OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Solius

El castell de Solius és un monument de Santa Cristina d'Aro (Baix Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Arquitectura

En queden uns pocs vestigis en una penya escarpada, sobre la parròquia. D'època medieval tan sols en resten els rebaixos artificials fets a la roca. Una part es va reedificar amb motiu de les guerres del segle xix.
En una de les parets fortificades encara es conserva una porta d'arc rebaixat que dona accés a unes escales per pujar; moltes d'elles estan picades sobre la pedra. Al llarg dels murs que resten del castell hi han forats arrodonits que antigament servien per posar estructures de fusta per tancar l'accés al recinte.
A mitja muntanya es conserva una cisterna o recollidor d'aigua fet de pedra i mig tapat per la boscúria.

## Història

El 1057 Ramon Berenguer I i Almodis esmenten que Ramon Seniofred d'Olius era propietari d'un alou a Solius, per posar fi a les disputes pels límits territorials, i Seniofred es comptomet a no tenir cap castell ni torre sense el permís dels comtes, el que mostra que en aquell moment no hi havia cap castell. El castell de la Roca s'esmenta per primera vegada el 1208.
El 1210 és possessió del bisbe de Girona Arnau de Creixell, que al seu testament del 1214 en parla com el "meum castrum integro de Ruppe". Per motius econòmics el seu successor el permutà amb le sagristà Guillem de Montgrí, el que molestà al monestir de Sant Feliu de Guíxols. Per això s'inicià un conflicte judicial que es va allargar fins al 1394, quan la sagristia aconseguí controlar tot el terme, de la riera Ridaura al mar, un control que mantindria fins al segle xix.
Durant la Guerra Civil Catalna, el 1462, el castell va imposar taxes als ramaders portaven bestiar per proveir la capital catalana, el que causà un conflicte el 1467. La conflictivitat seguí creixent principalment per la indignació dels pagesos remences. La fortalesa apareix documentada en un altre document del 1485, durant les guerres de remences, moment en què se n'apoderà Miquel Safont de Cassà de la Selva.
Era un habitacle normal i, en perill de guerra, era una fortalesa. Consta que alguns pagesos de Solius estaven obligats a la seva defensa, donat que pertanyia a la Seu de Girona: "a fer guardes en dit castell i personal per fer barreres i barbacanes". Van ser mesos de permanent conflicte i canvi de mans del castell, que entre d'altres, durant un temps van mantenir un escamot de cent pagesos liderats per Narcís Goxat de Llambilles. Al final va tornar als seus propietaris.
Amb el temps va perdre importància pel seu difícil manteniment. El propietari de Can Dalmau va fer-hi obres el 1830 -en època carlina- d'escassa solidesa, que són les que s'han conservat fins ara.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Castell de Solius». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 maig 2012].
* 1 2 3 4 Turon, Pau. Castells medievals. Diputació de Girona, 2020, p. 36-37. ISBN 978-84-15808-88-6.
# Columna Burillo

La Columna Burillo va ser una unitat de milícies que va operar al començament de la Guerra civil espanyola.
Va ser constituïda poc després de l'esclat de la contesa pel comandant d'Assalt Ricardo Burillo Stholle, de qui rep el seu nom, a partir de forces d'Assalt i milicians. Poc després de la seva creació es van dirigir cap a la Serra de Guadarrama, on van aconseguir conquistar el Port de Navacerrada. Tanmateix, durant l'avanç de l'Exèrcit d'Àfrica cap a Madrid, els legionaris i regulars van posar en fugida en diverses ocasions als homes de la Columna Burillo. Després de la conquesta de Toledo per les tropes de Franco, al començament d'octubre la columna es trobava situada prop d'Aranjuez, amb 2.000 efectius i una dotzena de peces d'artilleria.
A la fi de 1936 la columna va constituir la base per a formar la nova 45a Brigada Mixta.

## Referències

* ↑ Gabriel Cardona (1996). La guerra militar: La guerra de las columnas, Historia 16, pág. 104
* ↑ Jorge Martínez Reverte (2004). La Batalla de Madrid, Ed. Crítica, pág. 15
* ↑ Guillermo Cabanellas (1975). La guerra de los mil días: nacimiento, vida y muerte de la II República Española. Volume II, Editorial Heliasta, pág. 683
* ↑ Carlos Engel Masoliver (1999). Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República, Almena, ISBN 84-922644-7-0, pág. 73
# Columna Casas Sala

El 25 de juliol de 1936, pocs dies després del Cop d'Estat del 18 de juliol contra el Govern de la Segona República Espanyola, una columna formada per milicians i guàrdies civils, es dirigeix des de Castelló a terres de Terol amb l'objectiu d'intentar controlar la capital i sufocar la rebel·lió militar en esta ciutat. A Sagunt s'unix una altra columna procedent de València al comandament del coronel Hilario Fernández Bujanda i milicians de la població. En el seu trajecte s'incorporen a la columna, coneguda històricament com la columna Casas Sala, una companyia de la Guàrdia Civil de Conca i milicians d'altres poblacions. El 29 de juliol la columna es divideix en dos destacaments, un d'ells baix el comandament del coronel Fernández Bujanda entra en La Pobla de Valverde on a la vesprada el contingent de la Guàrdia Civil es rebel·la contra els milicians –menys nombrosos-, disparen per sorpresa contra ells i en el xoc moren desenes de membres de la columna, fent presoners a un nombrós grup pròxim als 50. Els seus dirigents són afusellats a Terol i la resta de milicians l'endemà en Pobla de Valverde. Milicians de Sagunt i de les comarques de Castelló, que com altres del País Valencià van ser exponents de l'oposició popular a la revolta militar, van trobar la mort en les terres de Terol, els seus cossos sense identificar encara descansen en Pobla de Valverde o en el cementeri de Terol. Després de la guerra el silenci i l'oblit es van apoderar de la memòria de les víctimes i de les seues famílies, i encara hui és un fet pràcticament desconegut i absent en la memòria col·lectiva.

## Notes

* ↑ Per ser aquest diputat d'Izquierda Republicana per Castelló, figura política molt popular en la ciutat als anys 30, un dels impulsors i el màxim dirigent polític de la columna. Advocat natural de Manresa, va viure alguns anys desterrat a Alcalà de Xivert, després a Castelló on va intervindre en diverses causes obreres. De discurs brillant, la seua rellevància política en la ciutat era important i apareix sovint en esdeveniments polítics, socials i notícies de premsa.

## Referències

* ↑ Porcar Orihuela, Juan Luis «LA COLUMNA CASAS SALA, MEMÒRIA HISTÒRICA DE CASTELLÓ Seminari d'Història Local i Font Orals Universitat Jaume I Grup per la Recerca de la Memòria Històrica de Castelló». LA COLUMNA CASAS SALA, MEMÒRIA HISTÒRICA DE CASTELLÓ, pàg. 20.
# Castell de Vilaclara

El Castell de Vilaclara és un castell d'origen medieval d'estil romànic del segle xi, però molt transformat, situat en el poble de Vilaclara, en el terme comunal de Palau del Vidre, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
Està situat al sud-oest del terme i al sud-est del poble de Vilaclara.

## Història

Data del 1141 la primera documentació que es té de Vilaclara: Ponç Bernat de Vilaclara era senyor del lloc. El 1291 el rei Jaume II de Mallorca infeudava les justícies del terme d'aquest castell a Guillem Puig d'Orfila, i al cap d'un segle, el 1395 i 1397, era Jordi de Sant Agustí el senyor de la fortalesa i del lloc.
Actualment és propietat privada.

## L'edificació

El castell, que conserva vestigis de l'edifici medieval, és un quadrilàter sense torres d'angle, i sense obertures exteriors (les que hi ha ara han estat obertes modernament): només uns rengles de sageteres a nivell de casa pis, en els quatre costats. A l'angle oriental de la façana hi ha, sobresortint més que la resta de l'edifici, una torre quadrada, també amb espitlleres. Coronava la fortalesa una ronda defensada amb merlets, el traçat dels quals s'endevina. Molt possiblement hi havia un vall a l'entorn, com a defensa, i un pont llevadís a la porta principal. El conjunt és datable al segle xii.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Canet de Rosselló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Ponsich, Pere. «Castells i fortificacions militars del Rosselló anteriors al 1300: Palau del Vidre. Castell de Vilaclara». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «El castell de Vilaclara en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-04-08. [Consulta: 28 març 2016].
# Castell de Vilafamés

El castell i muralles de Vilafamés daten del segle xiv. El castell es troba en la part més elevada de la població, dominant el pla des d'una altura de 400 m. Al voltant del castell s'hi troba una reduïda vila vella. Destaca el fet que el poble és de color blanc mentre el castell és d'un color rogenc.
Encara que els fonaments del castell són d'època musulmana, i fins i tot més antics, presenta modificacions de molt diferents èpoques, les últimes d'aquestes de les guerres carlistes.
Conquerit per Jaume I el 1233, ha sofert diferents reformes al llarg de la seua història, i els seus vestigis més antics són del segle xiv, moment en què el mestre de l'orde de Montesa obliga els habitants de Vilafamés a reparar i reforçar les fortificacions del lloc.
* Muralla del castell
* Interior torre emmerletada
* Muralla del castell per l'interior
* Interior del castell
Va sofrir importants atacs durant les guerres carlines, al segle xix, i es produí així mateix l'adaptació del sistema de fortificació a les noves tècniques de la guerra. N'és un bon exemple la torre central de planta circular, que pertany a aquell moment.
El castell conté muralles pràcticament completes, i dependències de caràcter palatí enfront de la torre de l'homenatge de planta circular, amb balcons que tenien matacans, i que en l'actualitat han estat transformats per una intervenció del segle xix en què s'hi van afegir les espitlleres. Davant de la torre, hi ha un espai rectangular a manera de pati en el qual es conserva una cisterna, que possiblement és l'únic vestigi de l'època musulmana.
En l'actualitat es troba restaurat, i conserva gran part de la seua estructura antiga. S'hi aprecien grans trams de muralles i dues torres característiques.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».

## Vegeu també

* Vilafamés.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Vilafamés.
# Colònia Escolar Sueca Catalana de Teià

La Colònia Sueca Catalana de Teià també coneguda com a Colònia Sueca Catalana de can Wertheïm de Teià, o Menjador Suec o Menjador de Suècia, va ser una iniciativa d'ajuda humanitària internacional a Teià per ajudar a alimentar els infants i oferir-los formació humanística durant la Guerra Civil Espanyola, sufragada per col·lectes populars realitzades a les ciutats sueques més importants i canalitzades a través de l'ambaixada de Suècia.
Sota la direcció del botànic Eric R. Svensson, l'activitat va durar deu mesos entre maig de 1938 i març de 1939, on la colònia va acollir a 200 nens i nenes de Teià i d'altres poblacions, que menjaven tres àpats al dia: esmorzar, dinar i berenar, i sopaven i dormien a casa seua. Durant l'estada tenien estones de formació escolar i humanística com ara gimnàstica sueca, dibuix, escultura, pintura, balls populars catalans, etc. així com estones lúdiques i alimentació.
El 21 de març de 1939 dos mesos després de l'ocupació de Teià per part de les tropes feixistes va dimitir el director i va tancar la casa.
L'any 2014 l'Ajuntament de Teià va realitzar un homenatge amb presència d'Annika Tingström directora de la Cambra de Comerç Hispano-Sueca de Barcelona i Lars Grundberg ambaixador de Suècia i la senyora Kristina Stenhammar, cònsol general de Suècia.

## Referències

* ↑ «Teià homenatge a Suècia 65 anys després». Teia.cat, 2004. [Consulta: abril 2017].
* ↑ «Les Colònies Sueques de Teià». Esquerra.cat. Arxivat de l'original el 2017-09-16. [Consulta: abril 2017].

## Bibliografia

* Educar en temps de guerra. València: Edicions Alfons el Magnànim, 2016, p. 615. ISBN 978-84-7822-696-2.
* «La casa sueca». Palabras al aire. Sveriges Utbildningsradio [Stockholm], Data incorrecta.
# Copa del Rei de Bahrain de futbol

La Copa del Rei de Bahrein de futbol és la principal competició futbolística per eliminatòries de Bahrain. És organitzada per l'Associació de Futbol de Bahrain.
La competició va rebre diverses denominacions durant la seva història: Copa de l'Emir (1952-59 i 1978-2002), Copa Federació (1960-77) i Copa del Rei (2003-present).

## Historial

Font:
* 1952: Muharraq Club
* 1953: Muharraq Club
* 1954: Muharraq Club
* 1955: Muharraq Club
* 1956: No es disputà
* 1957: No es disputà
* 1958: Muharraq Club
* 1959: Muharraq Club
* 1960: Al Nusoor Manama 1-0 Muharraq Club
* 1961: Muharraq Club 4-1 Al Nusoor
* 1962: Muharraq Club 7-1 Al Nahda
* 1963: Muharraq Club 2-0 Bahrain Riffa
* 1964: Muharraq Club 4-2 Al Nusoor Manama
* 1965: No es disputà
* 1966: Muharraq Club 5-0 Taj
* 1967: Muharraq Club 1-0 Al Arabi
* 1968: Al Nusoor Manama 2-1 Bahrain Riffa
* 1969: Al Arabi 4-0 Al Tursana
* 1970: Bahrain Club 5-2 Al Nusoor Manama
* 1971: Bahrain Club 4-2 Al Arabi
* 1972: Muharraq Club 2-0 Bahrain Club
* 1973: Bahrain Riffa 2-2 (8-7 pen) Bahrain Club
* 1974: Muharraq Club 3-2 Al Nusoor Manama
* 1975: Muharraq Club 5-1 Bahrain Club
* 1976: Al Hala 1-0 Bahrain Club
* 1977: Al Nusoor Manama 1-0 Muharraq Club
* 1978: Muharraq Club 1-0 Al Wahda
* 1979: Muharraq Club 1-0 Al Ahly Manama
* 1980: Al Hala 0-0 (4-2 pen) East Riffa Club
* 1981: Al Hala 2-2 (5-4 pen) Bahrain Club
* 1982: Al Ahly Manama 2-0 Bahrain Riffa
* 1983: Muharraq Club 2-0 Bahrain Riffa
* 1984: Muharraq Club 2-0 Bahrain Club
* 1985: Bahrain Riffa 1-1 (4-1 pen) Bahrain Club
* 1986: Bahrain Riffa 1-0 East Riffa Club
* 1987: Al Ahly Manama 1-0 Al Wahda
* 1988: Al Wahda 1-0 Al Ahly Manama
* 1989: Muharraq Club 1-0 East Riffa Club
* 1990: Muharraq Club
* 1991: Al Ahly Manama
* 1992: Al Wahda
* 1993: Muharraq Club
* 1994: Al Wahda
* 1995: Muharraq Club
* 1996: Muharraq Club (4-3 pen) Bahrain Club
* 1997: Muharraq Club 2-1 East Riffa Club
* 1998: Bahrain Riffa 2-1 Budaiya
* 1999: East Riffa Club 1-0 Al Hala
* 2000: East Riffa Club 3-1 Qadisiya
* 2001: Al Ahly Manama 1-0 Essa Town
* 2002: Muharraq Club 0-0 (4-2 pen) Al Ahly Manama
* 2003: Al Ahly Manama 2-1 Muharraq Club
* 2004: Al-Shabab 2-1 Busaiteen Club
* 2005: Muharraq Club 1-0 (pr.) Al-Shabab
* 2006: Al-Najma 1-0 Al Ahly Manama
* 2007: Al-Najma 2-0 Al Hala
* 2008: Muharraq Club 2-0 Al-Najma
* 2009: Muharraq Club 1-1 (9-8 pen) Riffa SC
* 2010: Riffa SC 4-0 Busaiteen Club
* 2011: Muharraq Club 3-0 Busaiteen Club
* 2012: Muharraq Club 3-1 Riffa SC
* 2013: Muharraq Club 2-2 (pr.) (4-3 pen) Riffa SC
* 2014: East Riffa SCC 2-1 (pr.) Busaiteen Club
* 2015: Al-Hidd 2-0 Busaiteen Club
* 2015-16: Muharraq Club 3-1 Riffa SC
* 2016-17: Manama SC 2-1 Muharraq Club
* 2017-18: Al-Najma 1-1 (pr.) (5-4 pen) Muharraq Club
* 2018-19: Riffa SC 2-1 (pr.) Al-Hidd
* 2019-20: Muharraq Club 1-0 Al-Hidd
* 2020-21: Riffa SC 2-0 Al Ahly Manama

## Referències

* ↑ Copa del Rei a Soccerway
* ↑ Copa del Rei a flashscore
* 1 2 «Bahrain - List of Cup Winners». RSSSF.
# Copa del Rei de bàsquet 2006

La 70a edició de la Copa del Rei de Bàsquet es va disputar a Madrid. El vencedor final fou el TAU Ceràmica, que s'imposà per 85 a 80 al Pamesa València.

## Resultats

| Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Final | Final |
| Pamesa València | 82 | | | | |
| Casademont Girona | 68 | | | | |
| Casademont Girona | 68 | Pamesa València | 87 | | |
| | | Unicaja de Màlaga | 74 | | |
| Unicaja de Màlaga | 74 | Unicaja de Màlaga | 74 | | |
| Gran Canària | 64 | | | | |
| Gran Canària | 64 | | | Pamesa València | 80 |
| | | | | TAU Ceràmica | 85 |
| TAU Ceràmica | 92 | | | TAU Ceràmica | 85 |
| DKV Joventut | 72 | | | | |
| DKV Joventut | 72 | Reial Madrid | 75 | | |
| | | TAU Ceràmica | 87 | | |
| Reial Madrid | 77 | TAU Ceràmica | 87 | | |
| Winterthur FCB | 67 | | | | |

## Referències

* ↑ Pérez Ramos, Jesús «El TAU, campeón». El Mundo Deportivo, 20-02-2006 [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ Copa del Rey de Madrid 2006 Arxivat 2017-01-01 a Wayback Machine. a acb.com
# Convent de Sant Domingo

«Convent de Sant Domingo» té aquests significats:
* Convent de Sant Doménec (València)
* Convent de Sant Domingo (Inca)
* Convent de Sant Domingo de Palma
# Comèdia mitjana

Comèdia mitjana és el nom que rep un conjunt d'obres de la Comèdia grega que es van escriure entre el Plutus d'Aristòfanes i el Δύσκολος ("Dyskolos") o Misantrop de Menandre d'Atenes, als segles IV i III aC, és a dir entre la Vella comèdia i la Nova comèdia.
No existeix cap obra sencera de la comèdia mitjana, però es conserven 607 fragments de 57 poetes, 365 només d'Antífanes de Cios, el poeta més important d'aquesta etapa de la comèdia. Altres autors representatius són Alexis de Turis i Anaxàndrides. La font principal dels fragments conservats de la comèdia mitjana és Ateneu de Naucratis, que cita nombrosos passatges al Deipnosophistae.

## Estructura de les obres

La principal característica de la comèdia mitjana és la posada en pràctica dels canvis escènics que Aristòfanes va començar a realitzar i que a Menandre ja eren notables, i la disminució de la importància de les parts líriques, és a dir, dels cors. Els textos de les comèdies, donaven una gran importància a la vida quotidiana de la societat, deixant de banda la política, un tema molt comú a la vella comèdia, on al costat de personatges imaginaris, sovint eren posats en escena per burlar-se'n, personatges reals de la vida política i social de la ciutat com ara Cleó d'Atenes, Sòcrates i Eurípides, com es veu a les comèdies d'Aristòfanes que coneixem.
En canvi, a la comèdia mitjana, els personatges reals desapareixen, i són substituïts per personatges que representen tipus estereotipats. Una altra característica molt comuna a la comèdia mitjana és la paròdia d'episodis famosos de la mitologia, amb una perspectiva que recorda el tractament que se'n feia a la tragèdia àtica, especialment per Eurípides. Es van anar incorporant elements diversos, per provocar reaccions còpiques immediates entre el públic. Apareixen els temes eròtics, les intrigues, i personatges que es van repetint, como el rufià, la prostituta, l'enamorat, el fanfarró, l'esclau, el cuiner, etc.

## Referències

* 1 2 3 Fontaine, Michael (ed.). The Oxford handbook of Greek and Roman comedy. Nova York: Oxford University Press, 2014, p. 668. ISBN 9780199743544.
* ↑ Antiphanes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 204
* ↑ Easterling, P.E. (ed.). Historia de la literatura clásica I: literatura griega. Madrid: Gredos, 1990, p. 410-414. ISBN 842491421X.
# Corneli Cos

Cos (en llatí Cossus) era el nom d'una família patrícia de la gens Cornèlia. Va produir nombrosos personatges rellevants al segle v aC, però després va desaparèixer. El cognom Cos (Cossus) va ser adoptat després com a praenomen per una branca de la família dels Lèntuls de la gens Cornèlia. Inicialment formaven una única família de la que es va separar la dels Maluginenses (Maluginensis).
Membres destacats de la família van ser:
* Servi Corneli Cos Maluginense cònsol el 485 aC.
* Servi Corneli Cos, magistrat romà, possible cònsol que va matar el rei Lar Tolumni.
* Publi Corneli Cos, tribú amb potestat consolar el 415 aC.
* Gneu Corneli Cos, tribú amb potestat consolar el 414 aC i cònsol el 409 aC.
* Aule Corneli Cos, cònsol el 413 aC
* Publi Corneli Cos, tribú amb potestat consolar el 408 aC
* Publi Corneli Rutil Cos, dictador romà el 408 aC i tribú amb potestat consolar el 406 aC.
* Gneu Corneli Cos, tribú amb potestat consolar el 406 aC, 404 aC, i 401 aC.
* Publi Corneli Maluginense Cos, tribú amb potestat consolar el 395 aC.
* Aule Corneli Cos, dictador romà el 385 aC
* Aule Corneli Cos, tribú amb potestat consolar el 369 aC i 367 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 865.
Viccionari
# Cookie Monster

El Monstre de les Galetes (en anglès, Cookie Monster), és un titella creat per Jim Henson i un dels personatges del programa educatiu infantil anomenat Barri Sèsam. És un dels personatges més populars d'aquest programa educatiu, famós per tenir molta gana i per les seves frases relacionades amb el menjar, que sempre formula de manera telegràfica, obviant la correcta composició de les frases: "Me want cookie", "Me eat cookie" i "Om nom nom nom" (mi vol galeta, mi menja galeta i l'onomatopeia de menjar en anglès, respectivament).
És un ésser de pelatge blau i trets facials senzills, dels que destaquen els ulls que sobresurten del cap i una gran boca. És presentat com un ésser golafre, que menja qualsevol cosa, però les galetes de xocolata són el seu menjar preferit, seguides de les galetes de flocs de civada. No obstant això, des de l'any 2005, Barri Sèsam va iniciar una campanya per sensibilitzar als infants sobre el menjar saludable, i l'any 2006 el Monstre de les Galetes va manifestar que les galetes només eren "un aliment per menjar de tant en tant".

## Notes

* ↑ En l'àmbit castellanoparlant, el Monstre de les Galetes és conegut amb el nom de Triki, tot i que l'any 2004, el Monstre de les Galetes anglòfon va manifestar que abans de manjar la seva primera galeta creia que es deia Sid.

## Referències

* ↑ «El monstruo de las galletas es el protagonista del nuevo anuncio del iPhone 6s» (en castellà). Applesfera, 17-03-2016. [Consulta: 21 gener 2017].
* 1 2 «Cookie Monster curbs cookie habit». BBC News, 11-04-2005 [Consulta: 2 març 2008].
# Cookeville

Cookeville és una població dels Estats Units a l'estat de Tennessee. Segons el cens del 2004 tenia 27.648 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cookeville tenia 23.923 habitants, 9.938 habitatges, i 5.316 famílies. La densitat de població era de 422,5 habitants/km².
Dels 9.938 habitatges en un 22,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 39,7% hi vivien parelles casades, en un 10,1% dones solteres, i en un 46,5% no eren unitats familiars. En el 34,8% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,19 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,83.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18% tenia menys de 18 anys, un 25,2% entre 18 i 24, un 25,1% entre 25 i 44, un 18% de 45 a 60 i un 13,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 29 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 100,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.533$ i la renda mediana per família de 39.623$. Els homes tenien una renda mediana de 28.013$ mentre que les dones 21.710$. La renda per capita de la població era de 17.684$. Entorn del 13,1% de les famílies i el 23,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cookeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cookeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.