OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els Vilars d'Engordany

Els Vilars d'Engordany és un petit nucli de la parròquia d'Escaldes-Engordany (Andorra). Es troba al nord d'Engordany, enfilant-se pels vessants del pic de Padern. S'hi pot trobar l'església preromànica de Sant Romà dels Vilars del segle x, sent una de les esglésies més antigues d'Andorra.
Al nord-oest del nucli hi ha l'antic camí de la Massana.

## Referències

* ↑ GGCC, Escaldes-Engordany: Els Vilars d'Engordany.

## Vegeu també

* Les Escaldes
* Engolasters
* El Fener
# Fàbrica El Rosendo d'Alcoi

La fàbrica El Rosendo està situada al carrer Sant Vicent Ferrer número 14, a la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià. És un edifici industrial d'estil modernista valencià construït l'any 1914, que va ser projectat per l'arquitecte Timoteo Briet Montaud.
L'edifici va ser realitzat per l'arquitecte contestà Timoteo Briet Montaud en 1914 per al seu ús com a fàbrica. La construcció consta de planta baixa i una única altura.
Posseeix una decoració austera i funcional, pròpia de l'ús industrial pel qual va ser edificada. Destaca l'elaboració en pedra de tota la façana i els amplis finestrals d'estil modernista tant en la planta baixa com en la part superior de la porta principal. En la rematada de l'edifici es pot observar una senzilla ornamentació modernista de tipus geomètric.
La fàbrica rep el nom o sobrenom de l'industrial que va encarregar la seua edificació, Rosendo. En l'actualitat l'edifici està ocupat per un tanatori.

## Referències

* 1 2 3 4 Doménech Romá, Jorge. Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales (en castellano). Editorial Aguaclara, 2010, p. 294. ISBN 978-84-613-8233-0.
# Departament d'Awaji

El departament d'Awaji, oficialment anomenat Oficina Ciutadana d'Awaji (淡路県民局, Awaji-kenmin-kyoku) és una divisió administrativa de la prefectura de Hyogo i un organ de descentralització del Govern Prefectural de Hyōgo a l'illa d'Awaji i Nushima, amb jurisdicció sobre aquestes.
També és conegut amb l'antic nom de subprefectura d'Awaji (淡路支庁, Awaji-shichō). La seu s'hi troba al municipi de Sumoto, capital de facto de l'illa. L'actual President del Departament n'és en Hiroyuki Kamei, qui actua en coordinació amb els alcaldes dels municipis de l'illa.

## Història

Durant el temps entre la dissolució de la província d'Awaji a la restauració Meiji fins a la supressió dels governs dels districtes del Japó a l'era Taishō, van ser aquests qui van mantindre una mena d'autonomia, perduda amb la dissolució de la província i autogovern respecte a la prefectura de Hyogo. L'any 1942 s'establí l'"oficina regional de Tsuna" a la ciutat de Sumoto i l'"oficina regional de Mihara" al poble d'Ichi (actual ciutat de Minami-Awaji). Aquestes estructures foren dissoltes només tres anys després en crear la subprefectura d'Awaji, l'únic ens a la història de la prefectura de Hyogo amb la consideració de "subprefectura".
No obstant això, l'any 1971, el Govern Prefectural de Hyogo va reorganitzar les seues divisions administratives a l'illa de Honshū, creant-ne també subprefectures en virtut de la llei d'autonomia local. A l'abril de 1975, la subprefectura d'Awaji fou reconvertida en l'Oficina Ciutadana d'Awaji per tal d'equiparar-la amb la resta de divisions administratives de la prefectura a l'illa de Honshû.

## Departaments

El Govern Prefectural de Hyōgo li té assignades al departament la gestió de les següents competències:
* Afers Generals
* Impostos
* Salut i Benestar
* Promoció agrícola, forestal i pesquera
* Amillorament de terres
* Enginyeria civil
* Amillorament i extensió agrícola.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-04-11. [Consulta: 25 desembre 2020].
* ↑ https://web.pref.hyogo.lg.jp/area/awaji/index.html
* ↑ https://www.hyogo-vplaza.jp/c2/profile.html/uid/43666/
# Catedral de Reims

La catedral de Notre-Dame de Reims, del segle xiii, és una de les grans obres de l'art gòtic a França, tant per l'arquitectura com per les escultures. Està inscrita com a patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. La catedral era, durant l'Antic Règim, el lloc de la coronació dels reis de França.

## Història

Una primera catedral fou edificada a Reims al segle v pel bisbe Sant Nicasi a sobre d'unes antigues termes romanes. Ja dedicada a la Santa Verge, aquest edifici va acollir el bateig de Clodoveu I (498) consagrat per l'arquebisbe Sant Remi. El 816, el fill de Carlemany, Lluís I el Pietós escull Reims per consagrar-se emperador. És allí que hom custodiava la Sainte Ampoule, un petit recipient portat, segons la tradició per una colomba, i que contenia un oli que va servir per a la unció de Clodoveu, rei dels francs, quan va ésser batejat. La potència política dels arquebisbes de Reims va permetre que Enric I (1027) fixés aquesta catedral com a lloc de la consagració dels monarques de França. Aquesta catedral és coneguda com la Catedral Màrtir, a causa de les destruccions que patí durant la Primera Guerra Mundial i també com a Catedral dels Àngels. Restauracions molt acurades varen retornar-li la bellesa.

## Arquitectura i escultura

L'edifici es caracteritza per una arquitectura gòtica de gran unitat, no obstant el fet que la construcció es va allargar sobre dos-cents anys, però principalment durant el segle xiii, i les proporcions són grandioses. La façana principal, façana oest, està dedicada a la santíssima Mare de Déu, presenta dues torres de 81,50 m. Una galeria dels reis de grandiosa factura, una magnífica rosassa i tres grans portals. Al centre del principal una gran estàtua de la Mare de Déu somrient, al costat dret les escenes de l'Anunciació (amb l'àngel Gabriel també somrient) i la Visitació; al costat esquerre la Presentació de Jesús al Temple, amb una singular estàtua de Sant Josep representat amb caràcter simpàticament picardiós. En la part superior central la Coronació de la Verge Maria. El famós "Àngel del somriure", símbol de Reims, és al portal esquerre. Molts dels grups escultòrics semblen conversar, mirant-se uns personatges amb altres. La façana interior és, ella mateixa, decorada amb figures esculpides d'entre les quals les cèlebres de la «Comunió del cavaller».
Al portal de la façana nord hi ha al centre una majestuosa estàtua de Crist, coneguda com el Bell Déu de Reims. Havia perdut el cap al bombardejos i va ser restaurat per l'esculptor Leandro Barra el 2014. La nau central a l'interior de la catedral és d'una elegància incomparable.

## Referències

* ↑ Bendito, Maria «La basílica devastada: el bombardeo de la catedral de Reims y la identidad nacional del arte gótico» (en castellà). Acta Artis: Estudis d'Art Modern, 4-5, 2017, pàg. 241–263. DOI: 10.1344/actaartis.4-5.2017.19657. ISSN: 2014-1912.
* ↑ «Statue du "Beau Dieu"» (en francès). Union des Maisons de Champagne. [Consulta: 5 juliol 2024].
# Futebol Clube de Alverca

El Futebol Clube d'Alverca és un club de futbol portuguès amb seu a Alverca do Ribatejo, Vila Franca de Xira. Actualment juga a la 3a Divisió portuguesa.

## Història

El FC Alverca va ser fundat l'1 de setembre de 1939.
Després de moltes dècades en els nivells inferiors del futbol portuguès, l'Alverca va ascendir al màxim nivell el 1998, i hi va jugar en quatre de les cinc següents edicions, tornant també per a la temporada 2003–04, que també va acabar en descens; durant la major part d'aquest temps, el club va actuar com a club filial del SL Benfica. L'Alverca va jugar un any més al nivell dos, abans de plegar per motius econòmics, el 2005.
El 2006, l'Alverca es va tornar a formar, començant a nivell regional a les lligues de districte de l'Associació de Futbol de Lisboa, i ascendint el 2007-08 a la primera divisió d'aquesta categoria.
La temporada 2017-18, l'Alverca va guanyar l'ascens de nou a nivell nacional, com a campió del districte. El 17 d'octubre de 2019, l'Alverca va guanyar 2-0 a la tercera ronda de la Taça de Portugal contra un dels Tres Grans, l'Sporting CP, convertint-se en només el segon club de tercera categoria de la història que eliminava aquest equip de la copa; l'altre va ser el FC Tirsense el 1948. El club de la Primeira Liga, el Rio Ave FC, va guanyar l'Alverca per un únic gol a la següent ronda. Alex Apolinário, golejador del primer gol de la victòria davant l'Sporting, va morir el gener del 2021 dies després de col·lapsar en un partit amb l'Alverca.

## Estadi

La seu del club és el Complexo Desportivo del FC Alverca, amb una capacitat de 7.705 persones.

## Referències

* ↑ «Alverca: reergue-se o mítico da EN10. Com lama e uma incrível história de vida» (en portuguès). Bancada, 04-06-2018 [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «Sporting: há 70 anos que não se via uma coisa assim» (en portuguès). TVI 24, 18-10-2019 [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «Alverca dá luta mas sai da taça» (en portuguès). Voz Ribatejana, 24-11-2019 [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «Football player Alex Apolinario dies aged 24». CNN, 08-01-2021 [Consulta: 11 gener 2021].

## Enllaços externs

* Lloc oficial (en portuguès)
* Perfil de l'equip a Zerozero
# National Board of Review

El National Board of Review, anomenat també National Board of Review of Motion Pictures, és un organisme fundat el 1909 a Nova York, just 13 anys després del naixement del cinema, per protestar contra la retirada de permís d'explotació de pel·lícules per l'alcalde George McClennan. Des de 1929, atorga cada any els premis National Board of Review (Premis NBR) que premien els millors films de l'any.

## Enllaços externs

* Lloc oficial (anglès)
* Els National Board of Review Awards a Internet Movie Database (anglès)
# Enric Sanmartí i Grego

Enric Sanmartí i Grego (Barcelona, 1944) és un arqueòleg i conservador d'art català.

## Trajectòria

Exercí com a conservador del Museu Arqueològic de Barcelona entre els anys 1971 i 1985, i també fou el seu director entre 1982 i 1984. També fou conservador del Museu Monogràfic d'Empúries des del 1985 i director de les excavacions entre el 1985 i el 1992. Ha estat membre del Institut Arqueològic Alemany de Berlín i del Centre Nacional de la Recerca Científica (CNRS). Ha excavat a Albintimilium, a Itàlia, i a Cartago, a Tunísia. També a la factoria fenícia de Toscanos, a Màlaga, i en diferents jaciments ibèrics. La seva recerca científica ha destacat molt especialment en els estudis sobre ceràmiques de vernís negre. I ha participat en diversos congresos internacionals, com el Congrés Internacional d'Arqueologia Clàssica, celebrat a Londres el 1978.

## Publicacions

* Empúries (1988), amb R. Marcet
* E. poblado ibérico del Tossal del Moro de Pinyeres: (Batea, Terra Alta, Tarragona) (1990), amb Oswaldo Arteaga i, Enric Sanmartí i Grego, Josep Padró Parcerisa
* Arte griego en España (1987), amb Josep Barberá i Farras i Raimon Camprubí i Sala
* Excavaciones en el poblado layetano del Turó del Vent, Llinars del Vallés: campañas de 1980 y 1981 (1982), amb Alberto López Mullor i Jordi Rovira i Port
* Excavacions al poblat ibèric de la Penya del Moro de Sant Just Desvern (Barcelonés): Campanyes 1974-1975 i 1977-1981 (1982), amb Josep Barberá i Farras
* Noticia histórica y arqueológica de la antigua ciudad de Emporion (1979), amb Joaquim Botet i Sisó, Eduardo Ripoll Perelló i Joaquim Nadal i Farreras
* La cerámica campaniense de Emporion y Rhode (1978)

## Referències

* ↑ «Enric Sanmartí i Grego». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Londres: Intervención catalana en el Congreso Internacional de Arqueología Clásica». La Vanguardia (Hemeroteca), 14-09-1978, pàg. 23 [Consulta: 31 maig 2020].
* ↑ «Enric Sanmartí i Grego». Dialnet. [Consulta: 31 maig 2020].
# Fàbrica Fontdevila i Torres (Mataró)

La Fàbrica Fontdevila i Torres és un edifici de Mataró catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Fàbrica de planta baixa i dos pisos amb estructura de pilars de fosa i sostres de voltes de maó de pla atirantades, amb jàsseres metàl·liques. La coberta, a dues aigües i amb el carenera paral·lel al carrer, descansa sobre encavallades de pi de melis. L'accés al recinte s'efectua a través dels patis situats al extrems de l'edifici i connectats al carrer per dues portalades. A l'interior del pati trobem una construcció aïllada de planta baixa i golfes on s'ubiquen els despatxos, amb mobiliari de l'època. La façana, arrebossada, presenta unes senzilles cornises de maó vist a nivell de cada pis i una de més treballada que remata la coberta. L'ornamentació però, és relegada quasi exclusivament a les portalades d'obra vista situades als extrems de la construcció.

## Història

Fou construïda a finals del segle xix per la societat Julià i Majó, que hi fabricava gèneres de punt. Popularment era coneguda com a Ca la Boja, però no s'ha pogut trobar cap explicació per aquest nom, la qual cosa ens fa suposar que podria tractar-se de Ca la Boixa, relatiu a la fusta de boix.
Actualment l'edifici està subdividit i llogat a diverses empreses.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Fàbrica Fontdevila i Torres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Donat

Donat és el nom dels següents personatges:
* Donat I, bisbe de Cartago
* Donat II el gran, bisbe de Cartago
* Donat (bisbe), bisbe de Casae Nigrae a Numídia, portaveu dels donatistes
* Eli Donat, escriptor i retòric romà
* Tiberi Claudi Donat, poeta romà
Viccionari
# Vicente Vela

Vicente Vetlla (Algesires, 1931 − Madrid, 1 de gener de 2015) va ser un pintor i escenògraf espanyol. Va participar en exposicions internacionals: XXIX Biennal de Venècia, Internacional de Tòquio, Vint anys de pintura espanyola a Lisboa, V Biennal de Sao Paulo, Tretze Pintors Espanyols Actuals en París. Primer premi de Dibuix en l'Exposició Nacional de Belles arts de 1970.
Conreava una molt personal abstracció i és considerat com una de les primeres figures de la pintura espanyola dels anys 70 i 80.

## Referències

* ↑ «Mor l'artista Vicente Vetlla». , 02-01-2015 [Consulta: 3 gener 2015].
# Copa Barcelona

* Per a altres significats, vegeu «Copa Barcelona de waterpolo femení».
La Copa Barcelona és una competició de futbol que entre l'any 2004 i el 2006 es va disputar a un sol partit entre la Unió Esportiva Sant Andreu i el Club Esportiu Europa. A més del partit entre els dos primers equips es realitzava un partit entre penyes d'ambdós clubs. La competició es va deixar de jugar arran dels incidents al públic en un partit de lliga el 2007, i les relacions es van normalitzar en 2011 quan l'Europa va convidar al Sant Andreu al Trofeu Vila de Gràcia.

## Historial

| Any | Final | Final | Final |
| Any | Local | Resultat | Visitant |
| 2004 | Europa | 0 - 0 (4 - 1) pp | Sant Andreu |
| 2005 | Sant Andreu | 2 - 2 (0 - 3) pp | Europa |
| 2006 | Europa | 2 - 1 | Sant Andreu |

## Referències

* ↑ «Fa 10 anys l'Europa va guanyar la Copa Barcelona al Sant Andreu». btv, 21-08-2014. [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ «L'Europa convida al Sant Andreu al seu torneig». Ara, 17-06-2011. [Consulta: 18 juny 2011].
# Francisco Navarro

Francisco Navarro és el nom dels següents personatges:
* Francisco Navarro (compositor) (s. XVII), compositor espanyol del Barroc
* Francisco Navarro Villoslada (Viana, 1818 - 1895), novel·lista i assagista navarrès
* Francisco Navarro Fuster (Bétera, 1962), ciclista valencià
# National Center for Atmospheric Research

El National Center for Atmospheric Research (NCAR, Centre Nacional per a la Investigació Atmosfèrica) és un institut no governamental dels EUA la missió del qual és explorar i entendre l'atmosfera i les seves interaccions amb el Sol, els oceans, la biosfera i la societat humana. Està situat a la ciutat de Boulder a l'estat de Colorado, Estats Units.
L'NCAR és administrat per la Corporació Universitària per a la Investigació Atmosfèrica (UCAR), la qual és una organització sense ànim de lucre, i patrocinat per la National Science Foundation (NSF) dels EUA. Els seus estudis se centren en els camps de la meteorologia, climatologia, química atmosfèrica, les interaccions Terra-Sol, el medi ambient i els impactes socials.

## Referències

* ↑ «Quick Facts about NCAR & UCAR». [Consulta: 12 desembre 2013].

## Enllaços externs

* Portal oficial de l'NCAR (anglès)
# Els secrets de la tomba de Saqqara

Els Secrets de la tomba de Saqqara (2020) és una pel·lícula documental britànica dirigida per James Tovell. La pel·lícula segueix un equip d'arqueòlegs egipcis que descobreix una tomba del segle XXV aC a la necròpolis de Saqqara, a prop del Caire, que havia romàs intacta durant 4400 anys.

## Referències

* ↑ «Secrets of the Saqqara Tomb review – hidden depths in ancient Egypt» (en anglès), 30-10-2020. [Consulta: 7 novembre 2020].
# Făt-Frumos

Făt-Frumos (del romanés făt: fill, infant; frumos: formós) és un heroi cavaller en la mitologia romanesa, present habitualment als contes de fades.
Posseïx atributs essencials com la valentia, la puresa, el sentit de la justícia, la fortalesa física i espiritual, la destresa, la passió, i l'amor inviolable. Făt-Frumos té també una mínima habilitat en realitzar miracles, així com el respecte ferm en les promeses que fa al seu rei. En alguns contes, és tan precoç que pot plorar inclús abans de nàixer, encara que està habilitat podria tenir un simbolisme a part.
Făt-Frumos és normalment el més menut entre los fills d'un rei. En los contes del folklore romanès és una cosa comú que tots els fills d'un rei intenten derrotar el Zmeu o al Balaur, els fills majors fallant abans de l'èxit del menut.
Făt-Frumos ha de passar per proves i obstacles que superen l'habilitat d'un home normal. Amb dignitat, sempre porta les seues missions a un fi. Lluita en contra de monstres demoníacs i personatges malvolents (zmeu, balaur, Muma Pădurii, etc.). Viatja tant per esta terra (esta esfera), com per «l'altra terra» (tarâmul celălalt), cavalcant sobre el seu Cal Năzdrăvan ("Cavall Màgic"), que és també el seu conseller.
Durant els seus viatges, Făt-Frumos sovint ha de superar un dilema major, relacionat amb la ruta correcta que deuria seguir, i ha d'elegir entre dos opcions negatives. En un conte, una vegada preguntada sobre el camí correcte, una anciana li respon: «Si vas a la dreta, acabaràs en desgràcia; si vas a l'esquerra, també acabaràs en desgracia» (ço se pot comparar amb els contes russos Tsarevitch Ivan, l'ocell de foc i el llop gris o El cavaller valent, les mançanes de la joventut, i l'aigua de la vida, però ací l'heroi, si bé ha d'elegir entre opcions amb aspectes negatius, estas se poden distingir). Segons Victor Kernbach, esta situació de triar entre dos mals iguals, evoca la condició històrica del poble romanès, la qual pàtria se véu sempre creuada i amenaçada per poders enemics, i la població nativa va haver d'elegir entre l'aliança amb l'enemic o la lluita constant contra ell.
Făt-Frumos és també una figura que apareix en la cultura de Romania i la literatura romanesa. Apareix com a personatge en contes o poemes escrits per autors cèlebres, com Mihai Eminescu, Tudor Arghezi, o Nichita Stănescu. Com símptoma de la ironia del poble romà amb si mateix, Făt-Frumos apareix també en alguns acudits romanesos contemporanis, encara que menys freqüent que Bulă o els polítics importants del moment.

## Referències

* ↑ Julia Collier Harris, Rea Ipcar, The Foundling Prince & Other Tales: Translated from the Roumanian of Petre Ispirescu, p xii, Houghton Mifflin Company, Boston and New York 1917

## Bibliografia

* Kernbach, Victor (1989). Dicţionar de mitologie generală. Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, pp. 183-184. (romanès)
# Francesc Gratacós i Matamala

Francesc Gratacós i Matamala (1955), també conegut com a Paco Gratacós, és un distribuïdor de cinema català. Descendent del pianista i compositor de sardanes banyolí Enric Gratacós Massanella (1889-1969), i fill de l'exhibidor de cinema Francesc Gratacós Comas (1913-1984).
En la dècada de 1970 va treballar a Fox Regia fins que el 1978 va crear amb el seu pare la seva pròpia empresa de distribució Mediterráneo Films, que el 1983 es va transformar en Luk Internacional, amb la que va distribuir pel·lícules com La pell (1981), dirigida per Liliana Cavani, Els bojos del bisturí (1982), Blame It on Rio (1984), última pel·lícula dirigida per Stanley Donen, o Ser o no ser d'Ernst Lubitsch. Va formar part del jurat del XV Festival Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror de Sitges.
El 1989 va contactar amb Zoetrope Studios de Francis Ford Coppola i va aconseguir els drets de distribució a les televisions d'Espanya de les pel·lícules Apocalypse Now (1979), Història d'amor (1982) o Rebels (1983). També va contactar amb Lucasfilm i va obtenir els drets de distribució d'un total de 200-300 pel·lícules com Tucker: l'home i el seu somni (1988), La guerra de les galàxies, La recerca del foc o La selva esmaragda. Posteriorment es va dedicar a la distribució de telefilms i de sèries de televisió, entre elles Les tortugues ninja, Garfield, Snoopy, Rocky & Bullwinkle, Doraemon i Shin-chan. El 12 de maig de 2020 fou cessat com a administrador de Luk Internacional.

## Referències

* ↑ Un western futurista en Sitges. Premios para los mejores del miedo, La Vanguardia, 10 d'octubre de 1982
* ↑ Familia Gratacós: cuatro generaciones en la industria, Cine y Tele, 22 de maig de 2017
* ↑ Francisco Gratacós Matamala a infoempresa.com
# Copa Brimstone

La Copa Brimstone és un trofeu de futbol concedit al guanyador anual de l'enfrontament (competició de rivalitat) entre els equips Chicago Fire i FC Dallas de la Major League Soccer.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
# Futbol Club Lleida

El Futbol Club Lleida (o FC Lleyda com també era esmentat a l'època) fou un club català de futbol de la ciutat de Lleida, al Segrià.

## Història

El club va ser fundat el 8 d'abril de 1923, pels membres de la Penya Deportiva Salvat, entitat que es dedicava a la pràctica del futbol des de feia anys i pròxima a la Lliga Regionalista. El mateix any de la seva fundació, la temporada 1923-24, participà en el campionat de Lleida, contra clubs com la Joventut Republicana o el Tàrrega FC. En aquesta temporada l'equip es proclamà campió i assolí l'ascens al Campionat de Catalunya B, en ampliar-se aquesta categoria. El club es mantingué a la segona divisió del futbol català durant cinc temporades, des de la 1924-25 fins a la 1928-29, perdent aquesta darrera la categoria. L'any 1930 el club desaparegué. En el seu lloc, Joan Solé funda el Centre d'Esports de Lleida, un club poliesportiu del qual més tard s'independitzarà el Club Esportiu Joventut, desaparegut el 1935.
El club disputava els seus partits a Cappont, al camí vell d'Albatàrrec. Després de la desaparició del FC Joventut Republicana, el FC Lleida passà a jugar al Camp d'Esports. El club jugava amb camisa blanca amb el coll vermell.

## Temporades

| Temporada | Campionat | Posició |
| 1923-24 | C. de Catalunya Tercera categoria | 1r al C. de Lleida |
| 1924-25 | C. de Catalunya Segona categoria | 5è |
| 1925-26 | C. de Catalunya Segona categoria | 6è |
| 1926-27 | C. de Catalunya Segona categoria | 6è |
| 1927-28 | C. de Catalunya Segona categoria | 8è |
| 1928-29 | C. de Catalunya Segona categoria | 4t del 1r grup |
| 1929-30 | C. de Catalunya Tercera categoria | 3r a la fase final |

## Vegeu també

* Futbol Club Joventut Republicana
* Unió Esportiva Lleida
* Lleida Esportiu

## Referències

* 1 2 3 4 «Anunci del partit Catalunya de les Corts - FC Lleida». revista setmanal Lleyda Deportiva, 01-05-1923. Arxivat de l'original el 2013-06-28.
* ↑ «La nueva junta deportiva del Lleida». Mundo Deportivo, 25-09-1925.
* ↑ «Los dos partidos Martinenc Lleida». Mundo Deportivo, 14-09-1923.
* 1 2 «FC Lleida». Cromo número 44 de Xocolates Amatller, 1929.
* ↑ «La prehistòria». Mundo Deportivo. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «Club de Futbol Lleida». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ «De Lérida». Mundo Deportivo, 15-02-1924.
* ↑ «De Lérida». Mundo Deportivo, 01-10-1928.
* ↑ «En Tarragona». Mundo Deportivo, 26-03-1928.