OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Careproctus cypselurus

Careproctus cypselurus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 30 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 64-70.

## Depredadors

És depredat per l'halibut negre (Reinhardtius hippoglossoides).

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 35 i 1.775 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó i des del mar d'Okhotsk fins a Washington (els Estats Units).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Evermann, B. W., 1898. The fishes of North and Middle America: a descriptive catalogue of the species of fish-like vertebrates found in the waters of North America north of the Isthmus of Panama. Part III. Bulletin of the United States National Museum Núm. 47: i-xxiv + 2183a-3136.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Yang, M. S. i P.A. Livingston, 1988. Food habits and daily ration of Greenland Halibut, Reinhardtius hippoglossoides, in the eastern Bering Sea. Fish. Bull. 86(4):675-690.
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.
* ↑ Evermann, B.W. i E.L. Goldsborough, 1907. The fishes of Alaska. Bull. U.S. Bur. Fish. 26: 219-360.
* ↑ Kido, K., 1988. Phylogeny of the family Liparididae, with the taxonomy of the species found around Japan. Mem. Fac. Fish. Hokkaido Univ. (35)2:125-256.
* ↑ Orlov, A.M., 1998. Demersal ichthyofauna of Pacific waters around the Kuril islands and Southeastern Kamchatka. Russ. J. Mar. Biol. 24(3):144-160.
* ↑ Pitruk, D.L. i V.V. Federov, 1990. A new species of the genus Osteodiscus Stein (Liparididae) from the Sea Okhotsk. J. Ichthyol. 30(8):112-118.
* ↑ Quast, J.C. i E.L. Hall, 1972. List of fishes of Alaska and adjacent waters with a guide to some of their literature. U.S. Dep. Commer., NOAA Tech. Rep. NMFS SSRF-658, 47 p.
* ↑ Stein, D. L., 1978. A review of the deepwater Liparidae (Pisces) from the coast of Oregon and adjacent waters. Proc. Cal. Acad. Sci. 127:1-55.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Carnivoramorfs

Els carnivoramorfs (Carnivoramorpha) són un clade de mamífers que inclou l'ordre modern dels carnívors i els seus parents extints més propers, però que exclou els creodonts. Els creodonts, més antics, són un tàxon germà dels carnivoramorfs que data a fa 58,7 milions d'anys. Els carnivoramorfs més antics són els viverràvids i el viverràvid generalment acceptat més antic és Protictis, de fa 63 milions d'anys. Ravenictis, del Canadà, també podria ser un carnivoramorf, cosa que tiraria la data enrere a fa almenys 65 milions d'anys.
# Carlos Chagas (Minas Gerais)

Carlos Chagas és un municipi brasiler situat al nord-est de l'estat de Minas Gerais. El 2007 tenia 20.812 habitants en una superfície total de 3.199 km². La ciutat pertany a la mesoregió estadística de Vale do Mucuri i a la microregió estadística de Nanuque. Va esdevenir un municipi el 1938.
Carlos Chagas es troba a una elevació de 157 metres a la vall de Rio Mucuri. Es troba al nord de la carretera BR-418. El nucli de població més proper és Teófilo Otoni.
La distància fins a Teófilo Otoni és de 107 km i la distància a la capital de l'estat, Belo Horizonte, és de 409 km. Els municipis veïns són: Crisólita i Umburatiba (N), Nanuque i l'estat de Bahia (E), Ataleia, Nanuque i Ouro Verde de Minas (S), i Teófilo Otoni i Pavão, (O).
Les activitats econòmiques principals són els serveis i l'agricultura. El PIB el 2005 va ser de 111 milions de dòlars, amb 57 milions de serveis, 14 milions d'indústria i 33 milions d'agricultura. Hi havia 1021 productors rurals amb 201.000 hectàrees de terra. Només 74 explotacions tenien tractors (2006). 3.200 persones depenien de l'agricultura. Els principals conreus eren la canya de sucre, les mongetes i el blat de moro. Hi havia 268.000 caps de bestiar (2006). Hi havia 3 bancs (2007) i 8691 automòbils (753 motocicletes), amb una proporció d'un automòbil per cada 24 habitants.
Els indicadors socials el situen al nivell inferior dels municipis de l'estat:
* Índex de desenvolupament humà municipal: 0,681 (2000)
* Rànquing estatal: 629 de 853 municipis l'any 2000
* Rànquing nacional: 3.280 de 5.138 municipis l'any 2000
* Taxa d'alfabetització: 71%
* Esperança de vida: 67 (mitjana d'homes i dones)
El municipi amb més alt rang a Minas Gerais l'any 2000 va ser Poços de Caldas amb 0,841, mentre que el més baix va ser Setubinha amb 0,568. A escala nacional, el més alt va ser São Caetano do Sul a São Paulo, amb 0,919, mentre que el més baix va ser Setubinha. En estadístiques més recents (tenint en compte 5.507 municipis), Manari a l'estat de Pernambuco té la qualificació més baixa del país: 0,467, situant-lo en l'últim lloc.
Hi havia 20 clíniques sanitàries i un hospital amb 59 llits el 2005. Els pacients amb malalties més greus són traslladats a Teófilo Otoni. Pel que fa a l'educació hi havia 17 escoles de primària, 4 escoles de secundària i 5 centres de preescolar. A l'educació superior hi havia dos campus: Centre Universitari de Caratinga Arxivat 2019-11-16 a Wayback Machine. (UNEC) i Universitat del Nord de Paranà (UNOPAR).

## Referències

* 1 2 3 «Carlos Chagas» (en portuguès). IBGE. [Consulta: 16 novembre 2019].
* 1 2 «Região de Nanuque» (en portuguès). City Brazil. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2008. [Consulta: 16 novembre 2019].
* 1 2 3 «Índice de Desenvolvimento Humano Municipal» (en portuguès). Frigoletto. Arxivat de l'original el 6 de juliol 2011. [Consulta: 16 novembre 2019].
# Carlos Cañeque

Carlos Cañeque (Barcelona, 1957). És professor titular de Ciència Política a la Universitat Autònoma de Barcelona i autor de nombroses publicacions, entre les quals destaquen Dios en América (1988), ¡Bienvenido mR. Berlanga! (1993) –en col·laboració amb Maite Grau- i Conversaciones sobre Borges (1995). Amb la novel·la Quién va guanyar el Premi Nadal 1997.
Com a cineasta, l'any 2012 va presentar Queridísimos intelectuales (del placer y del dolor) (2011), un film on deu intel·lectuals espanyols filosofen sobre la vida, l'erotisme, l'humor, la ironia, el patiment, el suïcidi i la mort. L'any 2013, Cañeque va fer La cámara lúcida (2013), el seu següent treball, que pren el nom de l'assaig homònim de Roland Barthes i que és un “documental de ficció” en clau de comèdia sobre el procés creatiu en què intervenen, com en el seu debut cinematogràfic, personalitats com Santiago Carrillo, Fernando Savater i Romà Gubern.
El 2016 presentà Sacramento, una ficció de “cinema dins el cinema” interpretada per Fermí Reixach, Tony Corvillo, Cristina Gamiz, Miriam Tortosa, Ariadna Cabrol, Nya de la Rubia i el mateix director. La història narra com un director de cinema vol fer una pel·lícula sobre un capellà que es torna boig i imagina tres possibles casos per definir el seu personatge. Amb els actors en blanc i negre sobre un fons en color, el film és una mirada, des de la paròdia, a la relació entre la religió i la bogeria.

## Referències

* 1 2 «Carlos Cañeque preestrena a la Filmoteca 'Sacramento', el seu últim llargmetratge». Filmoteca de Catalunya, 14-06-2016. Arxivat de l'original el 2016-06-23. [Consulta: 18 juny 2016].
# Carlos Checa (director d'orquestra)

Carlos Checa (Barcelona, 30 de desembre de 1976) és un músic i director d'orquestra català. Director titular i artístic de la Jove Orquestra Simfònica de Barcelona i del Festival Internacional de Música Serranía de Cuenca (FIMUC).
Carlos Checa aconsegueix el títol superior en direcció d'orquestra en 2001 al Conservatori Superior de Música de Barcelona, sota el guiatge del mestre Albert Argudo i Lloret. I amplia la seva formació amb Antoni Ros Marbà, Kurt Masur, Francesc Llongueres i George Pehlivanian. En 2005 va fundar el Festival Internacional de Música Serranía de Cuenca -FIMUC-, i aquest mateix any va saltar a l'escena internacional a la Xina, dirigint la 'City Chamber Orchestra of Hong Kong'. en 2009 va debutar al capdavant de la Royal Philarmonic Orchestra en el Cadogan Hall de Londres i en 2014, per invitació personal del mestre Gustavo Dudamel, va debutar a Veneçuela, a El Sistema,dirigirint en el Festival Internacional de Joves Europeus l'Orquestra Simfònica Francisco de Miranda.
Carlos Checa funda el 2015 la Jove Orquestra Simfònica de Barcelona (JOSB). i des de novembre de 2016 és també el director musical de l'Orquestra Simfònica de la discogràfica Universal Music,Orquestra amb la qual ha dirigit en els darrers anys gires simfòniques nacionals i internacionals d'artistes com Isabel Pantoja o Miguel Ríos.
Checa ha dirigit la Wroclaw Phliharmonic, Pomeranian Philharmonic de Bydgoszcz (Polònia), Orquestra Nacional de Costa Rica, Perú, Xile, Hondures, Simfònica de Xalapa (Méxic), Orquestra Simfònica de Mendoza (Argentina) i moltes de les orquestres simfòniques espanyoles com l'Orquestra Simfònica de RTVE, la Reial Filharmonia de Galícia, les simfòniques de Tenerife, Extremadura, Còrdova, Múrcia o l'Orquestra Simfònica de Balears Ciutat de Palma, Checa ha dirigit també estrenes simfòniques de compositors espanyols com Paco Toledo, Andrés Valero o Albert Carbonell i en el terreny de l'òpera ha collit èxits amb La flauta màgica de Mozart i el Petit escura-xemeneies de Britten.

## Referències

* 1 2 3 «Carlos Checa, director de la JOSB». Olot Televisió [Consulta: 15 març 2021].
* ↑ Vera, Pilar «Carlos Checa: "Dirigir es vivir una historia de amor en la que sientes excepcionalmente"». Diario de Cadiz, Data incorrecta [Consulta: 16 març 2021].
* ↑ Noguera, Luis «Entrevista amb el director català Carlos Checa, director musical de Cuenca Ciudad de Música». Revista Musical Catalana, 10-10-2012 [Consulta: 16 març 2021].
* 1 2 «Concierto de Jove Orquestra Simfònica Barcelona contra la pobreza infantil». La Vanguardia, 18-12-2020. Arxivat de l'original el 28 de febrer 2021 [Consulta: 15 març 2021].
* ↑ Vega i Rofes, Aina «Carlos Checa: “La JOSB apropa la música clàssica amb la passió de la joventut”. Carlos Checa és el director titular de la Jove Orquestra Simfònica de Barcelona, que es va fundar en 2015». Núvol, 09-04-2017 [Consulta: 15 març 2021].
* ↑ «Carlos Checa». Enderrock [Consulta: 15 març 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina personal de Carlos Checa
# Carol Leigh

Carol Leigh (Nova York, 11 de gener de 1951 - San Francisco, 16 de novembre de 2022), també coneguda amb el sobrenom de «Scarlot Harlot», va ser una artista estatunidenca, cineasta i activista dels drets de les treballadores sexuals. A finals de la dècada de 1970, va popularitzar el concepte de «treball sexual» en una conferència de Women Against Violence in Pornography and Media, i el va definir com «un terme laboral, no un crim ni un pecat. És un treball que realitzen milions de persones que són estigmatitzades i criminalitzades per treballar per a mantenir les seves famílies».
La terminologia utilitzada en la conferència per la indústria del sexe va ser «Sex Use Industry». La perífrasi la va molestar perquè objectivava les treballadores sexuals i banalitzava l'ofici que tenien a l'hora d'organitzar la seva feina. Leigh va suggerir que el grup rebés el nom d'«indústria del treball sexual» i va començar a utilitzar el terme «treballadora sexual» en les seves conferències abans no aparegués per primera vegada publicat en una notícia d'Associated Press el 1984. Leigh va explicar en un assaig posterior titulat Inventing Sex Work que:
   «Vaig inventar el terme treball sexual. No l'activitat, és clar. Aquesta invenció va ser motivada pel meu desig de conciliar els meus objectius feministes amb la realitat de la meva vida i de les vides de les dones que coneixia. Vaig crear un ambient de tolerància dins i fora del moviment de les dones per a les dones que treballen en la indústria de sexe».
Leigh va viure a San Francisco des del 1977 i era bisexual. Va arribar a presidir el Sex Worker Film and Arts Festival i a dirigir la Bay Area Sex Worker Advocacy Network (BAYSWAN), una organització sense ànim de lucre que treballa per a millorar les condicions laborals de les treballadores sexuals i eliminar-ne la discriminació.

## Referències

* ↑ https://www.nytimes.com/2022/11/18/us/carol-leigh-dead.html
* ↑ http://www.bayswan.org/Scarlot_Resume.html
* ↑ «Inaugural Hong Kong sex workers' film festival offers nuanced, diverse portrait of trade», 22-06-2011. Arxivat de l'original el 2011-06-22. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ Alexandra Juhasz. Women of vision: histories in feminist film and video. U of Minnesota Press, 2001, p. 4, 13, 342. ISBN 978-0-8166-3372-2.
* ↑ «Carol Leigh coins the term "sex work"».
* ↑ Unrepentant Whore: The Collected Writings of Scarlot Harlot by Carol Leigh, 2004; ISBN 0-86719-584-3, pg. 69
* ↑ Harlot, Scarlot; Leigh, Carol. Unrepentant Whore: The Collected Work of Scarlot Harlot (en anglès). Last Gasp, 2004. ISBN 9780867195842.
* ↑ «Illicit Career of an Adult Escort Offers the Allure of Big Money with the Risk of Violence and Disease - The Daily Californian», 03-06-2009. Arxivat de l'original el 2009-06-03. [Consulta: 24 agost 2019].
# Can Teresa Pujató

Can Teresa Pujató és una obra de Sitges (Garraf) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa Teresa Pujató és un edifici aïllat que ocupa part d'una illa, la resta de la qual és dedicada a jardí. Té planta baixa, un pis i terrat a la catalana. La porta d'accés és d'arc de mig punt, mentre que la resta d'obertures són rectangulars. Al primer pis les obertures són balcons rectangulars amb barana de ferro. Una cornisa motllurada dona pas a la barana del terrat, que és d'obra amb espais calats. En una de les façanes que donen al jardí s'eleva una torre octogonal amb coberta de pavelló. Hi ha també una xemeneia decorada amb rajola.
Totes les obertures es troben emmarcades a la part superior per motllures acabades en capitells naturalistes.

## Història

La data de construcció d'aquesta casa és incerta, tot i que per les seves característiques formals podria ser de finals del segle xix o principis del segle xx. Cap a l'any 1910 es produí una reforma al jardí, i segons consta a l'Arxiu Municipal de Sitges, el 2-10-1912 l'aleshores propietària Teresa Pujató Cantó va demanar permís a l'Ajuntament per modificar-ne les façanes. Aquesta petició va ser aprovada el 3 d'octubre del 1912

## Referències

* 1 2 3 «Can Teresa Pujató». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Can Terol (Garriguella)

Can Terol és un edifici del municipi de Garriguella (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al bell mig del nucli urbà de la població de Garriguella, a la plaça de l'Església, al costat de l'església parroquial de Santa Eulàlia.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular, format per tres crugies adossades distribuïdes en planta baixa, pis i golfes, amb la coberta a tres vessants de teula. Per la banda de migdia se li adossaren tres cossos més, dues torres quadrades de quatre plantes als laterals i un cos de planta rectangular i tres pisos al mig, amb un espai destinat a pati interior. Des del primer pis d'aquesta crugia central es construí un pont elevat, actualment convertit en terrassa, que dona accés als jardins, situats al sud de l'edifici principal, creuant el carrer Santa Coloma.
La façana principal, orientada al nord, presenta un gran portal central d'arc carpanell bastit amb dovelles de pedra, i als costats, dues finestres obertes a l'interior de dos emmarcaments d'arc rebaixat. Al primer pis hi ha tres grans finestrals rectangulars bastits amb carreus de pedra, amb sortida a tres balcons exempts que presenten llosana motllurada i barana de ferro. A l'altell hi ha tres finestres ovalades i, per damunt seu, una cornisa motllurada amb decoració dentada. La façana es completa amb la decoració de les cantonades i les motllures que marquen la divisòria dels pisos.
La façana de ponent manté la mateixa simetria que la principal, amb els emmarcaments d'arc rebaixat a la planta baixa, finestres rectangulars al pis i les tres obertures ovalades a l'altell. L'únic portal d'accés a l'interior està ubicat a la torre sud-oest. La façana de migdia presenta, al primer pis, un gran portal central d'arc de mig punt, que dona accés a la terrassa i a les escales que condueixen als jardins. Al segon pis hi ha una filada de finestres d'arc de mig punt i, per damunt, un ràfec dentat. Les obertures de les dues torres són majoritàriament rectangulars. Tota la construcció es troba arrebossada i pintada de color groc, deixant al descobert les pedres que emmarquen les obertures i els motius decoratius en blanc.

## Història

Sota el pont de la façana posterior hi ha un accés als jardins, on s'aprecia una porta obrada amb forja, amb la data 1884. Aquesta data, tot i que no ens pot datar l'immoble en si, es pot suposar que fa referència a la construcció del jardí.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Terol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Carry on England

Carry on England és una pel·lícula britànica dirigida per Gerald Thomas, estrenada el 1976. El paper del brigada es va escriure per a Kenneth Williams, però no estava disponible, i va ser Peter Jones qui va “heretar” el paper. Carol Hawkins va refusar treballar en el film per les escenes de nus que ella hauria de rodar. Va ser reemplaçada per Tricia Newby.

## Argument

El capità S Melly (Kenneth Connor) és designat com a responsable d'una bateria experimental durant els dies més foscos de la Segona Guerra Mundial. És un alleujament per al Capità Bull (David Lodge) però Melly no està preparat pels trets del sergent major "Tigre" Bloomer (Windsor Davies) i els lascius bombarder Ready (Jack Douglas), sergent Tilly Willing (Judy Geeson) i sergent Len Able (Patrick Mower). Sempre fingint malaltia o amagant-se, les tropes no arriben a contactar amb l'enemic. La més prominent de les dones és la soldat Alice Easy (Diane Langton) que intenta encisar el seu nou comandant...

## Repartiment

* Kenneth Connor: Capità S. Melly
* Windsor Davies: Sergent Major « Tiger» Bloomer
* Judy Geeson: Sergent Tilly Willing
* Patrick Mower: Sergent Len Able
* Jack Douglas: Bombarder Ready
* Joan Sims: Soldat Jennifer Ffoukes-Sharpe
* Melvyn Hayes: Gunner Shorthouse
* Peter Butterworth: Major Carstairs
* Peter Jones: El brigada
* Diane Langton: Soldat Alice Easy
* Julian Holloway: Major Butcher
* David Lodge: Capità Bull
* Larry Dann: Gunner Shaw
* Brian Osborne: Gunner Owen
* Tricia Newby: Bombarder Murray
* Patricia Franklin: Caporal Cook
* John Carlin: Un oficial
* Michael Nightingale: Un oficial

## Referències

* ↑ «Carry on England». The New York Times.
# Carryduff

Carryduff (en gaèlic irlandès Ceathrú Aodha Dhuibh que vol dir fortalesa d'Hug el Negre) és una vila d'Irlanda del Nord, al comtat de Down, a la província de l'Ulster. Es troba a 10 kilòmetres al sud de Belfast.

## Demografia

Segons el cens de 2001 la població de Carryduff era de 6.595 habitants dels quals:
* 26,8% tene menys de 16 anys
* 14,1% tenien més de 63
* 56,9% són homes i el 52,1% són dones
* 43,95% són catòlics irlandesos
* 51,85% són protestants i d'altres creences.

## Història

Les referències més antigues de la població daten del 1623, quan el seu nom anglicitzat és escrit com a Carrow-Hugh-Duffe. L vila original era travessada per sis carreteres i un riu, i era el lloc d'un antic Rath. La carretera sud cap a Belfast (A24) surt d'un buit als turons de Castlereagh i es divideix a Carryduff, un ramal (A7) continua a Downpatrick (via Saintfield i Crossgar), l'altra ramal (A24) continua via Ballynahinch a Newcastle cap a Kilkeel. A més, la carretera cap a la península Ards, Newtownards i Comber (la B178) creua aquí en ruta cap a Hillsborough a l'oest. Totes sis carreteres creuen el riu Carryduff aquí (que flueix cap al nord per a unir-se al riu Lagan a Minnowburn).
Les bones connexions i la proximitat a Belfast van facilitar el seu desenvolupament econòmic en els 1960. Van néixer nombroses urbanitzacions (que s'empassaren Queen's Fort Rath), la construcció d'un centre comercial i d'una escola primària que porten a la construcció de la urbanització Killynure per la Northern Ireland Housing Executive. Durant la dècada de 1980 va continuar l'expansió, i Carryduff esdevindrà una ciutat satèl·lit i dormitori de Belfast. L'evolució va continuar en la dècada de 1990.

## Referències

* ↑ Placenames Database of Ireland
* ↑ «Ainm: Journal of the Ulster Placename Society - County Down». Arxivat de l'original el 2010-12-14. [Consulta: 15 juny 2013].
* 1 2 «Northern Ireland Placenames Project». Arxivat de l'original el 2011-07-17. [Consulta: 15 juny 2013].
# Casa Joan Puigventós i Vivet

La Casa Joan Puigventós i Vivet és un edifici modernista de Collserola, al municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental), que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un xalet de planta quadrada, format per planta baixa i primer pis. La façana principal és decorada amb esgrafiats que coronen les finestres. Al primer pis s'obre un balcó central de baldaquí sostingut per dues fines columnes. Els elements de la façana són disposats simètricament, i aquesta és rematada per un motllurat que culmina en una petita torreta

## Història

Va ser projectada el 1911 per l'arquitecte Josep Masdéu i Puigdemasa per Joan Puigventós i Vivet.

## Vegeu també

* Casa Joan Puigventós i Vivet II

## Referències

* 1 2 «Xalet al Rabassalet 2». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Casa Joan Puigventós i Vivet». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.

## Enllaços externs

* «Casa Joan Puigventós i Vivet». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.