OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Higashidōri

Higashidōri (東通村; Higashidōri-mura) és una vila del Japó situada a la prefectura d'Aomori.

## Referències

* ↑ «Aomori (Japan): Prefecture, Cities, Towns and Villages - Population Statistics, Charts and Map» (en anglès).
# Resolució 734 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 734 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou adoptada per unanimitat el 29 de gener de 1992 després de recordar les resolucions anterior sobre el tema, així com l'estudi de l'informe del Secretari General de les Nacions Unides sobre la Força Provisional de les Nacions Unides a Líban (FPNUL) aprovada a la Resolució 426 (1978), el Consell va decidir prorrogar el mandat de la FPNUL durant sis mesos més fins al 31 de juliol de 1992.
El Consell va tornar a enfrontar el mandat de la Força i va demanar al Secretari General que informés sobre els progressos realitzats respecte a l'aplicació de les resolucions 425 (1978) i 426 (1978). També va exigir que examini maneres de millorar l'efectivitat de la Força.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)
* Guerra Civil libanesa
* Conflicte del sud del Líban (1985-2000)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Cabeza de Perro

Ángel García, anomenat Cabeza de Perro (Igueste de San Andrés, Tenerife, Canàries, 1800 - Santa Cruz de Tenerife, ¿?), va ser un pirata espanyol que presentava acusats trets físics, d'aquí el seu sobrenom.

## Biografia

Possiblement, des de la seva joventut es dedicava a la pirateria. Va dur a terme les seves activitats a les costes africanes i principalment al Carib. Al barri de San Lorenzo, a l'Havana (Cuba), posseïa una gran propietat on guardava els tresors que robava. L'episodi més conegut del pirata va ser l'assalt que va efectuar a un altre vaixell que realitzava el recorregut entre La Habana i Nova York. Tots els tripulants de la nau assaltada van ser assassinats. Només van sobreviure una dona i el seu fill, que després de ser llançats al mar van ser rescatats posteriorment per un veler italià que passava per la zona. Després d'això el pirata Cabeza de Perro va sentir un gran penediment i va tornar a la seva terra amb el desig de deixar la pirateria. Però al poc de desembarcar a Tenerife va ser capturat i executat a Santa Cruz de Tenerife.
De la mateixa manera que succeeix amb el famós corsari (també de Tenerife) Amaro Pargo, hi ha la creença popular que el pirata Cabeza de Perro també posseïa un tresor ocult, en aquest cas amagat en una cova situada en una platja propera al seu poble natal.
Actualment es creu que aquest pirata és només un personatge basat en Amaro Pargo, ja que no existeixen referències reals ni de les seves activitats ni del seu afusellament a Tenerife. Sí que va existir un delinqüent en els anys 20 del segle passat que prenia aquest sobrenom.

## Referències

* 1 2 El pirata tinerfeño Cabeza de Perro
* ↑ «Historias y relatos sobre tesoros en Canarias». Arxivat de l'original el 2017-08-13. [Consulta: 22 gener 2016].
* ↑ El pirata "cabeza de perro" ficcion o realidad

## Vegeu també

* Pirateria a Canàries
* Amaro Pargo
# Museu Arqueològic de l'asclepeion d'Epidaure

El Museu Arqueològic de l'asclepeion d'Epidaure és un museu de Grècia situat al jaciment arqueològic d'Epidaure, a la regió d'Argòlida.
L'edifici del museu es va construir entre 1898 i 1900, tot i que no començà a funcionar fins a 1909. És un dels museus més antics de Grècia. L'exposició fou dissenyada per l'arqueòleg Panagiotis Kavvadias.

## Col·leccions

El museu conté una col·lecció d'objectes procedents sobretot de l'asclepeion d'Epidaure, excavat entre 1881 i 1928. Entre els objectes exposats figuren antics instruments mèdics, llums d'oli sagrats, ofrenes, escultures, relleus, inscripcions, elements arquitectònics i també còpies d'algunes estàtues els originals de les quals són ara al Museu Arqueològic Nacional d'Atenes.
Entre les escultures destacades hi ha una estàtua d'Higiea del segle IV ae, i estàtues d'altres divinitats com Asclepi i Afrodita, d'època romana. Són també importants algunes inscripcions. Una n'és del segle IV ae, en què s'assignen els treballs de construcció del santuari i les corresponents despeses. Entre els elements arquitectònics destaquen les rosasses d'un tolos, així com seccions del temple d'Asclepi, del d'Àrtemis i dels propileus.

## Referències

* ↑ Museo Arqueológico de l'asclepeion d'Epidaure en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: història (en grec).
* ↑ Museu Arqueològic de l'asclepeion d'Epidaure en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: descripció Arxivat 2020-07-03 a Wayback Machine. (en grec).
* ↑ Museu Arqueològic de l'asclepeion d'Epidaure en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: inscripció de l'edifici del temple (en grec).
* ↑ Elisavet Spazari i Kelli Petropolu, Corint-Micenes-Nauplió-Tirint-Epidaure.
# Higashiyama

Higashiyama (東山区, Higashiyama-ku) és un dels onze districtes de la ciutat de Kyoto, a la prefectura del mateix nom, al Japó. Al districte es troben zones i monuments de gran rellevància com el barri de Gion i el santuari de Yasaka o el temple Kyomizu. Higashiyama és el districte de Kyoto amb menys població.

## Geografia

Ubicat entre el riu Kamo i la serralada de Higashiyama, el districte de Higashiyama està limitat aproximadament pel carrer Sanjō al nord i pel carrer Jūjō. Històricament, el terme del districte estaria fóra de l'antiga ciutat imperial de Kyoto. La zona occidental del districte consisteix essencialment en barris residencials, mentres que la zona oriental esta dominada pel terreny boscós. A la zona nord del districte, entre el riu Kamo i el carrer Higashi-ôji existeix un barri comercial, mentres que el sud del districte és una zona semi-industrial.

### Barris

* Yūsai (有済)
* Awata (粟田)
* Yasaka (弥栄)
* Shinmichi (新道)
* Rokuhara (六原)
* Kiyomizu (清水)
* Teikyō (貞教)
* Shūdō (修道)
* Ikkyō (一橋)
* Tsukinowa (月輪)
* Imagumano (今熊野)

## Història

El districte de Higashiyama fou creat l'any 1929 fruit d'una escissió del districte de Shimogyō. Des de l'any 1931 fins al 1976, l'àrea de Higashiyama també comprenia el terme de l'actual districte de Yamashina, el qual era un municipi independent fins a la seua integració a la ciutat de Kyoto el 1931. El nom del districte es pot traduir al català com a "muntanya de l'est", donant bon compte de la seua situació geogràfica.
Degut a les restriccions en matèria de desenvolupament urbà i noves construccions, la població del districte va disminuint constantment. Higashiyama és el districte amb menys població de tot Kyoto i té una quantitat desproporcionada de població envellida.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| n/a | n/a | n/a | n/a | n/a | n/a | 62.077 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 51.171 | 44.813 | 40.528 | 36.105 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Ferrocarril Elèctric Keihan
** Sanjō - Gion-Shijō - Kiyomizu-Gojō - Shichijō - Tōfukuji - Toba-kaidō
* Companyia de Ferrocarrils del Japó Occidental (JR West)
** Tōfukuji
* Metro de Kyoto
** Sanjō Keihan - Higashiyama - Keage

### Carretera
## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=26105
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Marcos Martín de la Fuente

Marcos Martín de la Fuente (Palma, 17 de setembre de 1968) és un exfutbolista mallorquí, que jugava com a migcampista. Després de la seva retirada ha treballat com a coordinador del futbol base del RCD Mallorca.

## Trajectòria

Va sorgir de les categories inferiors del RCD Mallorca, amb qui va debutar a Primera Divisió a la temporada 87/88, l'any en què els balears baixaven de categoria. De nou a la màxima categoria a la 89/90, només hi va participar en nou partits, que van créixer fins a 22 en la següent.
L'estiu de 1991 deixa l'illa i fitxa pel Sevilla FC, on seria titular les cinc temporades que hi romandria a la capital andalusa. Va ser un dels jugadors més característics del Sevilla de la dècada dels 90, i si bé no era un jugador amb gol, va deixar un bon grapat de dianes al seu pas pel Sánchez Pizjuán.
Amb el descens sevillà a l'estiu de 1996, Marcos canvia d'aires i marxa al CP Mérida. Jugaria 22 partits de la temporada 97/98 amb els extremenys a la màxima categoria, però el seu club tornaria a Segona divisió. El balear acompanyaria aquesta formació dues campanyes en la categoria d'argent, sent titular indiscutible.
L'estiu del 2000 retorna al RCD Mallorca, en una segona etapa que abastaria cinc temporades i on guanyaria la Copa del Rei del 2003. Amb el Mallorca va ser peça clau en els primers anys, mentre a poc a poc desapareixeria dels onzes titulars fins a jugar només deu partits en la seua darrera temporada, la 2005-06.
En total, Marcos va jugar 412 partits en primera divisió, marcant 25 gols.
# Santacirga

Santacirga (o Santa Cirga) és una possessió o caseriu del terme de Manacor (Mallorca). Santa Cirga és coneguda sobretot per ser el lloc de naixement de mossèn Antoni Maria Alcover i Sureda.

## El nom

La forma del topònim fa pensar que és dedicat a una santa. El Diccionari català-valencià-balear parla d'una deformació dialectal de Santacilia, però els etimologistes entenen que podria provenir d'altres orígens i, per aquest motiu, hi ha qui ho escriu junt.

## Referències

* 1 2 Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Santacirga». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ Visita a Manacor per reviure els indrets de Mossèn Alcover, Cap Vermell, 8 d'abril de 2013
* ↑ «Santacirga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aguiló, Cosme; Gulsoy, Joseph. «Aproximació etimològica al topònim Santacirga (Manacor, Mallorca)». A: Toponímia i etimologia. Barcelona: Ed. de l'Abadia de Montserrat, 2002, p. 237-241 (Volum 18 de Biblioteca Miquel dels Sants Oliver). ISBN 9788484154211.
# Resolució 740 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 740 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou adoptada per unanimitat el 7 de febrer de 1992 després de reafirmar les resolucions 713 (1991), 721 (1991), 724 (1991) i 727 (1992) i considerant un informe del Secretari General Boutros Boutros-Ghali, el Consell va aprovar els plans per a una missió de manteniment de la pau a la República Federal Socialista de Iugoslàvia.
El Consell va expressar el seu desig de desplegar la força després d'eliminar els "obstacles restants en el camí", i va demanar als líders serbis que acceptessin el pla de pau de les Nacions Unides. Aleshores el president de Croàcia Franjo Tuđman havia acceptat el pla. També va aprovar l'augment de la comissió d'enllaç militar a un total de 75 oficials, per sobre de 50.
La resolució va demanar a totes les parts que cooperessin amb la Conferència a Iugoslàvia per arribar a una solució del problema d'acord amb els principis de l'Organització per a la Seguretat i la Cooperació a Europa i també a tots els estats per continuar observant l'embargament d'armes al país.

## Referències

* ↑ Mayall, James. The New interventionism, 1991–1994: United Nations experience in Cambodia, former Yugoslavia, and Somalia. Cambridge University Press, 1996, p. 171. ISBN 978-0-521-55856-3.
* ↑ Croft, Stuart. Strategies of arms control: a history and typology. Manchester University Press ND, 1996, p. 171. ISBN 978-0-7190-4877-7.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)
* Guerra de Bòsnia
* Guerra de la independència croata

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Museu Arqueològic del Puerto de la Cruz

El Museu Arqueològic del Puerto de la Cruz és un museu situat a la ciutat de Puerto de la Cruz al nord de l'illa de Tenerife (Illes Canàries). Alberga una de les col·leccions de ceràmica aborigen guanxe més importants de Canàries amb peces úniques a Tenerife.
Creat el 1953, la seva seu és una edificació de valor historicoartístic, senyera de l'arquitectura canària tradicional dels segles XVIII-xix. Més de 2.600 registres que representen diversos elements de la cultura guanxe formen els seus fons, entre els quals destaca la col·lecció d'atuells que és l'objecte d'exhibició de la seva exposició permanent.
A part de col·leccions de ceràmica aborigen, els fons inclouen també restes de caràcter antropològic (diverses mòmies guanxes), una petita col·lecció d'indústria lítica (el 27 per cent del total) i una magnífica col·lecció d'ornaments personals realitzats en closques de mol·luscs. De caràcter excepcional són les dues peces úniques a l'illa com són el "joyerito", dues closques de lapa que tanquen petites denes i una figureta antropomorfa o ídol d'argila cuit, coneguda com a Guatimac, trobada al barranc de Herques (Fasnia) a finals del segle xix, que encara que es desconeix el seu significat precís, sembla que estigui relacionada amb el món magicoreligiós dels guanxes.

## Galeria

* Ídol anomenat Guatimac, símbol del museu
* Peça anomenada "El joyerito", dues closques de lapa que amaguen petites denes
* Gerres d'argila
* Recreació d'una cova guanxe
* Ceràmica aborigen

## Vegeu també

* Guanxe.
* Guatimac.

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Museu Arqueològic del Puerto de la Cruz
* Museo Arqueológico del Puerto de La Cruz, lloc Oficial Arxivat 2013-09-25 a Wayback Machine.
# Campionat Autonòmic de Frontó Individual

El Campionat Autonòmic de Frontó Individual és un torneig de frontó valencià organitzat per la Federació de Pilota Valenciana en què competeixen jugadors aficionats, tot i que hi ha hagut professionals retirats (Puchol) o aficionats que han esdevingut professionals (Núñez).

## Historial

| Any | Campió | Subcampió | Resultat | Frontó |
| 2012 | Pasqual II | Adrián II | 50-35 | Almussafes |
| 2011 | Adrián III | Víctor | 40-25 | Alfafar |
| 2010 | Adrián II | Pasqual II | 40-30 | Alfafar |
| 2009 | Pasqual II | Adrián II | 40-20 | El Puig |
| 2008 | Montesa | Lemay | 40-30 | Alfafar |
| 2007 | Lemay | José de Moixent | 40-20 | Alfafar |
| 2006 | Lemay | José de Moixent | 40-30 | Alfafar |
| 2005 | Lemay | José de Moixent | | Alfafar |
| 2004 | Lemay | Salva | | Xest |
| 2003 | Puchol | Pascual | | El Puig |
| 2002 | Puchol | Pedro | | El Puig |
| 2001 | Montesa | Zacarías | | Albal |
| 2000 | Montesa | Paquito | | Utiel |
| 1999 | Montesa | Puchol | | El Puig |
| 1998 | Puchol | Arcusa | | El Puig |
| 1997 | Pascual | Paquito | | La Pobla de Vallbona |
| 1996 | Salva | Pascual | | Albal |
| 1995 | Canetero | Paquito | | Borbotó |
| 1994 | Canetero | Pascual | | Utiel |
| 1993 | Canetero | Pascual | | Albal |
| 1992 | Canetero | Toni Costa | | Alfafar |
| 1991 | Canetero | Sevilla | | Alfafar |
| 1990 | Sevilla | Pascual | | Alfafar |
| 1989 | Sevilla | Toni Costa | | Alfafar |
| 1988 | Sevilla | Núñez | | Alfafar |
| 1987 | Sevilla | Pascual | | Alfafar |
# Marc Licini Lucul (pretor 186 aC)

Marc Licini Lucul (llatí: Marcus Licinius Lucullus) va ser un magistrat romà del segle ii aC.
Va ser pretor peregrí l'any 186 aC quan es van descobrir les reunions d'homes i dones per organitzar les bacanals a Roma i tan gran va ser la confusió que va causar el seu descobriment que es van haver d'adoptar mesures serioses i un Senatconsult (de Bacchanalibus), i els pretors van haver de suspendre per trenta dies els processos judicials en curs.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 839.
# Marc Livi Dènter

Marc Livi Dènter (llatí: Marcus Livius Denter) era un magistrat romà que va ser cònsol l'any 302 aC juntament amb Marc Emili Paulus. Formava part de la gens Lívia, d'origen plebeu.
Durant el seu consolat es va renovar la guerra contra els eques, però els cònsols romans van ser rebutjats en els seus atacs. El 299 aC va ser un dels primers plebeus admesos al càrrec de pontífex i com a tal va acompanyar a Publi Deci. A petició de Deci va ser després pretor.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita X,1,9; X,28-29
# László Péter

László Péter (Rákosliget, 8 de juliol de 1929 - Londres, 6 de juny de 2008) va ser un professor emèrit d'Història d'Hongria a la Universitat de Londres. Va graduar-se a la Universitat Eötvös Loránd de Budapest i després va treballar com a arxiver i professor. Va marxar d'Hongria el 1956 i, posteriorment, es va un doctorar en Filosofia al Nuffield College de la Universitat d'Oxford. El 1961 va ser nomenat professor a la UCL School of Slavonic and East European Studies de la University College de Londres on va esdevenir catedràtic el 1990. Es va jubilar l'any 1994.
László Péter va fer recerca sobre la història constitucional d'Hongria i la monarquia dels Habsburg, sobretot del segle xix. També va ser membre de l'Acadèmia Hongaresa de Ciències. Durant la Revolució hongaresa de 1956, Péter va ser nomenat membre del comitè revolucionari encarregat de la supervisió i catalogació dels arxius del Ministeri de l'Interior.

## Obra publicada

* Historians and the history of Transylvania. East European Monographs, 1992.
* Resistance, rebellion and revolution in Hungary and Central Europe: commemorating 1956. Hungarian Cultural Centre, UCL, 2008. ISBN 978-0-903425-79-7.
* Hungary's Long Nineteenth Century: Constitutional and Democratic Traditions in a European Perspective. Leiden and Boston: Brill, 2012. ISBN 978-90-04 22212-0.

## Referències

* 1 2 «Professor Laszlo Peter: Historian of Hungary» (en anglès), 29-06-2008. [Consulta: 19 gener 2023].
# László Polgár (cantant)

László Polgár (Budapest, Hongria, 1 de gener de 1947 – Zúric, Suïssa, 19 de setembre de 2010) fou un baix d'òpera hongarès.

## Biografia

Va estudiar amb Eva Kutrucz a l'Acadèmia Franz Liszt entre 1967-72 i posteriorment amb Hans Hotter i Yevgeny Nesterenko.
Va debutar el 1971 com a Ceprano a Rigoletto, cantant després altres personatges: Osmin, Sarastro, Leporello, Don Basilio, Gurnemanz, etc.
La seva consagració internacional va arribar a Londres com a Rodolfo a La sonnambula al Covent Garden. Va pertànyer al cos estable de l'Òpera Estatal de Viena el 1983, a l'Òpera Estatal de Baviera i a l'Òpera de París des de 1985, cantant també a Hamburg i en els festivals de Salzburg i Aix-en-Provence.
Entre 1992 i 2008 va ser un dels baixos principals de l'Òpera de Zúric.
Especialment conegut per la interpretació d'el castell de Barba Blava de Bartók que també va gravat dirigit per Pierre Boulez.
Va morir el 19 de setembre de 2010 a Zúric a l'edat de 63 anys.

## Referències

* ↑ Elhunyt Polgár László operaénekes. Híradó.hu, 19 de setembre de 2010 (en húngaro)
* ↑ László Polgár, intérprete de referencia de Barbazul

## Bibliografia

* Grove Music Online, Peter Varnai & Alan Blyth, Oxford University Press, 2008.
* Bach-Cantatas, Aryeh Oron & Maria Langsch.

## Enllaços externs

* László Polgár
* Obituari
# Marcelino Díaz Suárez

Marcelino Díaz Suárez (Las Palmas de Gran Canaria, 8 d'octubre de 1973) és un futbolista canari, que ocupa la posició de davanter.

## Trajectòria

Sorgeix del filial de la UD Las Palmas. Amb els gran canaris debuta a Segona Divisió a la temporada 96/97, sumant dos partits, mentre que a l'any següent esdevé titular, amb 12 gols en 32 partits. Eixa bona xifra li val el seu fitxatge per l'altre gran equip de l'arxipèlag, el CD Tenerife. Amb els tinerfenys hi debuta a primera divisió, però tot just disputa quatre partits.
La segona meitat de la temporada 98/99 la passa al CA Osasuna. Després d'un any a Portugal, retorna a la categoria d'argent en incorporar-se a les files del Recreativo de Huelva, on és suplent. A partir del 2001, la seua carrera prossegueix per divisions més modestes.

### Equips

* 93/96 Las Palmas B
* 96/98 UD Las Palmas
* 98/99 CD Tenerife
* 98/99 CA Osasuna
* 99/00 U. Leiria
* 00/01 Recreativo de Huelva
* 01/03 AD Ceuta
* 02/03 UD Lanzarote
* 03/04 Vecindario
* 04/05 Guijuelo
* 05/07 Fuenlabrada
* 07/... Orientación Marítima
# Marcelino Bernal

Marcelino Bernal (7 de maig de 1962) és un exfutbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1994.

## Referències

* ↑ Mexico record international footballers
* ↑ Marcelino Bernal a National-Football-Teams.com (anglès)
# Marie Egner

Marie Egner (25 d'agost de 1850 - 31 de març de 1940, Viena) va ser una pintora austríaca.
Començà a estudiar a Graz amb Hermann von Königsbrunn, i posteriorment va estudiar a Düsseldorf entre 1872 i 1875 amb Carl Jungheim (1830-1886). El 1882 es va mudar a Viena, on va viure amb la seva mare, però passava els estius al castell de Plankenberg, proper a Neulengbach, on va estudiar amb Emil Jakob Schindler fins a 1887. Posteriorment va fer un viatge d'estudis a Anglaterra entre 1887 i 1889. Poc després, va tenir lloc la seva primera exposició a Viena. Després, també va exhibir les seves obres a Alemanya i Anglaterra. Va obrir una escola d'art per a dones, però el 1910 va decidir tancar-la per qüestions de salut. Al final de la Primera Guerra Mundial es va fer membre de l'Associació Austríaca de Dones Artistes. El 1926 el grup va afavorir una exhibició retrospectiva del seu treball. El 1930 va començar a perdre la vista i a desaparèixer de l'esfera pública.

## Referències

* ↑ «Marie Egner». Kovacek Spiegelgasse Gemaelde. [Consulta: juliol 2020].
* 1 2 http://geschichte.landesmuseum.net/personen/personendetail.asp___id=515211544 Geschichte NÖ: Brief biography

## Bibliografia

* Werner Fenz: Marie Egner 1850-1940. Landschaften, Blumenbilder. L'exposició cataloga. Graz: Neue Galerie, 1979.
* Martin Suppan: Marie Egner. Eine österreichische Stimmungsimpressionistin. 2 v. Viena: Galerie Suppan, 1981-93 (amb diaris i memòries), ISBN 978-3-901255-08-3.
# Marie Ferré

Marie Ferré és una activista de la Comuna de París de 1871, germana de Théophile Ferré a qui ella va sostenir fins al final, la millor amiga de Louise Michel. Va morir jove, esgotada, el 26 de febrer de 1882.
Segons Louise Michel, a les seves memòries, la vida de Maria Ferré va ser més que abnegació i dedicació a la causa per la que el seu germà va morir.

## Bibliografia

* Paul Tirand, Emile Digeon, 1822-1894: l'itinéraire singulier d'un communard, Editions L'Harmattan, 2006 (ISBN 978-2-296-01920-1), « La mort de Marie Ferré»

## Enllaços externs

* Fotografia de Marie Ferré, a iisg.nl (consultat el 14 de desembre de 2010)
# Mare de Déu del Carme de Claret

Mare de Déu del Carme de Claret és una església historicista al municipi d'Oliola (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita església d'una nau, de planta rectangular. Tota l'obra és de pedra. La façana, de pedra de carreu, té una porta accés amb arc apuntat, al costat dret hi ha una placa amb inscripció, damunt de la porta una altra també amb inscripció. Hi ha una finestra geminada d'arc apuntat i damunt d'aquesta hi ha una altra en forma d'estrella. Es remata la façana una cornisa decorada, damunt de la qual hi ha una creu i dos pinacles. A la paret del costat esquerre de la façana hi ha dos finestres, una amb arc apuntat i l'altre amb forma circular i cornisa decorada correguda a la paret dreta.

## Història

La Mare de Déu del Carme és l'església parroquial de Claret, llogaret d'Oliola, aturonat a la partió d'aigües entre el Llobregós i el Sió. Per la inscripció que trobem a la façana de l'Església sabem que fou manada construir l'any 1903 per "D. Faust de Dalmases i de Massot, Baró de Bollidor", dedicant-la a la memòria dels seus pares. Actualment a Claret tan sols hi viu una família, aleshores les activitats religioses d'aquesta gent es realitzen a Oliola.

## Referències

* 1 2 «Mare de Déu del Carme de Claret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].