OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font del Lleó (Pedralbes)

* Per a altres significats, vegeu «Font del Lleó (desambiguació)».
La Font del Lleó és una font de mina de la serra de Collserola, que estava situada a la finca Torre de Santa Caterina, al barri de Pedralbes de Barcelona. A principis del segle XX era molt concorreguda pels barcelonins, especialment els diumenges. Rebia el nom de Lleó perquè la font tenia una escultura d'aquest animal.
El 1927 es va construir un restaurant al seu costat, que agafà el nom de la font.
Posteriorment la font es va traslladar al jardí de la Torre de Santa Caterina.

## Referències

* ↑ Custodio, E. La utilització de les aigües subterrànies a Catalunya i la recuperació d'aqüífers. Cambra de Comerç de Barcelona - Diputació de Barcelona, setembre 2011, p. 137-148. ISBN 84-95829-91-6. Arxivat 2022-11-03 a Wayback Machine.
* 1 2 «Torre Santa Caterina: ¿el origen de Pedralbes?» (en castellà). Metrópoli, 11-03-2022.
* ↑ «La Font del Lleó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «La Masía: la urbanización de la avenida Pearson» (en castellà). Barraquer, 20-07-2018.
# Fifth Street

Fifth Street és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 2.059 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fifth Street tenia 2.059 habitants, 503 habitatges, i 422 famílies. La densitat de població era de 981,5 habitants per km².
Dels 503 habitatges en un 46,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,3% hi vivien parelles casades, en un 15,7% dones solteres, i en un 16,1% no eren unitats familiars. En el 9,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,09 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,29.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 34% tenia menys de 18 anys, un 13,1% entre 18 i 24, un 32,3% entre 25 i 44, un 15,6% de 45 a 60 i un 5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 26 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 137,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.773 $ i la renda mediana per família de 34.740 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.310 $ mentre que les dones 17.500 $. La renda per capita de la població era de 9.697 $. Aproximadament el 20,4% de les famílies i el 21,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fifth Street». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fifth Street». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Fifty Foot Combo

Fifty Foot Combo és un grup flamenc de música surf format a Gant el 1994. L'any 2006 el grup va decidir separar-se. El baixista Jens De Waele va formar el grup de psychobilly The Grave Brothers, el bateria Bart Rosseau es va unir a Secret Agent Men i Steven Gillis va fundar el grup de post-punk Blackup. Fifty Foot Combo, però, va reformar-se el 2012 i el 2014 va celebrar el seu vintè aniversari.

## Discografia

* Go Hunting (1997)
* Evil A-Go-Go!! (2000)
* Strike (2001)
* Caffeine (2002)
* The Monstrophonic Sound Live at Ernesto's (2004)
* Ghent-Bxl (2004)
* Fifty Foot Combo (2016)

## Referències

* ↑ «Fifty Foot Combo | Democrazy», 30-12-2013. Arxivat de l'original el 2013-12-30. [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ «Fifty Foot Combo :: Pukkelpop History», 10-11-2011. Arxivat de l'original el 2011-11-10. [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ «El sótano - Fifty Foot Combo; 30 años de sonido Monstrophónico» (en castellà). Radio 3, 24-04-2024. [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ «Drunkabilly records - Online Store», 24-09-2005. Arxivat de l'original el 2005-09-24. [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ «50 Foot Combo in Gent: ‘De schunne dinges van ’t leven’ - Concertverslagen - Muziek - KnackFocus.be», 30-12-2013. Arxivat de l'original el 2013-12-30. [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ «Fifty Foot Combo». [Consulta: 30 abril 2024].
# Francesc Antoni Maria de Méan

Francesc Antoni Maria de Méan et de Beaurieux (Saive, 1756 - Mechelen, 15 de gener de 1831) va ser el darrere príncep-bisbe del principat de Lieja i arquebisbe de l'arxidiòcesi Mechelen-Brussel·les del 28 de juliol de 1817 fins a la seva mort el 1831.
Era el nebot del príncep-bisbe Cèsar Constantí Francesc d'Hoensbroeck. Hoensbroeck va anomenar-lo coadjutor el 1785. A la mort del seu oncle el 1792 va succeir-lo. Quan poc després, el general francès Charles François Dumouriez va ocupar el principat, va fugir cap a Düsseldorf. La seva restauració el 1793 va passar-se en una atmosfera prerevolucionària d'odi. La política conservadora del seu oncle va fomentar un descontentament de la població general molt empobrida i del tercer estat, fart d'ésser sols a pagar impostos. El 1794, en exiliar-se una segona vegada, ara de debò, va acabar la història més que mil·lenària del principat, començat amb Notger l'any 980.
Quatre vegades durant la seva vida, l'administració del territori del principat de Lieja va canviar de mans: dels prínceps-bisbes al govern revolucionari francès (1795-1804), al Primer Imperi Francès (1804-1815), al Regne Unit dels Països Baixos (1815-1830) i finalment al regne de Bèlgica (1815-……). Durant uns mesos, de setembre de 1830 el gener de 1831, va ser el primer arquebisbe de la jove Bèlgica.

## Vegeu també

Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja
# Formiguer argentat

El formiguer argentat (Cercomacroides tyrannina) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial i vegetació secundària de les terres baixes des del sud-est de Mèxic, fins Panamà, i des d'aquí fins l'oest de l'Equador, est i nord de Colòmbia, Veneçuela, les Guaianes i nord-est i nord-oest del Brasil.

## Referències

* ↑ «Formiguer argentat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Francesc Gil Gandia

Francesc Gil Gandia (València, 1932 - 2017) fou un canonge de la Catedral de València i destacat articulista a la premsa valenciana. Fill d'una família benestant, amb arrels en Algímia d'Alfara, optà per la carrera eclesiàstica, malgrat l'oposició paterna, i fou ordenat prevere en 1956.
Tingué una primera destinació en la parròquia de Sant Pere de Xàtiva, on estigué breument. Gràcies a la seua amistat amb Carles Sarthou, llavors Cronista Oficial d'aquella ciutat, aconseguí que el quadre de Felip V que penja en el Museu de l'Almodí d'eixa ciutat penjara boca avall, en senyal de simbòlic càstig per ser el rei que ordenà la destrucció i crema de Xàtiva en 1707. Aquest quadre boca avall del rei que anul·là la personalitat jurídica del Regne de València i dels altres territoris de la Corona d'Aragó ha esdevingut amb els anys un símbol del nacionalisme valencià.
Llavors tingué un altre destí en Aiòder (Alt Millars), on estigué de 1957 a 1960. Passà després un any en Cortes d'Arenós (Alt Millars), on feu una important tasca d'organització de l'arxiu parroquial. Del 1961 al 1968 exercí el seu ministeri en Higueruelas (els Serrans), on va fer la casa abadia. Després passà a la parròquia de Nostra Senyora del Carme en Xàtiva (la Costera) (de nova creació), on estigué des de 1968 fins a 1977, on fou també capellà de l'IES Josep de Ribera. Allà comprà el solar que ocuparia aquesta parròquia, que va ser construïda en part durant aquest temps. El seu següent destí com a capellà fou en Vinalesa (Horta Nord), on estigué des del 1977 fins a 1990. Allà s'encarregà de la tasca de restauració del campanar de l'església, molt lloada posteriorment per diferents arquitectes. Exercí després el seu ministeri a la parròquia de la Santa Creu (part de l'antic convent del Carme) de la ciutat de València, des de 1990 fins a 2002. Ací aconseguí de l'Ajuntament de València l'erecció d'un senzill monument dedicat al gran escultor renaixentista valencià Damià Forment. D'ençà d'aquell any exercí el seu ministeri a la Catedral de València, primer com a beneficiat, i després com a canonge.
Els darrers anys destacà també com a articulista a la premsa valenciana, on publicà nombrosos articles sobre història valenciana (en especial història eclesiàstica valenciana), sobre art valencià, sobre religiositat popular i sobre espiritualitat en general.

## Referències

* ↑ http://www.lasprovincias.es/prensa/20061009/ediciones/furs-anos-cabeza-abajo_20061009.html
* ↑ http://www.catedraldevalencia.es/va/el-cabildo_lista-completa.php Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine.
* ↑ Per exemple aquest http://www.ua.es/dossierprensa/1999/04/28/24.html Arxivat 2012-02-19 a Wayback Machine.
* ↑ Aquest per exemple http://www.levante-emv.com/opinion/2011/10/09/9-octubre-dedicacion-catedral/846576.html
# Fileter d'Atenes

Fileter (Φιλέταιρος) fou un poeta còmic atenenc de la comèdia mitjana, que va viure al segle iv aC.
Ateneu de Nàucratis diu que era contemporani d'Hipèrides i de Diòfites, el qual podria ser el pare de Menandre d'Atenes). Dicearc de Messana diu que va ser el tercer fill d'Aristòfanes, però altres autors no hi coincideixen i diuen que era Nicòstrat.
Va escriure 21 comèdies segons la Suïda, i Ateneu de Nàucratis recull els següents títols:
* Ασκληπιός ("Asklēpiós" Asclepi)
* Αταλάντη ("Atalántē" Atalanta)
* Ἀχιλλεύς ("Achilléus" Aquil·les)
* Κέφαλος ("Képhalos" Cèfal)
* Κορινθιαστής ("Korinthiastēs" El que freqüenta les prostitutes)
* Κυνηγίς ("Kynēghís" La caça)
* Λαμπαδηφόροι ("Lampadēphóroi" Els que porten les torxes)
* Τηρεύς ("Tēréys" Tereu)
* Φίλαυλος ("Phílaylos" L'amant de la flauta)
* Μῆνες ("Mênes" Els mesos)
Es coneixen també alguns títols dubtosos:
* Αδωνιάζουσαι ("Adōniázousai")
* Αντυλλος ("Ántyllos")
* Όινοπίων ("Oinopíōn" Enopió)
* Μέλεαγρος ("Méleagros" Melèagre).
Els fragments conservats mostres que moltes de les obres de Fileter es referien a les heteres.

## Referències

* ↑ IG II² 2325.143.
* ↑ Philetaerus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 266
# Fraita

Fraita (en àrab فرايطة, Frāyṭa; en amazic ⴼⵕⴰⵢⵟⴰ) és una comuna rural de la província d'El Kelâa des Sraghna, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 11.298 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Francesco Mancini

Francesco Mancini (Nàpols, la Campània, 16 de gener de 1672 - 22 de setembre de 1737) fou un compositor napolità.
Fou un professor important que aconseguí obtenir força reconeixement durant l'absència d'Alessandro Scarlatti de la cort napolitana, entre 1702 i 1708. En aquest període fou director del Conservatorio di Santa Maria di Loreto, així com el primer organista i mestre de la capella reial. El seu assistent fou Giuseppe Porsile.
Va compondre 29 òperes, diverses sonates, 7 serenates, 12 oratoris i més de 200 cantates seculars, a més a més de molta música sacra i una petita quantitat de música instrumental. Avui és conegut sobretot per les sonates per a flauta.
# Francesco Lucio

Francesco Lucio (1628 - Venècia, 1 de setembre de 1658) fou un compositor i organista italià.

## Biografia

Potser natural de Conegliano, en la seva joventut es va traslladar a Venècia, on fou deixeble de Giovanni Antonio Rigatti, professor de cant a l'Hospital dels Incurables. Va romandre a la ciutat de la llacuna durant la resta de la seva vida. El 1645 va esdevenir organista de l'Església de San Martino, càrrec que va ocupar fins a 1652 i sempre des del mateix any ocupat com a organista en alguns convents venecians durant les celebracions de festivitats particulars. El 20 de gener de 1649 va debutar com a compositor d'òpera amb el seu primer drama sobre els versos de Giacinto Andrea Cicognini, L'Orontea; el 25 d'octubre, va tornar a ocupar el seu lloc de professor a l'hospital venecià. Al mateix temps, també va exercir com a compositor per al "Pio Ospedale della Pietà". L'últim any de la seva vida va dirigir un grup de músics actius al convent de San Martino de Burano.

## Consideracions sobre l'artista

Lucio va ser principalment un compositor d'òpera. La seva obra més coneguda és sens dubte L'Orontea, atribuïda tradicionalment a Antonio Cesti. Bona part d'aquest treball operístic, la partitura original que s'ha perdut, està present en una col·lecció d'àries del 1655. L'ària de Lucio tan com d'estil i forma s'assembla a la del Francesco Cavalli contemporani i més conegut, no obstant la música de Lucio es caracteritza per línies melòdiques angulars i és més propens a l'harmònia cromàtica.

## Composicions
### Òperes

Totes les òperes de Lucio, tots els drames de tres actes amb pròleg, es van representar per primera vegada a Venècia.
* L'Orontea (drama musical, llibret de Giacinto Andrea Cicognini, 1649; tradicionalment atribuït a Antonio Cesti)
* Gl'amori di Alessandro Magno i Rossane (drama musical, llibret de Giacinto Andrea Cicognini, 1651)
* Pericles efeminats (drama per a la música, llibret de Giacomo Castoreo, 1653) al Teatre Sant'Apollinare de Venècia
* L'Euridamante (drama real, llibret de Giacomo dall'angelo, 1654) al Teatre San Moisè de Venècia
* Il Medoro (drama per a la música, llibret d'Aurelio Aureli, després de Ludovico Ariosto, 1658) al Teatre Santi Giovanni e Paolo de Venècia

## Altres treballs

* Ecce nunc (salm per a 1 veu i violí)
* Mottetti concertati per a 2-3 veus i continuo, op. 1 (1649, Venècia)
* Mottetti concertati per a 2-3 veus i continuo, op. 2 (1650, Venècia)
* Arie per 1 voce e baso continuo (1655, Venècia)
* 4 arie (1656)
* 4 mottetti

## Referències

* ↑ Così come appare descritto nel suo libro di mottetti del 1650
* ↑ Bianconi e Walker sostengono invece che L'Orontea sia in realtà da attribuire a Lucio'

## Bibliografia

* T. Walker: Els errors de "Minerva a la taula": observacions sobre la cronologia de les primeres obres venecianes (Venècia, 1972)
* L. Bianconi i T. Walker: De Fake Crazy to Veremonda: contes de Febiarmonici, pp. 379-454 (1975)
* E. Rosand: Òpera a la Venècia del segle xvii: la creació d'un gènere (Berkeley, 1991)
# Fil·locàrides

Els fil·locàrides (Phyllocarida) són una subclasse de crustacis malacostracis. Constitueixen el grup més antic dels malacostracis, amb fòssils ja en el Cambrià inferior. Presenten el caràcters morfològics més primitius i probablement d'ells en deriven la resta de malacostracis. Cal destacar que tenen 20 segments corporals, cinc cefàlics, vuit toràcics i set al plèon, a diferència de la resta de malacostracis que tenen un plèon amb sis segments (i 19 en total).

## Sistemàtica

Els fil·locàrides es subdivideixen en quatre ordres, dels quals només els leptostracis tenen espècies vivents en l'actualitat:
* Ordre Archaeostraca Claus, 1888 †
* Ordre Canadaspidida Novozhilov, 1960 †
* Ordre Hoplostraca Schram, 1973 †
* Ordre Hymenostraca Rolfe, 1969 †
* Ordre Leptostraca Claus, 1880

## Referències

* ↑ Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I", pp. 281.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Phyllocarida». [Consulta: 29 agost 2021].

## Enllaços externs

* Martin, J. W.; Davis, G. E. (2001): An Updated Classification of the Recent Crustacea. Natural History Museum of Los Angeles County.(pdf) Arxivat 2006-05-25 at Bibliotheca Alexandrina
# Francisco Gregorio Billini

Francisco Gregorio Billini Aristi (Santo Domingo, 25 de maig de 1844 - Santo Domingo, 28 de novembre de 1898) va ser un escriptor, polític i pedagog dominicà. President de la República (1884-1885), va renunciar després de negar-se a limitar la llibertat d'impremta. És autor de la novel·la costumista Baní o Engracia y Antoñita (1892) i de diverses obres dramàtiques.
# Francesc Peralta i Acero

Francesc Peralta i Acero (Barcelona, 28 de setembre de 1919 - El Prat de Llobregat, 10 de maig de 1991) fou un futbolista català de la dècada de 1940.

## Trajectòria

Jugava a la posició de davanter centre. De família aragonesa, va néixer a Barcelona, al Districte de Sant Martí. Pratenc d'adopció, començà la seva carrera a l'UD Prat.
Més tard jugà al Club Unión Juventud-Español de Melilla, on realitzà el servei militar, i a partir de 1942 al CD Málaga. L'any 1945 fitxà pel FC Barcelona, però el desembre del mateix any fou cedit al Gimnàstic de Tarragona. El mes de març següent fou reclamat de nou pel Barcelona, per a substituir Marià Martín, qui s'havia lesionat. Retornà al Gimnàstic el 1946, on jugà dures temporades, la segona de les quals a primera divisió, temporada en la qual jugà 22 partits de lliga en els quals marcà 20 gols. Entre 1948 i 1950 jugà al Reial Valladolid. També jugà a la UE Sant Andreu, al CE Europa i al CE Manresa.
Jugà un partit pro Mutual Esportiva amb la selecció catalana el 21 de març de 1948 en el qual marcà dos gols.

## Palmarès

* Copa d'Or Argentina:
** 1945-46

## Referències

* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 3 4 5 6 «Peralta, el recuperado ariete del Gimnástico de Tarragona». Mundo Deportivo, 31-08-1946. [Consulta: 1r abril 2015].
* 1 2 3 4 «Al final del nivelado partido de ayer en Las Corts». Mundo Deportivo, 28-01-1946. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «El Pratense Francico Peralta en 1ª división 1942». El Prat d'Abans, 08-12-2012. [Consulta: 1r abril 2015].
* 1 2 «Fitxa de Peralta». amigosmalaguistas. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Legendarios precedentes de cesiones 'culés'». Mundo Deportivo, 05-07-2006. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Después del accidente automobilístico del Real Valladolid». Mundo Deportivo, 31-08-1949. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Peralta fichó ayer por el San Andrés». Mundo Deportivo, 04-09-1950. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Futbol para mañana». Mundo Deportivo, 18-10-1952. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «En Las Corts». Mundo Deportivo, 22-03-1948.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Francisco Xabier Chimeno Inza

Francisco Xabier Chimeno Inza, també conegut pel nom de guerra «Zapelaitz», (Sant Sebastià, 7 de maig de 1972) és un activista polític basc, exmembre del komando Txomin Iturbe de l'organització armada Euskadi Ta Askatasuna (ETA). Fou empresonat durant 24 anys per tinença d'explosius i temptativa d'homicidi contra el rei Joan Carles I d'Espanya a Palma l'any 1995.

## Trajectòria

Chimeno nasqué el 7 de maig de 1972 a la localitat guipuscoana de Sant Sebastià. Les autoritats espanyoles li atribuïren la participació en tres atemptats, en grau de comissió o temptativa o comissió. El 16 de desembre de 1993, al municipi aragonès d'Ayerbe, es localitzà una bomba de 16 kg. d'amosal, que no arribà a esclatar, davant de la Caserna de la Guàrdia Civil. El 10 de gener de 1994 a Sant Sebastià es localitzà una bomba sota el vehicle d'un presumpte traficant de drogues, que s'aconseguí desactivar. El 20 de gener de 1994 a Pamplona esclatà una bomba en una paperera que ferí lleument a dos policies espanyols i un de local. Finalment, el 8 d'abril de 1994, foren localitzats explosius, detonadors i diversos documents en el pis de Burlada on residia.
El 10 d'agost de 1995 fou detingut a Hendaia, juntament amb Maria Luz Bella Bringas, Juan Carlos Esteve Paz i Serafín Blanco, per la seva relació amb la cèl·lula armada que intentà assassinar al rei Joan Carles I d'Espanya aquell mateix estiu a Palma. El 26 de maig 1997 el Tribunal Correccional de París el condemnà a sis anys de presó. Després de complir-ne'n cinc, fou extradit a Madrid en un avió d'Air France i posat a disposició de l'Audiència Nacional. Dies després fou condemnat a 30 anys de presó per tinença d'explosius i temptativa d'homicidi. El 13 de setembre de 2000 ingressà a presó amb sentència ferma. El novembre de 2018 fou traslladat del Centre Penitenciari Alacant II al Centre Penitenciari de Burgos, on hi romangué fins al 4 de gener de 2020, dia del seu alliberament després de passar un total de 24 anys empresonat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Las autoridades francesas han extraditado al presunto miembro de ETA Francisco Javier Chimeno Inza» (en castellà). Interior.gob.es, 12-09-2000. [Consulta: 4 agost 2020].
* 1 2 3 4 5 6 «En llibertat el pres d'ETA condemnat per intentar matar el rei Joan Carles a Mallorca». DBalears.cat, 04-01-2020. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 4 agost 2020].
* ↑ «Sale en libertad un etarra condenado por el intento de asesinato al rey Juan Carlos en Mallorca en 1995» (en castellà). ElEspanol.com, 04-01-2020. [Consulta: 4 agost 2020].
# Francesc de Burguès-Santcliment

Francesc de Burguès-Santcliment, àlies Francesc Burguès (Barcelona, segle XIV - segle xv), senyor de Viladecans i de Gavà, va ser un ciutadà honrat de Barcelona, cavaller de Sant Jaume.

## Biografia

Era ciutadà honrat de Barcelona i propietari de la Torre Burguesa, a Viladecans. Ocupà el càrrec de síndic de Barcelona i de Conseller en cap de Barcelona durant l'interregne, fou lloctinent del Governador de Catalunya, Guerau Alemany de Cervelló, i partidari de Ferran d'Antequera, assistint a la seva coronació el 1414 com a representant de la ciutat, juntament amb Ferrer de Gualbes.

## Família

La filiació de Francesc és poc clara. Tradicionalment se l'ha fet fill de Pere de Santcliment, que Morales Roca anomena Pere de Burguès àlies de Santcliment i que casa amb Maria Francesca de Santcliment, del llinatge dels Santcliment, tanmateix darrerament Vela proposa fer-lo fill de Pere (VI) de Santcliment, fill de Pere (III) de Santcliment i Constança, i d'Elionor Burguès, que li hauria donat el cognom en esdevenir senyor de la Torre Burguesa.
Casat amb Elionor de Casa-saja, va tenir tres fills:
* Gregori Burgués de Santcliment
* Galceran Burguès de Santcliment
* Pere Joan de Santcliment, casat amb Aldonça de Santcliment, fill de Pere (VII) de Santcliment, conseller reial i mestre racional, senyor de Badalona

## Referències

* 1 2 3 4 «Francesc de Burguès-Santcliment». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Morales Roca, Francisco José. Ciudadanos y burgueses honrados habilitados como síndicos del brazo real en las Cortes del Principado de Cataluña. Dinastias de Trastamara y de Austria. Siglos XV y XVI (1410-1599) (en castellà). Madrid: Hidalguía, 1995. ISBN 8487204740.
* ↑ Vela Aulesa, Carles. «Aproximació genealògica als Santcliment de Barcelona». A: La Corona catalanoaragonesa, l'Islam i el món mediterrani: estudis d'història medieval en homenatge a la doctora Maria Teresa Ferrer i Mallol. Barcelona: Editorial CSIC, 2013, p. 671-683. ISBN 9788400096502.
# Francesc de Borbó

Francesc de Borbó és el nom dels següents personatges:
* Francesc de Borbó (1519-1546), príncep francès i comte d'Enghien
* Francesc Lluís de Borbó-Conti (1664-1709), IV príncep de Conti
* Francesc de Borbó i Farnese (1717), infant d'Espanya
* Lluís Francesc de Borbó-Conti (1734-1814), VI príncep de Conti
* Francesc de Borbó-Dues Sicílies (1777-1830), rei de les Dues Sicílies
* Francesc de Paula de Borbó (1794-1865), infant d'Espanya
* Francesc d'Assís de Borbó i Borbó-Dues Sicílies (1822-1902), rei consort d'Espanya
* Francesc de Borbó-Dues Sicílies (1827-1892), príncep del regne de les Dues Sicílies
* Francesc de Paula de Borbó i Castellví (1853-1942), noble i diputat espanyol
* Francesc Xavier de Borbó i Parma (1889-1977), duc titular de Parma
* Francisco de Borbón y Martínez-Bordiú (1972-1984), fill d'Alfons de Borbó i Dampierre.