OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premio Nacional de Periodismo Miguel Delibes

El Premio Nacional de Periodismo Miguel Delibes va ser creat el 1996 per l'Associació de la Premsa de Valladolid amb el patrocini de Caja España amb l'objectiu de promoure el bon ús de la llengua castellana en els mitjans de comunicació escrits, així com la defensa i pervivència de l'idioma espanyol i la seva correcta utilització com a instrument informatiu. S'hi poden presentar treballs publicats en qualsevol mitjà escrit d'Espanya durant l'any precedent.
Els premiats fins ara han estat:
* 1996: Fernando Lázaro Carreter
* 1997: Vicente Verdú
* 1998: Álex Grijelmo García
* 1999: Jesús Marchamalo García
* 2000: José Jiménez Lozano
* 2001: Carlos Luis Álvarez Álvarez "Candido"
* 2002: Juan José Millás
* 2003: Javier Marías
* 2004: Valentín García Yebra
* 2005: Andrés Trapiello
* 2006: María Ángeles Sastre Ruano
* 2007: Tomás Hoyas
* 2008: Antonio Álamo González
* 2009: Luis María Anson
* 2010: Joaquín Sánchez Torné
* 2011: Magí Camps Martín
* 2012: Isaías Lafuente
* 2013: Iñaki Gabilondo
* 2014: Ignacio Camacho López de Sagredo
* 2015: Pepa Fernández
* 2017: Martín Caparrós
* 2018: Elena Álvarez Mellado

## Referències

* ↑ Convocatòria del Premi Miguel Delibes a escritores.org
* ↑ Juan José Millás, Premio Nacional de Periodismo Miguel Delibes, El País, 20 de desembre de 2002
* ↑ Joaquín Sánchez Torné gana el Premio Nacional Miguel Delibes Arxivat 2018-02-24 a Wayback Machine., diariodeleon.es
* ↑ Ignacio Camacho, ganador del premio Miguel Delibes
* ↑ «Elena Álvarez Mellado, XXII Premio Nacional de Periodismo Miguel Delibes 20minutos.es». [Consulta: 4 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Premio Nacional de Periodismo Miguel Delibes - Lloc web oficial
* La entidad financiera EspañaDuero será la nueva patrocinadora principal del Premio Nacional de Periodismo ‘Miguel Delibes', organizado por la Asociación de la Prensa de Valladolid (APV) y con la colaboración de la Fundación Miguel Delibes.
# Pentecoste

Pentecoste (en grec antic πεντηκοστή) era una taxa duanera del dos per cent que es cobrava probablement per totes les importacions i exportacions a Atenes, segons Valeri Harpocratió.
Se sap que es cobrava per les robes de llana i per altres productes manufacturats, sobre bestiar i sobre el blat. El blat només es podia importar, ja que estava prohibida la seva exportació. Per les importacions el dret de pentecoste es pagava a la descàrrega, i a les exportacions segurament es pagava al moment de sortir. Els drets de cobrament de les duanes l'estat les venia al millor postor cada any, venda que es feia sota la supervisió del senat atenenc. No se sap si els diferents tipus de mercaderies es pagaven conjuntament o per separat, però el blat sempre es pagava sol. Els recaptadors del pentecoste tenien l'obligació de portar uns llibres de comptabilitat on anotaven totes les entrades, i eren de consulta pública. Per a evitar aquests impostos alguns comerciants atenencs es dedicaven al contraban.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Pentecoste». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 8-XII-2020].
# Constitució de Weimar

La Constitució de Weimar (en alemany: Weimarer Verfassung, i oficialment: Verfassung des Deutschen Reichs) fou una constitució d'Alemanya sancionada el 14 d'agost de 1919, que va establir una república federal amb nou estats i l'elecció d'un president per votació popular, qui tenia la facultat d'escollir el canceller perquè formés un govern. El president podia dissoldre el gabinet i vetar les lleis del poder legislatiu. Les seves facultats incloïen la facultat d'intervenir als estats federals, amb l'objectiu de prevenir problemes d'ordre social.
Aquesta constitució, juntament amb la Constitució de Mèxic, sancionada dos anys abans, van donar origen al constitucionalisme social, que establí l'estat del benestar i va reconèixer els drets dels treballadors.

## La Gran Alemanya

Malgrat tot el poder del president, la República de Weimar mantingué principis democràtics conservadors. A més a més, van establir-se els colors negre, vermell i daurat com a símbols de la Gran Alemanya, que en teoria havia d'incloure-hi Àustria, tot i que això no es feu immediatament, ja que el Tractat de Versalles no ho permetia.
La República de Weimar va estar sempre molt ocupada tractant de mantenir en ordre els bolxevics, mentrestant, els socialdemòcrates s'anaven aliant amb els veterans de la guerra. La República de Weimar va tenir una votació del 38%, molt bona, però no era prou per emprendre accions en contra dels partits extremistes.

## Referències

* ↑ «Preuss Denounces Demand of Allies» (en anglès). The New York Times, 14-09-1919 [Consulta: 28 octubre 2023].

## Vegeu també

* República de Weimar
* Assemblea Nacional de Weimar
* President del Reich Alemany (1919-1945)
# Martinada

Una martinada és una idea política que neix de la paròdia i l'exageració i pretén passar per revolucionària. De curta durada i lligada als mitjans de comunicació, el terme va idear-se com a neologisme a partir de les declaracions periòdiques del periodista francès Richard Martineau i va expandir-se posteriorment. Es relaciona amb altres conceptes locals lligats a la hipèrbole, fruit de l'enfrontament ideològic entre partits i el paper dels mitjans en atiar les controvèrsies, ampliat amb les xarxes socials. En aquest sentit, una martinada (o les seves variants autòctones) pot emmarcar-se dins el populisme.

## Referències

* ↑ http://journalmetro.com/culture/207282/7e-ciel-cette-semaine-on-craque-pour-14/
# Arthur Henry Gibson

Arthur Henry Gibson (Woolwich, 18 de juliol de 1888 - Ruislip, 8 d'abril de 1958), conegut com a Victor Raine Gibson, fou un futbolista anglès de la dècada de 1910 i entrenador.
Es pensava que havia jugat a Morton FC i Falkirk FC, dades probablement incorrectes. L'any 1911 va fer una gira amb el club amateur Plumstead FC, on jugà a Barcelona enfront el RCD Espanyol.
Juntament amb William Hodge i Frank Allack va fitxar pel conjunt blanc-i-blau. A l'Espanyol va ser capità i fins i tot va arribar a exercir d'entrenador. També va ser el primer seleccionador català (1912) en el debut de Catalunya contra França.
Marxà a França on continuà la seva carrera com a jugador i entrenador a clubs com FC Cette, SO Montpellier, Olympique de Marsella, FC Sochaux, SC Bastidienne i Hispano-Bastidienne.

## Referències

* 1 2 «Revealed: the true identity of Victor Gibson».
* 1 2 3 4 «Fitxa de Gibson». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Tercer partido». Mundo Deportivo, 01-06-1911. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «IMPRESIONES». Mundo Deportivo, 14-12-1911. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* 1 2 «Gibson: el primer entrenador oficial de la selecció catalana. Ni era escocès, ni es deia Victor (Britànics a Catalunya-3)». memoriesfutbolcatala.com. [Consulta: 9 abril 2019].
* 1 2 3 «France - Trainers of First and Second Division Clubs». RSSSF. [Consulta: 18 maig 2010].
* ↑ «Les anciens entraîneurs du FCSM» (en francès). FC Sochaux-Montbéliard official website. [Consulta: 18 maig 2010].
* ↑ «Scots in opposition: Peter Farmer and Victor Gibson at the French Cup Final of 1924».
# Via Aurèlia

La Via Aurèlia (en llatí Via Aurelia) va ser una via romana que portava de Roma a Pisa (Etrúria) i a la costa de Ligúria i als Alps marítims. El primer tram anava de Roma a Alsium, i d'allí arribà fins a Pisae (Pisa). No se sap quan va ser construïda, i en temps de Ciceró era una de les vies més freqüentades per anar a la Gàl·lia Cisalpina. Se suposa que la va construir un magistrat anomenat Aurelius (Aureli).
Sembla que inicialment arribava fins a Pisa fins que el cònsol Marc Emili Escaure, l'any 109 aC, la va portar fins a Vada Sabata i Dertona, per l'anomenada Via Emília Escàuria, segons Estrabó. Aquesta prolongació sembla que amb el temps es va anomenar també Via Aurèlia.
Fins al temps d'August no va arribar la via als Alps Marítims en direcció a la Gàl·lia. Els Itineraris anomenen Via Aurèlia a tota la via des de Roma fins a Arelate, a la Provença.
Les estacions des de Roma a Luni (Etrúria), més enllà de Pisa, eren, segons l'Itinerari d'Antoní les que s'indiquen seguidament. Més enllà de Luni, les estacions en l'Itinerari i en la Taula de Peutinger són confuses:
* Lorium (prop de Castel Guido)
* Ad Turres (Monteroni)
* Pyrgi (Santa Severa)
* Castrum Novum (Torre di Chiaruccia)
* Centum Cellae (Civita Vecchia)
* Martha (Ad Martam fluvium)
* Forum Aurelii (Montalto?)
* Cosa (Ansedonia)
* Ad lacum Aprilem (Prilem)
* Salebro (?)
* Manliana (?)
* Populonium (Populònia)
* Vada Volaterrana (Vada)
* Ad Herculem (prop de Livorno)
* Pisae (Pisa)
* Papiriana (Viareggio?)
* Luna (Luni)
Les estacions que dona la Taula de Peutinger sortint de Roma i fins a Pisa són:
* Lorium (Castel Guido)
* Baebiana(?)
* Alsium (Palo)
* Pyrgi (Santa Severa)
* Punicum (Santa Marinella)
* Castrum Novum (Torre di Chiaruccia)
* Centum Cellae (Civita Vecchia)
* (Ad) Minionem fluvium (riu Mignone)
* Graviscae
* Tabellaria (?)
* Ad Martam fluvium
* Forum Aurelii (Montalto?)
* (Ad) Arminiam fluvium (riu Fiora)
* Ad Novas, o Ad Nonas
* Sub Cosam
* Cosa (Ansedonia)
* (Ad) Albiniam fluvium (riu Albegna)
* Telamonem (Porto Talamone)
* Hastam
* (Ad) Umbronem fluvium (riu Ombrone)
* Salebro (?)
* Manliana (?)
* Populonium (Populònia)
* Vada Volaterrana (Vada)
* Ad Fines
* (Ad) Piscinas
* Turrita (Triturrita)
* Pisae (Pisa)
L'Itinerari d'Antoní dona les estacions entre Genua (Gènova) i Dertona i d'aquesta a Vada Sabata (mitjançant la via Emília Escàuria):
* Libarnum (entre Arquata i Serravalle)
* Dertona (Tortona)
* Aquae Statiellae (Acqui)
* Crixia (?)
* Canalicum (?)
* Vada Sabata (Vado Ligure).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Via Aurelia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 7 juliol 2022].

## Vegeu també

* Llista de vies romanes
# Vescomtat de Bosch-Labrús

El vescomtat de Bosch-Labrús és un títol nobiliari espanyol creat el 25 de novembre de 1926 pel rei Alfons XIII a favor de Pere Bosch-Labrús i Blat pels mèrits del seu pare Pere Bosch i Labrús

## Vescomtes de Bosch-Labrús

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Pere Bosch-Labrús i Blat | 1926-1936 |
| II | María del Rosario Bosch-Labrús y Reig | 1936-1982 |
| III | Luis de Castellví y Bosch-Labrús | 1982-2001 |
| IV | Luis Manuel de Castellví y Suárez-Rivero | 2003-actual titular |

## Història dels Vescomtes de Bosch-Labrús

Pere Bosch-Labrús i Blat (.-1936), I vescomte de Bosch-Labrús.
* Va casar amb Raimunda Reig i Vilardell. Li va succeir la seva filla:
María del Rosario Bosch-Labrús i Reig, II vescomtessa de Bosch-Labrús.
* Va casar amb Manuel de Castellví i Feliú. Li va succeir el seu fill:
Luis de Castellví i Bosch-Labrús (1921-2001), III vescomte de Bosch-Labrús.
* Va casar amb María José Suárez-Rivero i Méndez-Núñez. Li va succeir, en 2003, el seu fill:
Luis Manuel de Castellví i Suárez-Rivero (n. en 1956), IV vescomte de Bosch-Labrús.
* Va casar amb Beatriz Laukamp i Alacid.

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Trémilly

Trémilly és un municipi francès situat al departament de l'Alt Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 89 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Trémilly era de 89 persones. Hi havia 36 famílies de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 42 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 2 estaven desocupats. Tots els 41 habitatges eren cases. Dels 39 habitatges principals, 29 estaven ocupats pels seus propietaris, 9 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 16 tenien quatre cambres i 23 en tenien cinc o més. 24 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 13 n'hi havia dos o més.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 49 persones, 36 eren actives i 13 eren inactives. De les 36 persones actives 28 estaven ocupades (19 homes i 9 dones) i 8 estaven aturades (2 homes i 6 dones). De les 13 persones inactives 4 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un paleta i 1 restaurant.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Trémilly a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Trémilly a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Umar Beg

«Umar Beg» té aquests significats:
* Umar Beg és en nom amb el qual fou conegut Demetri Xarvaixidze, príncep d'Abkhazia.
* Umar Beg Baha al-Din Ghazi, segon emir dels d'Aydin-oghlu, conegut també com a Umur Pasha
# Vescomtat de Cornelhan

El vescomtat de Cornelhan fou una jurisdicció feudal de Gascunya.
El primer vescomte esmentat fou Ademar de Polestron († 1075) que apareix en una donació al monestir de Saint-Mont el 3 de març de 1055; apareix també el 1062. Es va casar amb Gaudis que va fer una donació per l'ànima del seu marit el 1075. Va deixar tres fills, Odó, Guillem, i Fedac tots els quals haurien portat el títol vescomtal; Fedac va morir en batalla el 1081 ("...el va succeir Guillem el germà més gran de Fedac, el predecessor del qual fou Odó..."). Fedac, casat amb Sància (després el 1086, casada amb Guerau II d'Armanyac), va deixar dos fills, Arsi i Gerald que també van portar el títol de vescomtes i que no se sap quan van morir. Guillem va morir entre 1084 i 1086; es va casar amb Bertrana i en segones noces amb Eleazara i va deixar dis fills, Arnau Guillem i Gaiard que no apareixen com a vescomtes.

## Llista de vescomtes

* Ademar vers 1050-1075
* Odò 1075-?
* Fedac ?-1081
* Guillem 1081-1085
* Arsi vers 1085-?
* Gerald ?

## Referències

genealogia
# Universitat Catòlica de Moçambic

La Universitat catòlica de Moçambic (en portuguès: Universidade Católica de Moçambique) és una universitat al país africà de Moçambic.
La universitat va ser fundada el 10 d'agost de 1996 per la Conferència de Bisbes de Moçambic En aquest moment, l'educació superior a Moçambic només estava disponible a la capital, Maputo. La universitat actualment té oficines a Beira, Chimoio, Cuamba, Nampula, Pemba, Quelimane i Tete.
Un dels propòsits era fer l'ensenyament superior accessible al centre i el nord de Moçambic. A partir de 2007, aproximadament 3.270 estudiants eren matriculats a la universitat. El rector és el pare Alberto Ferreira.

## Història

La iniciativa de crear la Universitat Catòlica de Moçambic (UCM) va sorgir durant les negociacions de pau a Roma entre el Frelimo i Renamo. Al juny de 1992 es van estancar les negociacions; per desbloquejar ells, el mediador, Jaime Pedro Gonçalves, arquebisbe de Beira, va presentar la idea d'establir una universitat de qualitat per al centre i nord de Moçambic. L'Església Catòlica es va comprometre a corregir l'estructura desigual de la concentració de les institucions d'educació superior a Maputo. Posteriorment, això va conduir a la signatura de l'acord de pau el 4 d'octubre de 1992 entre el Frelimo i Renamo.
La Universitat Catòlica de Moçambic es va establir com una contribució a la pau i la reconciliació, com un compromís institucional, i va ser fundada oficialment el 1995 (Boletim da República, Decret N ° 43/95, 14 de setembre). L'agost de 1996 UCM va obrir les seves primeres facultats a Beira i Nampula.

## Referències

* 1 2 O Reitor
* ↑ http://www.ucm.ac.mz/cms/index.php?lang=english Arxivat 2008-12-06 a Wayback Machine.
# Ural (Krasnoiarsk)

Ural (en rus: Урал) és un poble (un possiólok) del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, que el 2017 tenia 1.666 habitants. Pertany al districte de Zaoziorni.

## Referències

* ↑ «Топокарты ГГЦ». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 26 març 2020].
* ↑ Список населенных мест Сибирского края. Том II. Округа Северо-Восточной Сибири. Новосибирск. 1929
# Urala

* No s'ha de confondre amb Urals.
Urala (en rus: Урала) és un poble del Daguestan, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 61 habitants. Pertany al districte rural de Gunib.

## Referències

* ↑ Закон Республики Дагестан от 13 января 2005 года № 6 «О статусе и границах муниципальных образований Республики Дагестан»
# Vijayabahu

«Vijayabahu» té aquests significats:
* Vijayabahu I, rei de Ruhunu 1064-1070, rei de Polonnaruwa 1170-1111
* Vijayabahu II, rei de Polonnaruwa 1186-1187
* Vijayabahu III, rei de Dambadeniya 1220-1224
* Vijayabahu IV, rei de Dambadeniya 1267/1268-1270
* Vijayabahu V, rei de Kurunegala 1325/1326-1344/1345
* Vijayabahu VI (Vira Alekasvara), rei de Gambola 1397-1409
* Vijayabahu VII, rei de Kotte 1509-1521
# Villafuerte

Villafuerte és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 180 | 161 | 142 | 135 |
# Varicorhinus xyrocheilus

Varicorhinus xyrocheilus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els adults poden assolir els 17,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Malawi.

## Referències

* ↑ Tweddle, D.; Skelton, P.H. «Two new species of Varicorhinus (Teleostei: Cyprinidae) from the Ruo River, Malawi, Africa, with a review of other southern African Varicorhinus species» (en anglès). Ichthyological Exploration of Freshwaters, 8, 4, 1998, pàg. 369-384.
* 1 2 Torres, Armi G. «Labeobarbus xyrocheilus (Tweddle & Skelton, 1998)» (en anglès). FishBase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
# Ustuwa

Ustuwa (Terres Altes) és el nom d'un districte medieval del Khurasan, al nord de la província.
Incloia una plana fèrtil de gran producció de cereals que creuava el curs occidental del riu Atrek entre les modernes muntanyes de Kuh-i Hazar Masjid i Kuh-i Binalud (Kuh-i Shah Jahan). La capital de la regió era Khabushah, substituïda més tard per Kučan.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 1002
# Usucapió

La usucapió és un mecanisme legal mitjançant el qual una persona pot esdevenir titular d'un bé o dret pel decurs del temps, per simple ocupació o utilització.
Actualment (Codi Civil de Catalunya, Llibre cinquè, Títol III, Capítol I, Secció quarta) el temps de prescripció a Catalunya és de 20 anys, i és irrellevant la bona o mala fe del posseïdor. En el dret comú espanyol hi ha dos tipus de prescripció: l'ordinària, on el posseïdor és de bona fe i el temps necessari per usucapir és de 10 anys entre presents i 20 anys entre absents, i l'extraordinària, on no cal ni títol ni bona fe del posseïdor, tenint un termini de prescripció de 30 anys (Codi civil espanyol articles 1957 i 1959 respectivament). Aquí, el Dret català s'aparta del Dret romà -que inspira en aquest punt el Codi civil espanyol-, i segueix fidel a l'arrel visigòtica del Liber Iudiciorum traslladada per Jaume I als Usatges Omnes Causae l'any 1251.
La usucapió va ser utilitzada a l'edat mitjana com a instrument per afavorir la repoblació dels territoris fronterers entre els comtats cristians del nord i els regnes musulmans del sud de Catalunya durant el xoc de civilitzacions que es va desenvolupar durant segles a la península Ibèrica. Els colons cristians prenien una terra de frontera, la rompien, la conreaven i la defensaven dels musulmans. Al cap de 30 anys la feien seva de dret, i no depenien de cap noble.
Per béns mobles el temps de prescripció és de 3 anys.

## Vegeu també

* Usatges de Barcelona
* Liber Iudiciorum
* Possessió (dret).
* Res derelictae.
* Res nullius.
* Ocupació
* Terra nullius.
# Ustrinum

Entre els antics romans, es deia ustrí al lloc dedicat a cremar els cossos dels difunts. Hi havia estris públics i particulars. Els primers estaven destinats als pobres i gents mitjanament acomodades, sent en ells els esclaus els que cremaven els morts.
# Usturita

La usturita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de la bitikleïta. En primer lloc va ser anomenada com bitikleïta-(ZrFe), però d'acord amb la nova nomenclatura del supergrup dels granats, en aquest grup no s'han d'utilitzar sufixos en el nomenament dels minerals. El nom va ser canviat doncs per l'actual usturita.

## Característiques

La usturita és un òxid de fórmula química Ca₃SbZr(Fe$^{3+}$O₄)₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2009. Cristal·litza en el sistema isomètric. Es troba en forma de cristalls de fins a 50 micres de diàmetre, que consisteixen en nuclis de kimzeyita i zones de complexos pseudomorfs de lakargiïta-tazheranita-kimzeyita després de zircó. Forma sèries de solució sòlida amb la kerimasita, la kimzeyita, la morimotoïta, la schorlomita i la toturita.

## Formació i jaciments

És un mineral accessori a la zona cuspidina de skarns d'alta temperatura en xenòlits de carbonat-silicat en el contacte amb ignimbrites. Va ser descoberta al mont Lakargi, a la caldera Verkhnechegemskaya, a la república de Kabardino-Balkària (Caucas del Nord, Rússia). Sol trobar-se associada a altres minerals com: wadalita, toturita, tazheranita, rondorfita, magnesioferrita, larnita, lakargiïta i kimzeyita.

## Referències

* ↑ «Usturite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 agost 2016].
* ↑ Grew, E. S., Locock, A.J, Mills, S.J., Galuskina, I.O., Galuskin, E.V. and Hålenius, U. «Nomenclature of the garnet supergroup». American Mineralogist, 4, 98, 2013, pàg. 785-811 [Consulta: 18 agost 2016].
# Vedat de Torrent

El Vedat de Torrent o simplement el Vedat és la zona situada al sud de la ciutat valenciana de Torrent (Horta Oest). El seu nom es deu a la denominació d'aquesta muntanya, El Vedat. Està integrada per urbanitzacions i zones residencials de xalets, i disposa d'una zona d'acampada anomenada La canyada del conill, a disposició de qualsevol persona que hi sol·licite estada. Es pot accedir a les urbanitzacions a través de la línia 1 dels Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana.
El seu topònim fa referència al territori privat que comprenia tota la zona del Vedat de Torrent en l'edat mitjana. Aquest territori se li va adjudicar a uns monjos hospitalers com a recompensa per les batalles a Terra Santa. El març de 1974 s'hi organitzà una cèl·lula del PSAN al País Valencià
Entre els seus edificis destaca la torre de telegrafia òptica del Vedat, originària de 1848 i que formava part de la línia de telegrafia òptica que a mitjan segle xix connectava Madrid amb València. Cal destacar també el xalet que va ser habilitat i utilitzat durant la Guerra Civil com a hospital de les Forces Aèries de la República Espanyola (FARE).
En els sistemes informatitzats d'algunes companyies es denomina a aquesta població com a Monvedat. És un nom que prové de la mateixa localització del Vedat situat entorn d'una muntanya. Aquest fet propícia confusió en el moment de la sol·licitud de línies ADSL o de dades a la zona, perquè en els sistemes no apareix com El Vedat.

## Enllaços externs

* Associació de veïns del Vedat
# Vedat de Farmicó

El Vedat de Farmicó és un paratge, antic vedat de caça, del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur, en terres del poble del Meüll.
Està situat a prop de l'extrem sud del terme municipal, a migdia de Casa Farmicó. És a l'esquerra del barranc de la Censada i a la dreta de la llau de Farmicó.