. Grenadiers (Pisces, Gadiformes) from the continental slope of western and northwestern Australia. Proc. Calif. Acad. Sci. 51(3):105-243.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Viquiviatges

Viquiviatges (en anglès Wikivoyage) és un projecte per crear una guia turística lliure, basada en la tecnologia wiki. Es desenvolupa de manera col·laborativa per viquiviatgers de tot el món. Viquiviatges es construeix amb l'esperit de compartir el coneixement que fa que viatjar sigui tan agradable.
Va ser fundada al setembre de l'any 2006 per autors alemanys de Wikitravel no conformes amb les polítiques comercials dels propietaris d'aquest lloc. S'ha convertit en el wiki amb el tema viatges més popular a Alemanya, i va ser llançada en anglès, holandès, francès, italià, rus i suec.

## Enllaços externs

* Pàgina principal d'algunes versions: anglesa, castellana i francesa
# Cathestechum

Cathestechum és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies. És originari d'Amèrica del Nord, trobant-se als Estats Units, Mèxic i el Carib.
El gènere fou descrit per Jan Svatopluk Presl i publicat a Reliquiae Haenkeanae 1(4–5): 294, t. 42. 1830.

## Citologia

Nombre de la base del cromosoma, x = 10. 2n = 60.

## Taxonomia

* Cathestecum annuum Swallen
* Cathestecum brevifolium Swallen
* Cathestecum erectum Vasey i Hack.
* Cathestecum multifidum Griffiths
* Cathestecum prostratum J. Presl
* Cathestecum stoloniferum (E. Fourn.) Griffiths
* Cathestecum tamaulipense Pierce ex Beetle
* Cathestecum varium Swallen

## Referències

* ↑ Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. Arxivat de l'original el 2021-10-30. [Consulta: 21 gener 2010].
* ↑ «Cathestechum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 30 novembre 2014].
# Camille Martin

Camille Emmanuel Joseph Étienne Martin, conegut com a Camille Martin (Nancy, 14 de febrer de 1861 — Nancy, 11 d'octubre de 1898) fou un pintor, paisatgista, decorador, il·lustrador i gravador francès, membre del moviment artístic de l'Escola de Nancy.
Va estudiar a l'Escola de Belles Arts de Nancy i el 1881 va guanyar el premi Jacquot, que li va permetre l'accés a l'Escola Nacional Superior d'Arts Decoratives de París. La trobada a Nancy l'any 1885 amb Hokkai Takashima i les seves obres el varen sensibilitzar amb l'art del Llunyà Orient, les tècniques de gravat sobre fusta i el varen orientar cap a les pintures de paisatges. Va experimentar amb diferents tècniques d'art —esmalt, ceràmica o xilografia entre d'altres— i va pintar sobretot paisatges dels Vosges. Va col·laborar amb d'altres artistes de l'Escola de Nancy, com Émile Friant en la decoració dels mobles per a Louis Majorelle. El 1893 va participar en el Salon du Champ-de-Mars amb Victor Prouvé i René Wiener, on va presentar diverses obres d'enquadernació que li valeren el reconeixement internacional. Entre els anys 1893 i 1895, André Marty va publicar a L'estampe originale diverses de les seves planxes original amb les de Toulouse-Lautrec o Pierre Bonnard, entre d'altres, abans de la mort prematura de Martin als trenta-set anys.
* Després de l'enterrament, oli sobre tela, 1889 (Museu de les Belles Arts de Nancy)
* Primer sol, 1882 (Museu de Belles Arts de Nancy)
* Cartell de l'exposició d'art decoratiu de les galeries Poirel de Nancy (1894)

## Referències

* ↑ «Acte n°172 du 15/2/1861». Archives départementales de Meurthe-et-Moselle. Arxivat de l'original el 17 de setembre 2017. [Consulta: 17 setembre 2017].
* 1 2 «C. Martin». ecole-de-nancy.com. Ecole de Nancy. [Consulta: 17 setembre 2017].
# Arlanza (vi)

Arlanza és una denominació d'origen dels vins produïts a les valls mitjanes i baixes del riu Arlanza, el qual discorre per les províncies de Burgos i Palència.

## Història

La tradició vitivinícola es remunta al segle x, de la qual es tenen referències de vinyes a mans de monestirs. El segle xii el monestir de Santa María de Bujedo de Juarros va adquirir vinyes de la Ribera de l'Arlanza i del Duero per al seu abast, completant-les amb vinyes de la localitat de Quintanilla del Agua. Segons un frare les poblacions de l'entorn van destinar part dels seus pagaments a les vinyes, mentrestant el senyor comtal gaudia les vinyes i l'abadessa a cada veí del seu feu li demanava un poal de vi. Al començament del segle XX els conreus van patir la fil·loxera fins que es va aconseguir reposar-los del tot el 1920. A mitjans d'aquest segle es va produir un èxode d'aquestes terres rurals a zones industrialitzades, la qual cosa va fer minvar el nombre de viticultors i una pèrdua de competència respecte de les zones on la indústria hi emergia. A més a més, les parcel·les eren molt petites i això impossibilitava l'ús de maquinària i d'altres varietats, la qual cosa va produir l'abandó progressiu al conreu del cereal. El 1995 s'hi van prendre decisions per recuperar la tradició vitivinícola a la zona, i va tindre com a recompensa la consideració de vi de la terra. Des d'ençà es va treballar per controlar les produccions i al mateix temps donar a conèixer els productes elaborats, obtenint la denominació d'origen el 2007.

## Varietats de raïm

Varietats blanques: Albillo, Macabeu.
Varietats negres: Ull de Llebre, Garnatxa, Mencía, Cabernet Sauvignon, Merlot, Petit Verdot.

## Referències

* ↑ Arlanza. «D.O. Arlanza - Consejo Regulador - Vino de Castilla y León» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-12-17. [Consulta: 19 març 2018].

## Enllaços externs

* Consell Regulador D.O. Arlanza
* Varietats i Vins d'Arlanza Arxivat 2017-08-23 a Wayback Machine.
# Cino Tortorella

Cino Tortorella, (Ventimiglia, 27 de juny de 1927 - Milà, 23 de març de 2017), és un antic presentador de televisió italià, més conegut per haver dirigit i presentat el festival de música infantil Zecchino d'Oro.
Nascut a Ventimiglia, Tortorella va començar la seva carrera durant els anys 50 amb la comèdia Zurlì, mago Lipperlì (1956). Tres anys més tard, va inaugurar el Zecchino d'Oro, on tenia el rol del Mac Zurlì fins al 1972. També va crear diversos altres espectacles per a la RAI TV i altres televisions privades italianes.
També és conegut per haver posat veu al personatge de Topo Gigio, amb el qual va participar en espectacles com The Ed Sullivan Show. El personatge es va exportar a programes d'arreu del món.

## Llegat

El desembre de 2006 el seu nom va ser inscrit al Llibre Guinness dels rècords com la persona que havia estat més temps presentant el mateix programa (Zecchino d'Oro) del món.

## Referències

* ↑ Dell'Orto, Alessandro «"Mago Zurlì è morto da 30 anni e io sono resuscitato due volte"». Libero Quotidiano, 16-01-2012.
* ↑ Conti, Paolo «Rai, si candida Mago Zurlì «Il mio vice sarà Topo Gigio»» (en italià). Corriere della Sera, 12-05-2015.
* ↑ «In ospedale Cino Tortorella il mago Zurlì dello Zecchino» (en italià). Il Giornale, 29-11-2009. Arxivat de l'original el 24 de març 2012 [Consulta: 20 març 2011].
* ↑ Emanuelli, Massimo. 50 anni di storia della televisione attraverso la stampa settimanale (en italià). Greco & Greco Editori, 2004, p. 98. ISBN 978-88-7980-346-5.
# Hyde & Jekill

* Per a altres significats, vegeu «Jekyll i Hyde».
* No s'ha de confondre amb el musical Jekyll & Hyde..
Originalment Hyde & Jekill, a vegades anomenat Jekyll & Hyde, és un curtmetratge de 2000 dirigit per Sara Mazkiaran i amb guió del poeta Leopoldo María Panero. És protagonitzat per Adolfo Fernandez, Ruben Otxandiano, Paco Sagarzazu, Ramón Barea i Mariví Bilbao. El curtmetratge basat en el guió de Leopoldo María, és una adaptació del clàssic L'estrany cas del Dr. Jekyll i Mr. Hyde escrit per Robert Louis Stevenson el 1886. Una adaptació autobiogràfica (del mateix guionista) que mostra la doble personalitat d'un poeta maleït que viu des dels 18 anys reclòs en diversos hospitals psiquiàtrics.

## Referències

* ↑ «Sara Mazkiaran | Arxiu en línia de la Mostra Internacional de Films de Dones». [Consulta: 12 febrer 2018].
* ↑ ABC. «Jornada de cine vasco en Madrid, con el corto como protagonista | Espectáculos | - Abc.es». [Consulta: 12 febrer 2018].
* ↑ País, Ediciones El «El Gobierno vasco promocionará seis 'cortos' en festivales internacionales» (en castellà). El País [Madrid], 11-04-2001. ISSN: 1134-6582.
* ↑ DIARIOVASCO.COM. «Una colección recopila los 68 cortos realizados en los diez años de Kimuak | diariovasco.com» (en castellà). [Consulta: 12 febrer 2018].
* ↑ Palmas, La Provincia - Diario de Las «Panero emerge en Nueva York». La Província.
* ↑ «Hyde & Jekill | Arxiu en línia de la Mostra Internacional de Films de Dones». [Consulta: 12 febrer 2018].

## Enllaços externs

* «Cortometraje: Hyde & Jekill de Sara Mazkiarán». (castellà)
* «Kimuak». Arxivat de l'original el 2018-02-13. [Consulta: 12 febrer 2018]. (castellà)
* «Hyde & Jekill (2000)». IMDb. (castellà)
# Pèdicos

Pèdicos (en grec: Παιδικός, 'infantil, juvenil') ha estat interpretat com el nom d'un terrissaire i pintor àtic de gots de figures vermelles que treballà a Atenes el darrer quart del segle vi abans de la nostra era.
Signat per ell com a terrissaire (en grec antic: ἐποίησεν) només hi ha un alabastre de tècnica de fons blanc ara a París, del qual pren el nom el Grup de Paidikos-Alabastre. Com l'alabastre que és a París no pot separar-se dels alabastres de Pasiades per la forma i el tipus, John Beazley es preguntava si Pèdicos no era més que un sobrenom de Pasiades. El nom de Pèdicos sense signatura es troba encara en les copes decorades pel Pintor d'Evèrgides o està estilísticament proper a ell.
En el got que és a París, la signatura del terrissaire s'acompanya de la paraula atributiva προσαγορεύω (prosagoreuo, 'et salude'), que també es troba en altres alabastres i bols estilísticament semblants sense la seua signatura. La majoria s'assemblen al got que és a París i poden atribuir-se al Pintor d'Evèrgides i el seu entorn, i probablement es van originar en el taller de Pèdicos.
La signatura de Pèdicos com a pintor de gerros (ἔγραψσεν) està documentada només en un cílix que ara és a Baltimore, i representa un home bevent d'una copa.

## Referències

* ↑ {{{títol}}}. .
* ↑ «Inv. number 48.2240» (en anglés).
# Vira (Òlt)

Vira (en francès Vire-sur-Lot) és un municipi francès del departament de l'Òlt, a la regió d'Occitània.
El municipi té Vira com a capital administrativa, i també compta amb els agregats de la Cambra, Brun, Nosièras, Arquièrs, Broèl, Blasac, lo Pòrt de Vira, lo Cauforn i lo Piç Alt.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 353 | 368 | 354 | 351 | 354 | 322 | 351 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Denis Fabro | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana», 2009. Arxivat de l'original el 2012-03-11. [Consulta: 23 octubre 2010].
Viccionari
# Bücker Flugzeugbau

Bücker-Flugzeugbau GmbH va ser una empresa fabricant d'aeronaus alemanya fundada el 1932. Va ser coneguda sobretot pels seus avions esportius que, posteriorment, van ser utilitzats com avions d'entrenament per la Luftwaffe durant la Segona Guerra Mundial.

## Història

La companyia va ser fundada per Carl Clemens Bücker, que havia servit com a oficial a l'Armada Imperial alemanya durant Primera Guerra Mundial i després va passar alguns anys a Suècia on va fundar la fàbrica Svenska Aero. Amb la venda d'aquest negoci el 1932, Bücker va tornar a la seva Alemanya natal on va obrir la seva nova fàbrica a Johannisthal als afores de Berlín l'any 1934, tot i que, el 1935 es va traslladar a una nova fàbrica mes grossa a Rangsdorf.
Els tres models més reeixits de Bücker van ser el Bücker Bü 131 Jungmann (1934), el Bü 133 Jungmeister (1936) i el Bü 181 Bestmann (1939). A part d'aquests, l'empresa també va construir sota llicència dissenys d'altres fabricants com el Focke-Wulf Fw 44, el DFS 230, i components pel Focke-Wulf Fw 190, Junkers Ju 87, i Henschel Hs 293.
Durant la guerra, Bücker va explotar treballadors forçats. Fins a 500 presoners de la Unió soviètica vivien en un campament de presoners proper en molt males condicions. També va utilitzar presoners de França, Itàlia, i d'altres països.
Al final de Segona Guerra Mundial, les instal·lacions de l'empresa van caure a la zona d'ocupació soviètica, i van ser expropiades. L'exèrcit soviètic va utilitzar les instal·lacions pel manteniment d'avions fins que es van retirar d'Alemanya el 1991.
El Bü 181 es va continuar construint després de la guerra a Txecoslovàquia i a Egipte.

## Aeronaus

* Bücker Bü 131 Jungmann (1934) biplà d'entrenament monomotor biplaça.
* Bücker Bü 133 Jungmeister (1935) biplà d'entrenament avançat monomotor monoplaça.
* Bücker Bü 134 prototiups de monoplà.
* Bücker Bü 180 Student (1937) monoplà d'entrenament d'ala baixa, monomotor, biplaça.
* Bücker Bü 181 Bestmann (1939) monoplà d'entrenament d'ala baixa, monomotor, biplaça.
* Bücker Bü 182 Kornett

## Referències

* ↑ Czerlinski, Ursula «Es gab gute Menschen und Schweinehunde». Märkische Allgemeine Zeitung, 13-01-2005. Arxivat de l'original el 2015-09-23 [Consulta: 14 febrer 2021].

## Bibliografia

* König, Erwin. Die Bücker-Flugzeuge.. Martinsried: NARA-Verlag, 1987. ISBN 3-925671-00-5.
* König, Erwin. Die Bückers : einst und heute. Die Geschichte der ehemaligen Bücker-Flugzeugbau-GmbH und ihrer Flugzeuge. Göppingen: Munz, 1979. ISBN 3980038805.
* Rieger, Klaus-Jochen. Faszination Bücker-Flugzeuge = Fascination Bücker aircraft (en alemany, anglès). Remseck a. N: Mein Fachverlag, 2014. ISBN 978-3-9814124-1-3.
* Wietstruk, Siegfried. Bücker-Flugzeugbau : die Geschichte eines Flugzeugwerkes (en alemany). 1. Aufl. Oberhaching: Aviatic Verlag, 1999, p. 428. ISBN 3-925505-28-8.