OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bhupalgarh

Bhupalgarh fou una thikana del Mewar (Udaipur) governada per una dinastia sidòdia del clan Ranawat.
Fou concedida a Pratap Singh, segon fill de Himmat Singh de Shivrati, el fill del qual, Kunwar Bhagwat Singh, havia estat adoptat per la casa de Mewar. Això va passar poc abans de la independència de l'Índia. El va succeir el seu fill Narendra Singh. Porten el títol de maharajà.

## Referències

* Genealogia per H. Soszynski
# Casa Doctor Víctor Conill

La Casa Doctor Víctor Conill és una obra de Maçanet de la Selva (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és de planta rectangular i està adossat a la part noble de la Força de Cartellà. La façana principal consta d'una planta baixa i un pis noble, així com un àtic. Destaca la galeria del pis noble, així com les diverses balaustrades. Les portes i finestres són voltejades per un lleuger marc de guix. Tota l'edificació és de maó arrebossat i pintat de blanc. A la part lateral, hi ha unes galeries o balconades de fusta treballada.

## Història

El senyor Cabanyes de Lloret, un important hisendat, decideix comprar la torre-capella de Cartellà, adquirint-la en subhasta. No li acabava de satisfer l'antiga torre com a habitatge, així que va decidir construir un annexa enganxat a l'antiga torre, el qual serà projectat seguint la tipologia indiana. El senyor Cabanyes, arran de la gran inversió econòmica realitzada, es va acabar arruïnant i es va veure obligat a vendre’s tota la finca per tal de sufragar les deutes. Posteriorment és quan entra en escena el Doctor Víctor Conill, el qual va comprar la finca. A diferència del seu antecessor, a aquest li encantava la construcció originària i li desagradava completament l'annexa que havia construït el senyor Cabanyes. És per això, que va decidir centrar tots els seus esforços i diners en la restauració i rehabilitació de la torre. Tal va ser la despesa en les obres, que el Doctor, igual que el seu predecessor es va acabar arruïnant també, i no va tenir més remei que vendre’s també la finca. En l'actualitat, és propietat privada d'una associació, d'entre els quals hi ha el propietari del famós restaurant de Lloret conegut com “El Trull”.

## Referències

* 1 2 «Casa Doctor Víctor Conill». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Intercomunicador

Un intercomunicador és un aparell electrònic que s'utilitza per parlar entre diferents punts dins d'un mateix edifici o d'un entorn tancat (privat). En alguns casos es tracta d'un sistema half-duplex, amb un microtelèfon semblant als emprats en telefonia, encara que el més corrents són del tipus mans lliures o més exactament, d'una mà lliure, ja que cal emprar l'altra per prémer el botó push to talk.
Els sistemes d'intercomunicació poden ser mòbils, però en general són de sobretaula o estan instal·lats de manera fixa en els edificis o vehicles on es fan servir (sobretot en els seus inicis, atès que l'amplificador emprat era una vàlvula de buit).
Els intercomunicadors més moderns poden incorporar enllaços a algun sistema walkie-talkie, a una xarxa de telèfons, a una xarxa cel·lular, o a panells de control (amb llums o senyals).

## Intercomunicadors permanents

Els intèrfons es troben en molts tipus de vehicles, avions, embarcacions, trens, tancs, estacions de tren, a l'interior dels ferrocarrils i a les estacions de metro i també en la majoria dels edificis, i hotels per a comunicar-se amb les sales de recepció. Finalment, els que han esdevingut més populars són els emprats en els sistemes que substitueixen als porters dels blocs d'habitatges coneguts com a porter automàtic que permeten a més a més obrir la porta de l'edifici de l'immoble.

## Intercomunicadors mòbils

Els intercomunicadors mòbils s'utilitzen especialment en esdeveniments esportius, en obres de teatre o en programes de televisió i també per a ús militar.

## Galeria

* intercomunicadors en una via fèrria en Alemanya
* intercomunicadors en una estació de metro a Hong Kong
* intercomunicadors en un vaixell de guerra dels EUA
* 1980s MirTone intercom system
* Intercom Loudaphone a bord del Queen Mary
* Sistema d'intercomunicació canals utilitzat en un estudi de televisió

## Vegeu també

* Tub acústic
* Monitor d'infants
* Porter electrònic
* Bloop

## Referències

* ↑ «Mrs. Whiggens podria venir si us plau?». Arxivat de l'original el 2011-08-26. [Consulta: 7 març 2012].

## Enllaços externs

* Mrs. Whiggens podria venir si us plau? Arxivat 2011-08-26 a Wayback Machine.
# Tossal Gros (Alfés)

El Tossal Gros és una muntanya de 252 metres que es troba al municipi d'Alfés, a la comarca catalana del Segrià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Aberdour

Aberdour —en gaèlic Obar Dobhair— és un petit poble històric i pintoresc de la costa sud de Fife, Escòcia. Segons el cens de l'any 2011 té una població de 1.633 habitants.
És a la riba nord del Fiord de Forth, orientat cap al sud, cap a l'illa de Inchcolm i la seva abadia, així com cap a Leith i Edimburg. El sinuós carrer principal del poble s'estén una mica terra endins des de la costa. D'ella surten carrers estrets que permeten l'accés a altres zones de la població i també a la costa. Aberdour està entre dues poblacions costaneres majors, Burntisland a l'est i Dalgety Bay a l'oest.
Durant gran part de la seva història, el que ara és Aberdour van ser dos pobles, Wester Aberdour i Easter Aberdour. Aquesta distinció es va tornar menys clara amb l'arribada del ferrocarril al segle xix, però encara és visible.

## Galeria

* Castell d'Aberdour
* Església de St. Fillian

## Referències

* ↑ «Scotland's Census 2011- Aberdour Locality 2010 Profile». www.scotlandscensus.gov.uk, 2011. [Consulta: 2 març 2015].
# 1212
## Esdeveniments

* Grans incendis a Londres.
* Batalla de Las Navas de Tolosa (d'Úbeda segons les fonts catalanes) entre cristians i musulmans.
* La croada dels nens, que precedeix la cinquena de les croades.
* Persecució del bogomilisme.
* Fundació de les clarisses, ordre femenina sota el model dels franciscans.

## Necrològiques

* Guillem de Cabestany, trobador
* Robert d'Auxerre, cronista francès.

## Referències

* ↑ «Robert d'Auxerre (1156-1212)» (en francès). BNF. [Consulta: 18 juny 2023].
# Clemens Bewer

Clemens Bewer (Aquisgrà, 30 de maig de 1820 - Bonn, 2 de setembre de 1884) va ser un pintor alemany d'història i retrats d'estil romàntic.

## Biografia

Va començar els seus estudis d'art a la classe magistral de Karl Ferdinand Sohn a la Kunstakademie Düsseldorf. El 1841, va continuar els seus estudis a París i Roma.
Treballant als estudis de Paul Delaroche, va adquirir els seus coneixements sobre la tècnica del color, després va aprendre el gravat en coure amb Ary Scheffer. També se li va obligar a fer còpies d'obres dels vells mestres, com Rafael, Andrea del Sarto, Ticià, Peter Paul Rubens i Bartolomé Esteban Murillo, que es van utilitzar en diverses petites esglésies.
Va tornar a Düsseldorf el 1847, on es va relacionar amb la Escola de pintura de Düsseldorf; una connexió que mantindria durant més de trenta anys. A més de la pintura, esdevingué professor a la Kunstakademie i hi fou nomenat professor el 1869.
També va ser membre de Malkasten (caixa de pintura) i, el 1861, es va convertir en membre de la comissió encarregada d'adquirir terres per al Malkastenpark (també conegut com a Jacobigarten). Va ser elegit president del Kunstverein für die Rheinlande und Westfalen el 1864.
El 1876 es va traslladar a Bonn, on va passar la seva jubilació. El seu fill gran, Rudolf Bewer, va seguir una carrera legal i es va convertir en Imperial Court Advisor. El seu fill petit, Max Bewer, va ser un escriptor i poeta associat al moviment Völkisch. La seva filla, Helene, es va casar amb el pintor noruec Hans Dahl.

## Referències

* ↑ Heidermann, Horst; Seel, Johann Richard. Seel: Johann Richard Seel, Maler im Wuppertal und Zeichner des Deutschen Michel. Essen: Thales-Verl, 2003, p. 113. ISBN 978-3-88908-492-7.
* ↑ S., A. «Bickel W. (Dr.) — Bevölkerungsgeschichte und Bevölkerungspolitik der Schweiz seit dem Ausgang des Mittelalters». Population, Vol. 2, 4, 01-04-1947, pàg. 808–808. DOI: 10.3917/popu.p1947.2n4.0808. ISSN: 0032-4663.
* ↑ Die Düsseldorfer Malerschule im Jahr 1828. De Gruyter, 2022-06-07, p. 42–62.

## Bibliografia

* Bewer, Clemens. A: Hermann Alexander Müller: Biographisches Künstler-Lexikon. Verlag des Bibliographischen Instituts, Leipzig 1882, pàg. 47 (en línia)
* J. Fey: "Zur Geschichte Aachener Maler des 19. Jahrhunderts", Dins: Aus Aachens Vorzeit. Mitteilungen des Vereins für Kunde der Aachener Vorzeit. Zehnter Jahrgang 1897, núm.4/8. pàgs.79/80 (en línia)
* Hackmann, Lisa: "Bewer, Clemens". A: Bénédicte Savoy und France Nerlich (Eds.): Pariser Lehrjahre. Ein Lexikon zur Ausbildung deutscher Maler in der französischen Hauptstadt. Vol. 1: 1793–1843, Walter de Gruyter, 2013, pàgs.25–27ISBN 978-3-11-029064-6
# Casa Torrents i Miret

La Casa Torrents i Miret, o Palau dels Barons de Rocafort, és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici fa cantonada entre el carrer de la Muralla dels Vellets i la Plaça del Vall del Castell. Es compon de dos cossos, un de planta baixa, dos pisos i cambra d'aire sota coberta de teula àrab, i un altre de planta baixa sota terrat. El conjunt respon a les característiques formals de l'eclecticisme.

## Història

La Casa Torrent i Miret, construïda per iniciativa de Josep Torrent i Miret, data en una primera etapa de 1870, any en què es va fer el cos inicial de planta baixa i dos pisos. L'any 1899 es presentà un projecte de reforma d'aquesta part i de construcció del cos de planta baixa i terrat, projecte que es conserva a l'arxiu de l'Ajuntament. La realització de l'obra fou dirigida per l'arquitecte Santiago Güell i Grau.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Torrent i Miret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Casa Torrents i Miret, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Isabela (Puerto Rico)

Isabela és un municipi de Puerto Rico localitzat a la costa nord de l'illa, també conegut amb el noms de jardín del noroeste; los gallitos i el pueblo de los quesitos de hoja. Confina pel Nord amb l'oceà Atlàntic, pel Sud amb el municipi de San Sebastian, per l'Est amb Quebradillas i per l'Oest amb Aguadilla i Moca. El nom d'Isabela es va posar en honor d'Isabel I de Castella quan el 21 de maig de 1819 el governador de Puerto Rico, Salvador Meléndez Bruna, aprovà la petició del seu trasllat a la costa.
El municipi està dividit en 14 barris: Pueblo, Arenales Altos, Arenales Bajos, Bajura, Bejuco, Coto, Galateo Alto, Galateo Bajo, Guayabos, Guerrero, Jobos, Llanadas, Moras i Planas.

## Referències

* ↑ «Isabela». Enciclopedia de Puerto Rico. [Consulta: 7 juny 2015].
* ↑ «American FactFinder». Factfinder.census.gov. [Consulta: 9 juny 2015].

## Enllaços externs

* Informació d'Isabela Arxivat 2015-06-14 a Wayback Machine. a la web oficial de l'Estat Lliure associat de Puerto Rico
# Ugni molinae

Ugni molinae (sinònims: Myrtus ugni, Eugenia ugni) és un arbust natiu de Xile i zones adjacents del sud de l'Argentina. Els indígenes Maputxe li diuen unyi. El seu hàbitat és la selva de Valdivia.

## Descripció

És un arbust de fulla persistent 30 a 170 cm d'alt. Les fulles són oposades i ovals de 1a 2 cm de llarg i 1 a 1, cm d'ample. Les flors fan un cm de diàmetre. El fruit és una baia comestible d'un cm de diàmetre, madura a la tardor.
Juan Ignacio Molina va ser el primer a descriure-la el 1782. Va ser introduït a Anglaterra el 1844 i va passar a ser la fruita favorita de la reina Victòria.

## Usos

També és planta ornamental. Es cultiva a petita escala i és la base del licor anomenat Murtado, també es menja cuit en melmelades i altres preparacions amb sucre. Es cultiva també a Nova Zelanda

## Enllaços externs

* Description at pfaf.org
* Chilean government project Arxivat 2014-01-07 a Wayback Machine. - promoting its commercial use (in Spanish)

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-10-21. [Consulta: 29 setembre 2010].
# Aeroport de Zagora

L'aeroport de Zagora (àrab: مطار زاكورة, maṭār Zāgūra) (codi OACI: GMAZ) és un aeroport regional del Marroc que serveix la vila de Zagora.
L'actual aeroport fou construït entre 2007 i 2009. L'anterior aeroport tenia una pista de sorra a 30° 19′ 13″ N, 005° 52′ 00″ O﻿ / ﻿30.32028°N,5.86667°O﻿ / 30.32028; -5.86667 de 1,140 metres (3,740 ft) longitud.

## Aerolínies i destins

| Aerolínies | Destinacions |
| Royal Air Maroc | Casablanca, Ouarzazate |

## Referències

* ↑ Google Maps - Zagora
* ↑ Google Maps - Old Zagora

## Enllaços externs

* OurAirports - Zagora
* Great Circle Mapper - Zagora
# A.L.F.A 24 HP

L'A.L.F.A. 24 HP va ser un automòbil de turisme que es va fabricar entre 1910 i 1913. Aquest va ser el primer automòbil creat per A.L.F.A. (més tard Alfa Romeo). Giuseppe Merosi era l'home responsable de l'enginyeria. La designació del motor constituïda per un nombre, així com "HP" va venir per la usual designació dels cavalls fiscals en aquella època (en anglès, horse power). Aquest automòbil va ser usat, per primera vegada en una cursa d'automòbils, a la Targa Florio de 1911. Aquest va ser el primer èxit comercial per a la companyia. Fins a 1913 es van construir aproximadament 200 unitats de l'A.L.F.A. 24 HP.

## Mecànica

L'A.L.F.A. 24 HP tenia un motor de 4 cilindres en línia amb 4082 cc i vàlvules laterals, que produïa 42 CV a 2200 rpm i proporcionava una velocitat màxima de 100 km/h. Tenia una transmissió manual de 4 velocitats.

## La sèrie HP

El 24 HP va esdevenir el punt de partida d'una sèrie de vehicles que va ser contínuament desenvolupada, la sèrie HP. Aquesta sèrie inclou els següents models, que van ser construïts fins a 1921:
* 12 HP, motor de 4 cilindres en línia amb 2413 cc i 22 CV (1910-1911).
* 15 HP, motor de 4 cilindres en línia amb 2413 cc i 25 CV (1912-1913).
* 40/60 HP, motor de 4 cilindres en línia amb 6082 cc i 70 CV (1913-1914).
* 15/20 HP, motor de 4 cilindres en línia amb 2413 cc i 28 CV (1914-1915).
* 20/30 HP, motor de 4 cilindres en línia amb 4082 cc i 49 CV (1914-1920).
* 20/30 HP CA Sport, motor de 4 cilindres en línia amb 4250 cc i 67 CV (1921).

## Vegeu també

* Alfa Romeo

## Bibliografia

* The Alfa Romeo Tradition. Haynes (Foulis) Publishing Group Ltd Somerset, Regne Unit, 1990. ISBN 0854298754.
# D'Artagnan

D'Artagnan és el nom amb què era més conegut Charles de Batz-Castelmore (Lupiac, 1611?/1616? - Maastricht, 1673), comte d'Artagnan, un famós mosqueter gascó del segle xvii.
Va formar part dels mosqueters de la primera companyia dels anomenats mosqueters grisos (pel color del seu uniforme) o també grans mosqueters, reconstituïda en 1657. Tot i que el seu grau era oficialment de sotstinent, funcionalment feia les tasques corresponents al seu Capità Tinent, Philippe Mancini, nebot del Cardenal Mazzarino. Vivia a l'actual 7è districte de París i freqüentava els salons literaris del barri parisenc del Marais, on va conèixer la seva muller, una vídua rica amb qui va tenir dos fills i de qui es va separar sis anys després del matrimoni. En 1661 va tenir com a missió arrestar en Nicolas Fouquet, a qui va haver d'acompanyar a presons successives i de qui s'havia d'ocupar personalment tot el dia, durant tres anys. Deu anys més tard faria la mateixa feina amb Antonin Nompar de Caumont, el capità de la guàrdia reial. El 1666 va ser nomenat Capitaine des petits chiens du Roi courant le chevreuil i va anar a viure al palau de Versalles. I el 1667 va passar a ser nomenat governador de Lilla, tot i que molt impopular. Va participar en la guerra francoholandesa d'ençà que el rei Lluís XIV de França la va començar, el 1672, fins a la seva mort l'any següent.
Va inspirar un dels protagonistes de les novel·les d'Alexandre Dumas (pare) Els tres mosqueters (1844), Vint anys després (1845) i El vescomte de Bragelonne (1847), un espadatxí gascó que decideix ingressar al cos dels mosqueters. Aquesta va inspirar, al seu torn, la sèrie japonesa de dibuixos animats per a la televisió D'Artacan y los tres mosqueperros, en la qual la majoria de personatges són gossos.

## Referències

* ↑ Pujol, Clàudia. «Les aventures de d'Artagnan a la Catalunya del Nord». Sàpiens. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «D'Artagnan, la verdadera historia». Revista de Historia, 04-05-2016. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «Monsieur d'Artagnan». Catalunya Vanguardista, 25-06-2018. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «Le «vrai» d'Artagnan». Musée de l'Armée. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «la verdadera historia de d'artagnan y los tres mosqueteros». National Geographic. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ Dumas, Alexandre. Els tres mosqueters. Barcelona: Suma de Lletres Catalans, 2002. ISBN 84-95980-32-0.
* ↑ Ballaz Zabalza, Jesús. Els Tres mosqueters. Barcelona: La Galera, 2006. ISBN 84-246-2161-1.
* ↑ ALEXANDRE DUMAS. LE VICOMTE DE BRAGELONNE. [S.l.]: SELTZER BOOKS, 2018. ISBN 1-4553-8692-8.
* ↑ «Els Tres mosqueters / Alexandre Dumas ; traducció de J. Navarro Costabella ; revisada per Josep Estruch i Traité». Diputació de Barcelona. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ Busquets, G. «D'Artacan ja en té 30». El Punt Avui, 25-10-2012. [Consulta: 25 abril 2021].

## Vegeu també

* Les novel·les de D'Artagnan
# Casa Torner i Güell

La Casa Torner i Güell és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, de tres crugies, format per planta baixa, entresòl, dos pisos i terrat amb torratxa i mirador. La façana és de maó vist, excepció feta de la planta baixa i l'entresòl. Presenta composició simètrica. Són elements interessants els aplacats de ceràmica vidriada i la barana del terrat, de ceràmica motllurada al pla. Al centre del coronament de la façana apareix la inscripció de 1884.

## Història

La Casa Torner i Güell està situada en la zona d'eixample vuitcentista urbanitzada a partir de l'enderrocament de l'antiga muralla medieval. La casa fou construïda per iniciativa d'Antoni Torner i Güell, i dirigida pel mestre d'obres Josep Inglada i Estrada. A l'arxiu de l'Ajuntament de Vilafranca es conserven dos projectes datats del 1884, un amb data de 4 d'agost i aprovat el 12 del mateix mes, i un altre del 17 de novembre, que presenta l'addició d'un nou pis, aprovat dos dies més tard.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Torner i Güell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Casa Torner i Güell, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Isabel del Río

Isabel del Río (Barcelona, 1983) és una escriptora catalana i treballadora del món del llibre des del 2009.

## Biografia

Llicenciada en Filosofia per la UAB, Isabel del Río, treballa com a redactora, documentalista, lectora professional i correctora per editorials, com Castellnou, Edicions 62 i la Galera, mitjans de comunicació i altres escriptors, com Francesc Miralles, Àlex Rovira i David Escamilla. És autora de més d'una dotzena d'obres entre novel·la, relats, poesia i assaig, tant en català com en castellà.
Col·labora en revistes digitals de gèneres fantàstics com Libros Prohibidos, El Biblionauta i Librújula i imparteix tallers d’escriptura i diferents activitats de foment de la lectura.
En el seu bloc La Odisea del Cuentista es poden seguir les seves passes i llegir les ressenyes de les seves darreres lectures, així com entrevistes a persones del món editorial.

## Obres

* Casa de títeres (Barcelona: Maikalili, 2008)
* La Casa de la Torre (Barcelona: La Galera, 2010). Finalista Premi Ramon Muntaner i Premi Ictineu (2011).
* Lovefool (Barcelona: Otros Mundos, 2014).
* La Vident de la lluna plena (Barcelona: Columna, 2015).
* Las Bocas de la Montaña: El Señor del Viento (Madrid: Atlantis, 2016). Guanyadora del Premi Isla de las Letras a la Millor novel·la fantàstica (2017).
* La playa subterránea (Villaviciosa: Camelot, 2018).
* Rojo sobre negro (Barcelona: Apache, 2018).
* En la casa de Ícelo (Madrid: InLimbo, 2022).
* Mare (Barcelona; Spècula, 2022). Guanyadora del Premi Imperdible al Millor llibre fantàstic en català (2022).

## Referències

* ↑ «Isabel del Río». [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ «Isabel del Río». [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ «La Odisea del Cuentista». [Consulta: 1r maig 2023].
# Darbukka

La darbukka —de l'àrab دربكة, darbukka— és un instrument de percussió d'origen àrab usat a tot l'Orient Pròxim. També se la coneix com a toballe (a Palestina), zarb o tombak (o dumbek), que deriva dels dos sons principals que formen la base de la seva tècnica: un so greu (dum) i un altre agut (tac), a més dels redobles, que en àrab s'anomenen harakat i se'ls coneix com a tákatak. A Egipte se la coneix amb el nom de tabla, una paraula que en àrab s'utilitza per a designar els instruments de percussió en general.
L'origen de la darbukka es remunta a l'antiga Babilònia, però s'ha estès molt, arribant fins i tot als Balcans i al nord d'Àfrica. És un dels instruments més utilitzats de la música àrab.
La darbukka és un tambor d'una sola membrana. Té forma de copa. Originalment s'utilitzava fang per a la caixa de ressonància i pell de cabra o de peix per a la membrana, tot i que també se sol fer servir fusta o metall per a la caixa. Actualment és comú l'ús de fibra de vidre o alumini per a la caixa i plàstic per a la membrana. Per tocar la darbukka, se sol col·locar entre les cuixes o damunt les cames i es fan servir el palmell de la mà i els dits.

## Referències

* ↑ «darbukka». TermCat. [Consulta: 31 març 2017].
* 1 2 «tombak». TermCat. [Consulta: 31 març 2017].

## Enllaços externs

* Read More About Doumbek Arxivat 2009-11-10 a Wayback Machine. (anglès)
* Fingers of Fury: Darbuka (anglès)
Viccionari