OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juliane Banse

Juliane Banse (Tettnang, 10 de juliol de 1969) és una cantant sobretot coneguda com a cantant de lieder.
Banse va rebre la seva formació vocal a l'Òpera de Zürich i amb Brigitte Fassbaender a Múnic. Va guanyar el primer premi en la competició de cant del "Kulturforum" a Múnic en 1989. Va fer el seu debut operístic aquest any com Pamina a La flauta màgica de Mozart a la "Komische Oper" de Berlín. El 1993, l'Institut Internacional Schubert, el jurat aquest any incloïa a Elisabeth Schwarzkopf i Dietrich Fischer-Dieskau, li va atorgar el seu primer premi en la Internacional Franz Schubert Competition.
Banse va estrenar el paper de Schneewittchen a la òpera de Heinz Holliger, de 1998, Schneewittchen al "Zürich Òpera House". Va donar la premier mundial de l'ària de Bach, descoberta en 2005, Alles mit Gott und nichts OHN'ihn, BWV 1127, amb András Schiff i el "Quartet Mosaiques". Va fer el seu debut a l'Òpera Metropolitana de Nova York el 2014 com Zdenka en l'òpera de Richard Strauss Arabella, quan va ser cridada a reemplaçar a la indisposada Genia Kühmeier. En la temporada 2014-2015 canta el paper de Fiordiligi en l'òpera de Mozart Così fan tutte a Barcelona (Gran Teatre del Liceu)

## Discografia

* Johannes Brahms: Ein deutsches Requiem op. 45, Rondeau 2002
* Alban Berg: Altenber Lieder y Lulu-Suite, Deutsche Grammophon 2003
* Ludwig van Beethoven: Fidelio, EMI 2003
* Johann Sebastian Bach: Johannes-Passion BWV 245, Hänssler Classic
* Johannes Brahms: Lieder, amb Andreas Schmidt (Baríton) i Helmut Deutsch (Piano)
* Aribert Reimann: Lieder de Brahms, Schumann i Mendelssohn, arranjats per Soprano i Quartet de corda. Quartetto Cherubini, TUDOR

## Referències

* "Juliane Banse will make her Met debut as Zdenka in this season's performances of Arabella", The Metropolitan Opera, 19 February 2014
* Hand programme Liceu

## Enllaços externs

* http://www.bach-cantatas.com/Bio/Banse-Juliane.htm
# Julio Sorigué Zamorano

Julio Sorigué Zamorano, nascut a Cervera (Segarra) és un empresari català.
El 1954 començà a treballar en la construcció com a empresari individual a Binèfar. El 1968 va fundar l'empresa Julio Sorigué Zamorano SA dedicada a la construcció i amb seu a Lleida, i que el 1980 esdevindria Sorigué SA.
El 2005 va adquirir Acsa, l'antiga unitat de construcció del grup Agbar, i l'empresa es transformà en Grup Sorigué, del qual és president honorífic des de 2012, i ha estat relacionat amb el sector de la construcció, la tasca cultural i cívica i els sectors agrícola i mediambiental. S'hi troba vinculada la Fundació Sorigué, que impulsa des de Lleida activitats culturals, socials i educatives, disposa d'una col·lecció d'art i gestiona un centre ocupacional per a discapacitats psíquics. El 2010 la Generalitat li va concedir la Medalla al Treball Francesc Macià, el 2012 va rebre el premi Especial Prestigi de la Diputació de Lleida.
El Govern de Catalunya li concedí la Creu de Sant Jordi el 2013.

## Referències

* ↑ Presentació del Grup Sorigué Arxivat 2015-04-23 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Sorigué cambia el rumbo El Periódico, 19 de desembre de 2012 (castellà)
* ↑ Sorigué renova la cúpula i s'obre a nous sectors fora de la construcció, El Punt Avui, 13 d'abril de 2013
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 25 personalitats i 15 entitats». Web oficial de la Generalitat de Catalunya, 30-04-2013. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 2 abril 2014].
# Julija Beniuševičiutė-Zymantienė

Julija Beniuševičiutė-Zymantienė (Bukanté, 4 de juny de 1845 - 23 de maig segons el calendari julià –Marijampolė, 7 de desembre de 1921) coneguda com a Julija Žemaitė, era una escriptora, concretament novel·lista lituana. Se la considera una escriptora que feia servir la llengua popular de manera molt important, amb un estil realista i intuïtiu, per a descriure en les seves novel·les com era la vida rural del país.

## Obres

* 1894: Rudens vakarą (L'última tardor)
* 1898: Petras Kurmelis
* 1898: Sučiuptas velnias (El diable atrapat)
* 1902: Prie dvaro (Al bé)

## Referències

* ↑ «Julija Beniuševičiutė-Zymantienė». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Julio Acosta García

Julio Acosta García (San Ramón, Alajuela, Costa Rica, el 23 de maig del 1872 - San José, Costa Rica, el 6 de juliol del 1954) fou un polític costa-riqueny i president del seu país entre els anys 1920 i 1924, després de la caiguda del general Federico Alberto Tinoco Granados.

## Biografia

La seua carrera política es va iniciar a Alajuela quan fou escollit governador de la província. Va abandonar aquest càrrec quan fou designat ministre plenipotenciari i enviat extraordinari del seu país davant el govern d'El Salvador. De retorn a Costa Rica fou elegit diputat al Congrés Constitucional i, durant el govern d'Alfredo González Flores, va ocupar el càrrec de secretari d'Estat de Relacions Exteriors, però després del cop d'estat dels germans Tinoco va haver d'exiliar-se al Salvador.
Durant la seua estada al Salvador es va posar al capdavant del moviment revolucionari d'oposició al govern dels germans Tinoco, la qual cosa el va fer esdevindre un heroi per al poble costa-riqueny, desitjós de desprendre de la tirania dels colpistes. Confiat en el suport popular, Julio Acosta va subscriure el Manifest de Sapoá, en què instava el poble a emprendre la lluita armada contra els tirans. Aquesta proclama va encendre els ànims de la població i va desencadenar la Batalla del Jocote el 26 de maig del 1919. Al crit de Visca Acosta, la revolució va prendre a tot el país i els germans Tinoco foren vençuts. El 13 de setembre del 1919 Julio Acosta va entrar triomfant a Costa Rica, aclamat pel poble al seu pas. Gaudint, doncs, de la confiança popular, Acosta va resultar vencedor en les eleccions convocades per Aguilar.
Durant la seua administració, va cercar l'harmonia entre tots els costa-riquenys, sense fer diferències polítiques, i fou sempre conscient de la greu crisi econòmica i social en què es trobava el país. Per això, la seua política es va encaminar cap a l'alleujament d'aquesta situació: va crear l'Oficina de Control (antecedent de la Contraloría General de la República, la qual s'encarregava de fiscalitzar les despeses de l'administració pública) i la Caixa de Conversió (per a estabilitzar la moneda), va promulgar la llei de cases barates (per a tractar de resoldre el problema de l'habitatge urbà) i, per qüestions frontereres, va haver de fer front a la guerra contra Panamà el 1921.
Durant el seu mandat Costa Rica va entrar a formar part de la Societat de Nacions, creada després de la Primera Guerra Mundial. Posteriorment, va ocupar càrrecs oficials destacats i, com a diplomàtic, va participar en la creació de l'Organització de les Nacions Unides el 1945.
Va morir a San José el 6 de juny del 1954.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Biografías y Vidas (castellà)
* 1 2 3 MCN Biografías (castellà)
* 1 2 3 4 Assemblea Legislativa de la República de Costa Rica Arxivat 2011-05-27 a Wayback Machine. (castellà)

## Bibliografia

* Bonilla, Harold Happy, 1979. Nuestros Presidentes. Segona edició. Vol. I. San José, Costa Rica.

## Enllaços externs

* EcuRed (castellà)
* Sistema Nacional de Bibliotecas de Costa Rica (castellà)
# Uto

* No s'ha de confondre amb Ouadjet.
Uto (宇土市, Uto-shi) és una ciutat de la prefectura de Kumamoto, al Japó.
El 2015 tenia una població estimada de 38.071 habitants. Té una àrea total de 74,17 km².

## Geografia

Uto fou fundada l'1 d'octubre de 1958.

## Referències

* ↑ «Population of Cities» (XLS) (en japonès). Statistics Bureau of Japan, 01-01-2015. [Consulta: març 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament d'Uto (japonès)
# Districte de Punakha

El districte de Punakha (སྤུ་ན་ཁ་), és un dels vint districtes en què es divideix Bhutan. Cobreix una àrea de 6.040 km² i allotjava una població de 16.700 persones el 1985. La seva capital és Punakha.

## Localitats

El districte de Punakha està dividit en nou localitats:
* Chhubu
* Dzomo
* Goenshari
* Guma
* Kabjisa
* Lingmukha
* Shenga Bjime
* Talo
* Toewang
* Districte de Punakha
* Punakha
* Dzong
* Dzong
* Lobesa
* Sopsokha
* Chime Lhakhang
# Botticelli (cràter)

Botticelli és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 136,35 km de diàmetre. Porta el nom del pintor italià Sandro Botticelli (1445-1510), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1979.

## Referències

* ↑ «Botticelli». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 07-03-2011. [Consulta: 24 maig 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Molí del Sedenyes

El Molí del Sedenyes és una obra del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment no ens resta res del molí. A sobre es va construir una piscifactoria.

## Referències

* ↑ «Molí del Sedenyes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].
# Bandera de Flandes Oriental

La bandera de Flandes Oriental i les armes foren aprovades el 14 de desembre de 1998 per decret del Ministeri flamenc de Cultura, Família i Benestar Social, i publicat al Butlletí Oficial de Bèlgica el 14 d'abril del 1999.
Aquesta està formada per 3 franges amb unes proporcions 5:6:6, sent la superior i la inferior de color verd, mentre la central alterna el blanc i el verd en proporcions 1:1:1:1:4:1:1. A la banda del vol hi trobem un lleó rampant negre armat i lampassat de vermell.
D'acord amb el govern provincial el color verd simbolitza el creixent interès pel medi ambient, mentre les 4 franges blanques representen els rius que creuen la província, sent la més gruixuda l'Escalda (Schelde/Escaut), i la resta el Leie/Lys, el Dender/Dendre i el Durme. Proporcions de la bandera 2:3.

## Referències

* ↑ «Wapen & vlag» (en neerlandès). Province Oost Vlaanderen. Arxivat de l'original el 20 de març 2013. [Consulta: 3 novembre 2015].
# Angol

Angol és una ciutat de Xile de la regió de l'Araucania. Amb 53.262 persones, la comuna té una superfície de 1194.4 km² (datació del cens de 2017). Va ser fundada el 1553.

## Enllaços externs

* Web de l'Ajuntament de la ciutat de Angol Arxivat 2012-07-18 a Wayback Machine. (castellà)
# Zoil

Zoil és el nom dels següents personatges:
* Zoil d'Amfípolis, gramàtic grec
* Zoil (metge), metge grec
* Zoil (artista), artista grec.
* Zoil de Còrdova, màrtir.

## Vegeu també

* Zoilos
# Cadors

Cadors (en francès Cadours) és un municipi occità del departament de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Monuments

* Sala de mercat.
* Dins de la sala de mercat.
* L'Església.
* El monument de la guerra.
# Callejón (tauromàquia)

En una plaça de toros, el callejón (del castellà, 'carreró') és el passadís circular que separa la barrera de la graderia.

## Descripció

El carreró serveix de via de servei i circulació al voltant de la pista (ruedo). És utilitzat pels empleats de la plaça de toros, els toreros i els fotògrafs. El seu accés no està permès als espectadors.
El carreró es pot utilitzar com a refugi per als toreros en cas d'una càrrega incontrolada del toro. Si el burladero no és fàcilment accessible, poden saltar per sobre la barrera per accedir al carreró. La barrera és el mur de fusta que separa el ruedo del carreró. El terme també es refereix a la primera fila de la graderia.
A França, les disposicions sobre el carreró estan recollides a l'article 32 del Reglament de la Unió de les ciutats taurines franceses.

## Bibliografia

* Cossío, José María de. Los Toros. Tratado técnico e histórico (en castellà). 6. Madrid: Espasa Calpe, 2007.
# Camecèfal

És camecèfal (del grec chamay, terra, i kephalé, cap) el crani del qual l'índex vertico-transversal és inferior de 92 i l'índex vertico-longitudinal més petit de 72, respectivament. L'índex vertico-longitudinal es mesura creuant una línia des de la part superior dreta del crani, mirant frontalment, fins a la part inferior esquerra (o des de la part superior esquerra fins a la part inferior dreta). L'índex vèrtex¬transversal es mesura creuant una línia des de la part superior esquerra del crani a la part inferior dreta o des de la part superior dreta fins a la part inferior esquerra, mirant-lo lateralment.
Terme derivat: Camecefàlia

## Referències

* Enciclopèdia Espasa, Barcelona 1908-1928, 72 volums
# Cabana de Penedes

La Cabana de Penedes és una obra de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Cabana de planta rectangular (8x12), coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana la qual està situada a ponent. Presenta dos portals rectangulars amb llinda de fusta i un molt més gran que l'altre. L'interior es distribueixen de la manera següent a la part esquerre hi ha la pallissa amb un pilar central i dos cavalls de fusta només es divideix en dos pisos la part del darrere. La resta dels murs són cecs. Cal remarcar que els ràfecs del teulat volen poc. La cabana esta assentada damunt un roquissar de margues i al davant hi ha una gran era que l'uneix a la casa. L'estat de la conservació és força bo.

## Història

La història de la cabana va unida a la del mas el qual sabem que existia abans de 1325 i que va sobreviure a la despoblació de la pesta negre i que més tard el trobem registrat en els fogatges dels segle xvi i en el nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860. Possiblement la cabana es va construir en moments d'esplendor econòmic i expansió agrícola, és a dir al llarg del segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Cabana de Penedes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Cala Ferrera

Cala Ferrera és una cala de Cala d'Or situada al sud-est de l'illa de Mallorca, entre el Caló dels Corrals i Cala Serena, ja dins el terme de Felanitx.
Es troba al final d'una gran entrada d'aigua dins la costa, entre la Punta Grossa i la Punta del Faralló, que més endins es bifurca i forma dues cales: Cala Serena i Cala Ferrera, la més gran. Al punt on la cala dona pas a la mar oberta s'hi troba un illot, el Faralló de Cala Ferrera. Tot l'entorn de la cala es troba totalment urbanitzat, però els xalets resten parcialment amagats gràcies als pins que s'hi conserven.

## Referències

* ↑ «Cala Ferrera». Arxivat de l'original el 2020-08-12. [Consulta: 14 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa a Platges de Balears Arxivat 2020-08-12 a Wayback Machine.
# Calatayud

«Calatayud» té aquests significats:
* Toponímia:
** Calatayud (castellà) o Calataiud (català), ciutat aragonesa a la vora del riu Jalón, a la província de Saragossa
** Comunidad de Calatayud
** Estació de Calatayud
* Biografies:
** Adriana Calatayud
** Alonso de Calatayud, militar espanyol del segle xvii al servei de Felip IV de Castella
** Bartomeu Calatayud Cerdà (Palma, 1882 - 1973), guitarrista i compositor mallorquí
** Carmen Calatayud Piquer (Sueras, segle xix - Castelló de la Plana, segle XX), militant d'ERC
** Celedonio Calatayud Costa (Pedreguer, Marina Alta, 1880 - Madrid, 1931), metge radiòleg, científic, i investigador
** Emilio Calatayud (Ciudad Real, 1955), magistrat espanyol, jutge de menors a Granada conegut per les seves sentències exemplars
** Josep Calatayud Bayà (València, 1903 - 1978), metge i poeta valencià
** Juan Jesús Calatayud Sánchez (Antequera, 1979), futbolista andalús que ocupa la posició de porter
** Miguel Calatayud Cerdán
** Vicente Calatayud (Albaida, 1693 - València, 1771), teòleg valencià
* Miscel·lània:
** Carta de Calatayud, pacte entre el Reyno de las Españas i el Reyno de Canarias signat el 1481 a Calataiud, capital d'Aragó
** Furs de Calatayud, furs concedits pel rei Alfons el Bataller a la ciutat de Calataiud el 1131
# Calatayud (vi)

Calatayud és una denominació d'origen dels vins produïts al voltant de la comarca del mateix nom, situada a l'oest de la província de Saragossa. La denominació es compon de 46 municipis dels quals el municipi de Calataiud n'és la seu principal. L'àrea està regada per diversos rius com ara el Jalón, Jiloca, Piedra, Mesa, Ribota y Manubles.

## Història

El conreu de la vinya a la zona des del segle ii aC ha estat confirmat arran del descobriment d'un trullar al poble celtíber de Segeda i n'havien estat referenciats com vins de gran qualitat al segle I. La civilització romana van desenvolupar els conreus i després d'una època d'abandonament per part dels musulmans, els cristians van tornar a donar-li importància com a conreu colonitzador. A finals del segle xii els monjos del Cister van promoure la plantació de la vinya fundant el Monestir de Pedra. Amb l'arribada de la fil·loxera a França les vinyes s'hi van anant creixent fins més de 44.000 ha, procés afavorit per les comunicacions ferroviàries de Calataiud ,les quals permetien l'exportació. Als anys 60 es van crear cooperatives i es va obtenir la denominació d'origen el 1990.

## L'entorn

El clima de la D.O.P. Calatayud es caracteritza per la seva continentalitat, amb hiverns freds i estius calorosos.
La temperatura mitjana anual és 13,1 °C, amb grans diferències entre la nit i el dia durant l'època de maduració, de 5 a 7 mesos de gelades, les temperatures i precipitacions varien des del fons de la fossa amb temperatures suaus i precipitacions baixes, fins a les temperatures més baixes i precipitacions lleugerament superiors, a mesura que ascendim, amb una pluviometria mitjana de 300 a 550 mm.
El terreny és ondulant, assentant-se la major part de la vinya sobe sòls pedregosos, solts, molt pobres en nutrients i d'elevada proporció de calcària. Presenten bona permeabilitat i són sans.

## Varietats de raïm

Varietats blanques: Macabeu, Malvasia, Garnatxa blanca, Chardonnay, Moscatell.
Varietats negres: Cabernet Sauvignon, Merlot, Syrah, Mazuela, Ull de llebre, Garnatxa, Monastrell.

## Referències

* ↑ «HISTORIA – D.O.P. Calatayud» (en castellà). [Consulta: 5 març 2018].
* ↑ «CLIMA – D.O.P. Calatayud» (en castellà). [Consulta: 5 març 2018].
* ↑ «SUELOS – D.O.P. Calatayud» (en castellà). [Consulta: 5 març 2018].

## Enllaços externs

* D.O. Calatayud
# Calassanç

«Calassanç» té aquests significats:
* Toponímia:
** Calassanç (Osca), vila de la província d'Osca, del municipi de Peralta i Calassanç a la comarca de la Llitera
** Peralta i Calassanç, municipi de la comarca de la Llitera
* Biografies:
** Josep de Calassanç (Peralta de la Sal, 1557 - Roma, 1648), sacerdot aragonès fundador de les Escoles Pies
** Josep de Calassanç Serra i Puig, (1951 - Montpeller, 2011), llibreter català establert al Rosselló
** Josep de Calassanç Serra i Ràfols (Maó, Menorca, 1902 - Barcelona, 1971), historiador català
** Josep de Calassanç Laplana i Puy (1943, Binèfar), historiador de l'art i de l'Església
** Josep Calassanç Noguera i Falguera (Olot, 1894 – 1920), sacerdot escolapi, mestre i dibuixant
** Josep de Calassanç Vives i Tutó (Sant Andreu de Llavaneres, 1854 - Monte Porzio Catone, 1913), frare i cardenal català
# Camp de blat amb corbs

El Camp de blat amb corbs és una pintura a l'oli realitzada pel pintor neerlandès Vincent van Gogh, el juliol de 1890.
Els crítics i historiadors d'art, generalment, veuen en aquest quadre una representació de l'estat d'ànim de van Gogh: amoïnat—el cel fosc i amenaçador--, indecís—els tres camins anant en diferents direccions--, i amb pressentiments, fins i tot de mort—els corbs negres. Van Gogh se suïcidava pocs dies després d'haver-lo pintat.
Es creu que és l'última obra de van Gogh abans de la seva mort, i n'hi ha que sostenen fins i tot que el seu suïcidi, d'un tret al cap, va ser mentre el pintava. És amb aquesta tesi que es presenta a la pel·lícula La Vida Apassionada de Vincent van Gogh. Tanmateix, no hi ha cap prova que permeti de sostenir-ho, atès que altres especialistes atribueixen a van Gogh set quadres més realitzats després d'aquest, a banda que el pintor no es va disparar pas al cap, sinó al pit.
Aquesta pintura, avui, forma part de la col·lecció del Museu Van Gogh, d'Amsterdam.

## Referències

* ↑ Polack, María Elena. «Van Gogh, de la mano de las nuevas tecnologías». Buenos Aires: S.A. La Nación, 16-07-2013. Arxivat de l'original el 2018-06-12. [Consulta: 5 febrer 2015].
* ↑ «Expertos determinan cuál sería el último lienzo que alcanzó a pintar Van Gogh». Santiago: EMOL, 20-06-2012. [Consulta: 5 febrer 2015].
* ↑ «"Raíces de árbol", ¿último lienzo pintado por Vincent Van Gogh?». Caracas: Epalisticia, 20-06-2012. [Consulta: 5 febrer 2015].
* 1 2 Erickson, K. At Eternity's Gate: The Spiritual Vision Of Vincent Van Gogh (en anglès). Grand Rapids MI: William B. Eerdsman Publishing, 1998, p. 162-163. ISBN 0-8028-3856-1.
* 1 2 «Van Gogh's First Sunday Sermon: 29 octubre 1876». vggallery.com. [Consulta: 17 juliol 2011].
* ↑ «To Theo van Gogh. Cuesmes, between about Tuesday, 22 and Thursday, 24 juny 1880». Museo van Gogh. [Consulta: 17 juliol 2011].
# Camp de Son Malferit

El Camp de Son Malferit és un terreny esportiu dedicat a la pràctica del futbol de Palma (Mallorca, Illes Balears). Està dotat de gespa artificial i té aforament per a uns 1200 espectadors. Hi disputa els seus partits oficials el Club Esportiu Atlètic Balears, club de Segona Divisió B, i les categories inferiors de futbol base.
És al kilòmetre 2, costat mar, de la Carretera de Manacor, poc després de la cruïlla amb la Via de cintura que circumval·la Palma, sortint de la ciutat, al barri homònim. Limita amb les barriades de la Soledat, Estadi Balear i Polígon de Llevant, pertanyents al Districte de Llevant.

## Història

El 1958 l'Ajuntament de Palma va comprar una parcel·la de 28.700 m² amb la intenció de construir-hi una zona poliesportiva municipal. Es va posar la primera pedra el 17 d'agost de 1958; però el projecte no es va dur a terme. Només es va fer realitat el camp de futbol, inaugurat el 10 de setembre de 1961, que va ser seu del CE Soledat, fins que va desaparèixer el 2010. Des de llavors ho va ser del CE Soledat Atlètic, refundació d'aquest fins a la seva desaparició.
El camp fou de propietat municipal fins al 2014, quan la Federació de Futbol de les Illes Balears el va adquirir. Llavors s'iniciaren les obres de reforma i modernització de les instal·lacions i la construcció d'un edifici per a la nova seu de la federació balear. En paral·lel, es va acordar que el nou inquilí de les instal·lacions a partir de llavors seria el Club Esportiu Atlètic Balears.
El terreny de joc fou reinagurat el 27 d'agost de 2014, i les noves dependències federatives el 23 d'abril de 2015.

## Referències

* ↑ «Fitxa del camp». Federació de Futbol de les Illes Balears.
* ↑ Camp de Son Malferit. Gran Enciclopèdia de Mallorca, vol. 8, p. 204.
* ↑ «Joan Antoni Ramonell, nuevo presidente del Montuïri» (en castellà). Diario de Mallorca, 03-06-2010.
* ↑ «Son Malferit, ante el kilómetro cero» (en castellà). Última Hora, 29-05-2014.
* ↑ «La nova casa del futbol balear». Federació de Futbol de les Illes Balears, 02-06-2014.
* ↑ «El Atlético Baleares jugará en Son Malferit la próxima temporada» (en castellà). Diario de Mallorca, 05-06-2014.
* ↑ «Esplendor blanquiazul en Son Malferit» (en castellà). Diario de Mallorca, 28-08-2014.
* ↑ «La Federación de Futbol abre las puertas de su nueva sede en Son Malferit» (en castellà). Última Hora, 23-04-2015.
* ↑ «La Federación Balear de Fútbol estrena sede en Son Malferit» (en castellà). Diario de Mallorca, 23-04-2015.

## Enllaços externs

* Web oficial de la Federació de Futbol de les Illes Balears
* Web oficial de l'Atlètic Balears