OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Miquel de Foces

L'Església de Sant Miquel de Foces es troba dos kilòmetres del terme municipal d'Ibieca, a Osca.

## Història

Aquest temple, únic vestigi de Foces, poble des de fa molt de temps senyoriu pertanyent a la família del mateix nom. Va ser manada construir per Eximino I de Foces en 1249 amb la intenció d'utilitzar-la com a panteó familiar. El 1259 la va donar a l'Orde de Sant Joan de Jerusalem. Se situa al període de transició del romànic al gòtic. Va ser declarada Monument Nacional en 1916.

## Pintures

Les pintures corresponen al gòtic lineal (1302), (data aproximada que es troba a una cartel·la escrita en llatí, sobre el sepulcre d'Ato I de Foces). El costat sud del creuer està dedicat a la vida de Sant Joan Baptista, a la seva part més gran, i el costat nord del creuer, a passatges del Nou Testament, incloent des de l'Anunciació, passant per l'Adoració, matança dels Innocents, entre d'altres... L'autor, el Mestre de Foces va utilitzar una tècnica mixta, amb començament al fresc i terminació a sec amb els colors dissolts en olis, que conferien gran intensitat a les pintures. Sembla que la realització de les pintures del costat sud del creuer pertanyen a una escola lleonesa, i les del costat nord, a una escola presumiblement d'Avinyó, degut] a les marques de la tècnica de sanguina que s'aprecien.

## El panteó

Als costats o murs del creuer, amplis arcs, els buits dels quals van ser destinats per protegir els sepulcres de grans dimensions.
Dintre d'aquest gran tresor de bellesa que enclou Foces, sempre va destacar la pintura que ornamenta els buits dels sepulcres i que D. Valentín Carderera, pintor de Sant Miquel que va arribar a veure tot el creuer pintat amb passatges de la Verge, va qualificar d'obra de gran valor.
La pintura del sepulcre de D. Atho de Foces representa Jesús crucificat, amb la Verge i Sant Joan als costats al cos alt; sota s'estén una bonica orla bizantina i al centre una cartel·la amb inscripció; sota, dos àngels en actitud de volar, conduint una ànima al cel: a l'intradós de l'arc completen la decoració dos àngels i dos sants.
La decoració del segon sepulcre consisteix en Jesús crucificat també, ocupant el centre, i a ambdós costats els apòstols; una altra bonica orla bizantina que separa aquest quadre del superior que ocupa el timpà, on es representa Jesús assegut a un tron: a l'intradós, a la part alta, hi ha àngels, i sota aquests, Sant Francesc a un costat i Santa Caterina; a l'altre costat, Santa Margarida i Sant Joan Baptista.
# Sant Salvador de la Roca de Montdony

Sant Salvador de la Roca de Montdony fou l'església del castell vallespirenc de Montdony, del terme comunal dels Banys d'Arles i Palaldà, a la Catalunya del Nord.
Estava situada dalt d'un turó situat a prop i al sud del poble de Montalbà, a 90 metres d'altitud per damunt del poble, on hi ha el castell.
Esmentada el 1255 i el 1267, aquesta església rebé nombrosos llegats testamentaris sobretot al llarg del segle xiii. Posteriorment, igual que el castell al qual pertanyia, desapareix de la documentació.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «131-Reiners». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere. «Reiners». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Reiners». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Esglésies del Vallespir anteriors al 1300: Els Banys d'Arles. Sant Julià de Buçac». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.

## Referències

* ↑ Sant Salvador de la Roca de Montdony en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Ramos, 1996.
# Sant Salvador de l'Avencó

Sant Salvador de l'Avencó és una església del municipi d'Aiguafreda (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella orientada a ponent d'una sola nau i presbiteri de planta rectangular. L'absis presenta a l'exterior una disminució d'amplada que fa aparentar la construcció com de dos cossos coberts amb una volta apuntada. Les antigues obertures, actualment tapades, foren tractades amb senzillesa. Els murs exteriors són fets amb carreus quadrejats i els angles, la porta i el portal de ponent, doblement aixamfranat, amb còdols ben treballats. L'antiga porta orientada a migdia es troba actualment tapada.

## Història

El primer document de la capella data del 2 de setembre de 1309. Hi ha altres notícies referents al llegat de la capella dels anys 1384, 1402 i 1440. En un document del 1608 es constata l'administració de la capella per part dels obrers, mentre que en un document de 1690 ja té un administrador. Al segle xv es va restaurar el campanar d'espadanya que actualment ha sofert una altra restauració, força malaurada. Sembla que al segle xvi es va aixecar el cor i es va haver de tapar la modesta portalada de migdia. Ha sofert diferents restauracions, la darrera portada a terme per veïns i estiuejants.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Salvador de l'Avencó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Sant Julià de Solanell

Sant Julià de Solanell és l'antiga església parroquial del poble de Solanell, en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Actualment abandonada, està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau, capçada a nord amb capçalera plana. Té coberta amb volta de canó amb llunetes dividida en dos trams per dos arcs torals, i recolzada sobre un fris motllurat. La volta sosté un llosat a doble vessant. A la nau s'obren quatre capelles laterals, dos a cada banda, a través d'arcs de mig punt. L'interior de l'església és arrebossat i els paraments externs a pedra vista. La porta d'accés, en arc rebaixat, es troba al mur meridional, façana que és rematada per un òcul circular. A la cantonada sud-oest s'adossa un campanar de torre de dos nivells: un d'inferior de secció quadrangular, i un de superior de secció octogonal, rematat per una coberta piramidal de llosa.

## Història

El lloc de Solanell és esmentat l'any 941. Trenta anys més tard apareix el primer esment de l'església de Sant Julià. La parròquia de Solanello també apareix esmentada a l'acta de consagració de la catedral de la Seu d'Urgell. A finals del segle xiv, a la relació de la dècima del Bisbat d'Urgell de 1391, consta que el rector de l'església de Solanell hi va contribuir amb quinze sous. La vila de Solanell va formar part durant l'edat mitjana, i encara més tardanament a la jurisdicció del vescomtat de Castellbò.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Julià de Solanell». Pla d'ordenació urbanística municipal: Catàleg de béns protegits p. 81-82. Ajuntament de Montferrer i Castellbò. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 9 maig 2012].
# Sant Pere d'Aransís

Sant Pere d'Aransís és una església romànica del terme d'Aransís, actualment englobat en el de Gavet de la Conca. Està situada en el poble d'Aransís, i està dedicada a Sant Pere apòstol. Té encara la categoria de parròquia, però està menada pel mateix rector de Vilamitjana, que resideix a la rectoria de Tremp. inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Pere es troba aïllada a l'extrem sud del poble d'Aransís. L'edifici és d'una nau amb absis semicircular i dues capelles a cada costat de la nau, afegides posteriorment. Està coberta amb volta de canó. A l'exterior, l'única part original és la façana sud, on hi ha un fris continu d'arcuacions llombardes sota el ràfec, fetes de petits blocs, amb unes petites mènsules treballades que recorden les de la propera església de Santa Maria de Llimiana. Aquesta part pertany al corrent arquitectònic del romànic llombard.
Posteriorment s'obrí una porta a ponent i, sobre aquesta façana, es transformà l'espadanya en un campanar rectangular que ocupa tot el llarg del frontispici.
A l'interior hi ha dues piques baptismals de pedra, una de les quals té decoració en relleu de creus i grups de quatre estrelles de cinc puntes.

## Història

En una visita pastoral del 1314, els delegats de l'Arquebisbe de Tarragona visiten l'església de Sant Pere d'Arençís, i ja a partir d'aquell moment és esmentada en diverses actes episcopals: 1391, 1526, 1758…
És un edifici d'una sola nau, molt alterada al llarg dels temps. De l'estructura romànica, només són visibles restes a la façana meridional, com un seguit d'arcuacions llombardes, cegues, sota el ràfec de la nau. L'aparell visible és de carreus ben escairats, disposats de forma molt regular en filades uniformes. Les arcuacions són fetes amb carreus més petits, també ben tallats, i amb petites mènsules.
Es tracta d'una obra de la segona meitat del segle xi, i per la seva factura recorda molt la propera església de Santa Maria de Llimiana.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Pere d'Aransís». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa, "Sant Pere d'Aransís", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Pere d'Anguera

Sant Pere d'Anguera és una església del municipi de Sarral (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El que resta d'aquest edifici és l'absis i part del mur nord. Possiblement la volta originària, no conservada, anava col·locada sobre arc faixons. L'església era d'una sola nau amb absis semicircular a la capçalera. La ubicació del portal primitiu es desconeix. Es mantenen tres finestres a la zona presbiteral i una al mur nord. A la central de l'absis, per fora, hi ha un bordó que recorre tot el seu perímetre, decorat amb petites puntes de diamant i boles. El material de construcció són carreus regulars i tallats amb cura. La disposició en el mur està fet a de manera isòdoma. No es veuen marques de picapedrer.

## Història

L'any 1076 els comtes germans, Ramon Berenguer II i Berenguer Ramon II, donaren el Puig d'Anguera a Bonfill Oliva. La iniciativa s'ha d'emmarcar a una empresa general, que per aquests anys anava destinada a repoblar la zona. No sabem si la colonització va reeixir, però els documents del segle xii vinculen aquest indret amb la família dels Puigvert, establerts també en altres llocs de la Conca (Barberà, per exemple). L'església de Sant Pere es deuria bastir en aquest moment, ja que l'any 1172 correspon a la primera notícia que la menciona. Un castlà dels senyors d'Anguera va fer testament i entre altres figura un llegat a l'església del lloc.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Pere d'Anguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
* ↑ Fuguet, 1989, p. 26

## Bibliografia

* FUGUET SANS, Joan (1989), "L'antic llogaret d'Anguera i la seva església de Sant Pere", a El Baluard. Revista d'informació local, 42 i 43, Sarral, p. 24-27 i 28-31, respectivament.

## Enllaços externs

* «Sant Pere d'Anguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Sant Vicenç d'Almenara

Sant Vicenç d'Almenara és una església del municipi d'Agramunt (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

A uns 50 m. del Pilar d'Almenara, hi ha un temple dedicat a Sant Vicenç màrtir; en l'actualitat sense ús, esbaldregat i en ruïna. El temple constà d'un nau, està orientat d'est a oest, l'absis de planta circular i la coberta de volta de canó reforçada per arcs torals que descansen damunt de pilars acabats amb capitells sense decoració; pedra d'importació -indica Sarrate-; l'època de construcció ha d'apropar-se al segle xiii, amb possible obra a les acaballes del XII i amb encaix de la capella gòtica -encara no malmesa del tot- als temps inicials del XIV. A la vora del temple, hi hagué un poblat medieval.

## Història

L'església de Sant Vicenç màrtir fou en molta part acabada de desmantellar quan, a la guerra de 1936-1939, els soldats arrencaren la quasi totalitat dels carreus que revestien el temple, per a l'obra militar que els convenia fer a la mateixa alçada.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Vicenç d'Almenara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2015].
# Sant Vicenç d'Adons

Sant Vicenç d'Adons és una església amb elements neoclàssics d'Adons al municipi de Pont de Suert (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una nau molt modificada. La volta esfondrada ha estat substituïda per un forat de biguetes amb revoltons. La coberta actual és a una vessant.
Un petit campanar amb coberta de lloses de pissarra té una campana a la finestra.

## Referències

* 1 2 «Sant Vicenç d'Adons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Santa Cecília de Torrentbò

Santa Cecília de Torrentbò és una església d'Arenys de Munt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'ermita de Santa Cecília, construïda al segle xix, és un edifici de mides reduïdes. Consta d'una sola nau amb la coberta a dues aigües. La façana té una porta d'entrada sobre la qual hi ha un petit ull de bou. La decoració de la cornisa superior és amb arcs de mig punt en relleu. A sobre hi ha un petit campanar. Al presbiteri hi ha un retaule d'estil plateresc.

## Referències

* ↑ «Santa Cecília de Torrentbò». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Macondes

Els macondes, makonda o makondes són un grup ètnic del sud de Tanzània i nord de Moçambic. Van desenvolupar la seva cultura a l'Altiplà Mueda de Moçambic. En l'actualitat viuen a Tanzània i Moçambic i tenen una petita presència a Kenya. La població maconde a Tanzània es va estimar en 2001 per a ser 1.140.000, i el cens de 1997 a Moçambic va posar la població maconde en aquest país a 233.358, per un total de 1.373.358. El grup ètnic és dividit pel riu Rovuma; els membres del grup a Tanzània se'ls coneix com a makonde, i aquells a Moçambic com a maconde. Els dos grups han desenvolupat llenguatges diferents amb el temps, però comparteixen un origen i cultura comunes.

## Història

Els macondes van resistir primer a àrabs i perses, i després als europeus que traficaven amb esclau. La Companyia de Niassa els va sotmetre finalment després de 1920. La guerrilla que va començar en 1964 contra la sobirania portuguesa i va acabar amb la independència de Moçambic en 1975 va ser llançada des de la terra natal dels makonde. Aquesta guerrilla va ser dirigida pel moviment revolucionari Frelimo, que obtenia una part dels seus recursos financers de la venda de gravats makonde.
Els makonde són coneguts pel seu treball de la fusta, així com per l'observança de ritus en la pubertat o ritus de iniciació per a l'adultesa.

## Idioma

Els maconde parlen el makonde, també conegut com a chimakonde, una llengua bantu molt propera del yao. Molts parlen altres llengües, com l'anglès a Tanzània, el portuguès a Moçambic i el suahili i el makhuwa en tots dos països.

## Societat i religió

Els makonde són tradicionalment una societat matrilineal on els fills i l'herència pertanyen a la dona, i els marits es muden al llogaret o poble de la seva dona. La seva religió tradicional és una forma animista de cultes antics que encara es manté, encara que els makonde de Tanzània són nominalment musulmans i els de Moçambic són o ben musulmans o ben catòlics.

## Art makonde

Els makonde han treballat tradicionalment la fusta, normalment amb l'objectiu de realitzar objectes d'ús domèstic, així com figures decoratives i màscares. A partir dels anys 1930, després de l'arribada els colonitzadors portuguesos, es va avivar entre els missioners i comerciants l'interès per aquestes escultures en fusta, començant a comprar moltes d'elles. Els escultors makonde, en conèixer aquest interès, van començar a realitzar les seves peces en pau-preto (banús, diospyros ebenum) i pau-rosa (swartzia spp.) en comptes de la fusta suau i poc resistent que fins llavors havien estat utilitzant.

## Referències

* ↑ Macondes a The Joshua Project
* ↑ «Makonde of Kenya». [Consulta: 16 octubre 2014].
* 1 2 Encyclopedia of Africa. 2. Oxford New York: Oxford University Press, 2010, p. 115. ISBN 9780195337709.

## Enllaços externs

* http://www.makonde.com
# Fileter

Fileter és el nom dels següents personatges:
* Fileter de Pèrgam, fundador del regne de Pèrgam
* Fileter (príncep), fill del rei Àtal I de Pèrgam, i germà del rei Èumenes II de Pèrgam
* Fileter d'Atenes, poeta còmic atenès
# Cal Solà de la Vall

Cal Solà de la Vall és una masia del Bruc (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de grans dimensions amb el cos principal de planta quadrada que té una galeria formada per arcades als quatre costats, que al mateix temps envolta un cos central més alt. El cos principal està envoltat per altres dependències. Aquesta edificació, tot el conjunt, dona a una gran terrassa que és la coberta d'un gran cos de serveis (garatge, quadres ...) aprofitant el desnivell del terreny.

## Referències

* ↑ «Cal Solà de la Vall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 octubre 2017].
# Yamaha XTZ 660

La Yamaha XTZ 660 és un model de motocicleta tipus trail. Va aparèixer com a successora de la XTZ 600 el 1991, tot i ser un model totalment nou. Presentava un motor mono cilíndric de 660 centímetres cúbics refrigerat per aigua (aire en la versió anterior) i de cinc vàlvules (quatre a la versió anterior). El dipòsit de benzina va passar de 23 a 20 litres de capacitat. Tots aquests canvis van provocar que el pes augmentés considerablement, que junt amb una fiabilitat inferior i el dipòsit més petit, van fer que no fos tant ben valorada com a motocicleta de muntanya.
Es va fabricar de 1991 fins al 1997.
# Trần Phước Thọ

Trần Phước Thọ (Long An, 5 de març de 1993-ibídem, 18 d'abril de 2016) va ser un futbolista vietnamita que jugava en la demarcació de defensa.

## Biografia

Després de formar-se en les files inferiors del club, finalment en la temporada 2014 de la V.League 1 va debutar com a futbolista en un partit contra el Vissai Ninh Binh FC el 16 de febrer de 2014 que va finalitzar amb empat a dos. Va jugar vuit partits de la temporada, igual que en la temporada següent. A més va arribar a disputar partits amb la selecció de futbol sub-23 del Vietnam.
Va morir el 18 d'abril de 2016 a Long An després de sofrir un accident de trànsit als 23 anys.

## Clubs

| Club | País | Any | Partits | Gols |
| Dong Tam Long An FC | Vietnam | 2013 - 2016 | 16 | 0 |

## Referències

* 1 2 «Hậu vệ Trần Phước Thọ mất ở tuổi 23» (en vietnamita). Tuổi Trẻ, 18-04-2016. [Consulta: 18 abril 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador a footballdatabase
* Fitxa del jugador a soccerway
# Virginia Rodríguez i Rece

Virginia Rodríguez i Rece, també coneguda com a Vicky Rodríguez, (Barcelona, 22 de novembre de 1985) és una portera d'hoquei sobre patins catalana.
Formada al Club Hoquei Patí Bigues i Riells, va jugar al Patí Hoquei Club Sant Cugat entre 2005 i 2010. La temporada 2010-11 va fitxar pel Centre d'Esports Arenys de Munt, amb el qual va aconseguir una Supercopa Nacional Catalana i un subcampionat de la Copa de la Reina el 2011. Internacional amb la selecció catalana d'hoquei sobre patins, va proclamar-se campiona de la Copa Amèrica de 2011, subcampiona el 2007, i medalla de bronze el 2006. A nivell individual, va ser guardona amb el premi de la portera menys golejada de la Copa Amèrica de 2007.

## Palmarès
### Clubs

* 1 Supercopa Nacional Catalana d'hoquei sobre patins femenina: 2010-11

### Selecció catalana

* 1 medalla d'or a la Copa Amèrica d'hoquei sobre patins: 2011
* 1 medalla d'argent a la Copa Amèrica d'hoquei sobre patins: 2007
* 1 medalla de bronze a la Copa Amèrica d'hoquei sobre patins: 2006

## Referències

* ↑ «Virginia Rodríguez i Rece». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «hoquei sobre patins». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Vicky Rodríguez, tercera a la Copa Amèrica amb la selecció catalana» (en anglès). Cugat Mèdia, 19-09-2006. [Consulta: 1r desembre 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa de Virginia Rodríguez Rece - RinkHockey.net (anglès)
# Cal Solà (Oristà)

Cal Solà és una masia d'Oristà (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de considerables dimensions. Originàriament de planta rectangular, composta de planta baixa i dos pisos amb una teulada a dues vessants amb desaigua a la façana principal.
L'entrada principal és un portal adovellat. En un balcó del primer pis hi ha la data de 1763 a la llinda. Tots els balcons i finestres de l'edifici tenen llinda, brancals i ampits de pedra treballada.
Adossada a la part posterior de la casa, hi ha una torre de base quadrada i quatre pisos d'alçada. Als murs laterals s'hi afegiren una pallissa i un cobert.

## Història

El cognom Solà era força representatiu i nombrós al segle xvi. En el fogatge fet a Oristà el 1553 trobem 5 cognoms Solà.
En el nomenclàtor de la provincia de Barcelona fet el 1860 se cita "Solà de la Vall"

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Solà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2017].