OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions legislatives turques de 1950

Les eleccions legislatives turques de 1950 se celebraren el 24 de maig de 1950 per a escollit els 487 diputats de la Gran Assemblea Nacional de Turquia. El Partit Demòcrata va guanyar per una majoria aclaparadora i el seu cap Celâl Bayar fou nomenat primer ministre de Turquia.

## Resultats

Resultats de les eleccions a l'Assemblea de Turquia de 24 de maig de 1950.
| Partits | Vots | Vots | Vots | Escons | Escons |
| Partits | No. | % | +− % | No. | +− |
| Partit Demòcrata (Demokrat Partisi) | 4.241.393 | 52,68 | | 408 | |
| Partit Republicà del Poble (Cumhuriyet Halk Partisi) | 3.176.561 | 39,45 | | 69 | |
| Partit de la Nació (Millet Partisi) | 250.414 | 3,11 | | 1 | |
| Independents | 383.282 | 4,76 | | 9 | |
| Vots vàlids | 8.051.650 | 100.00 | | 487 | |
| Vots nuls | | | | | |
| Electorat | | | | | |
| Participació | | | | | |
| Fonts: ||||||

## Referències

* ↑ Dieter Nohlen, Florian Grotz & Christof Hartmann (2001) Elections in Asia: A data handbook, Volume I, p238 ISBN 0-19-924958-X
* ↑ Dieter Nohlen, Florian Grotz & Christof Hartmann (2001) Elections in Asia: A data handbook, Volume I, p271 ISBN 0-19-924958-X
# Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir

Abu-Jàfar Àhmad ibn Sulayman ibn Hud al-Múqtadir (àrab: أبو جعفر أحمد بن سليمان بن هود المقتدر, Abū Jaʿfar Aḥmad ibn Sulaymān ibn Hūd al-Muqtadir) fou emir de Saraqusta de la dinastia dels Banū Hūd.
Va succeir al seu pare Sulayman ibn Muhàmmad al-Mustaín el 1046 i va fer bastir a Saraqusta el Palau de l'Aljaferia. Els seus germans van rebre també territoris però Ahmed I no va trigar a ocupar Tudela i Qalat al-Ayyub i els va incorporar als seus dominis.
En 1058 Ermengol III va signar amb Ramon Berenguer I de Barcelona un acord per atacar l'emirat de Saraqusta, en virtut del qual va conquerir Pilzà i Estanya amb Arnau Mir de Tost, i des d'aquell any va pagar pàries al Comtat de Barcelona,
El 1061 va conquerir l'Turtuixa. El 1062 va començar a pagar paries a Sanç II de Castella, i amb les tropes castellanes va evitar la presa de Graus pels Regne d'Aragó el 1063 amb el suport de Sanç II de Castella, tot i que el 1064 els normands van entrar a Barbastre.
A la mort de Ferran I de Lleó el 1065 i la inestabilitat creada pel repartiment del seu regne entre els seus fills, al-Muktadir va deixar de pagar paries als castellans, i va poder reconquerir Barbastre el 1066, i aquesta seva victòria va adoptar el títol d’al-Muqtadir («el fort per Déu»), i el 1068 va començar a pagar pàries a Sanç I d'Aragó i Pamplona.
Les guerres amb el seu germà Yússuf ibn Sulayman al-Mudhàffar de l'Emirat de Làrida van ser constants i van durar quasi fins al final del regnat. Yusuf va quedar rodejat després de la conquesta de Tortosa. El 1075 Ahmed va conquerir l'Emirat de Dàniyya d'on va expulsar l'emir amirita Alí ibn Mujàhid Iqbal-ad-Dawla. Finalment el 1079 va ocupar l'Emirat de Làrida.
Acompanyat de la seva tropa, Rodrigo Díaz de Vivar va oferir els seus serveis a Ramon Berenguer II i Berenguer Ramon II la primavera de 1081, però en ser rebutjat, va decidir ajudar al-Muqtadir.
Va morir el 1081 i el va succeir a Saraqusta el seu fill Abu Amir Yússuf ibn Àhmad al-Mútaman mentre Al-Múndhir Imad-ad-Dawla governaria Larida, Turtusha i Daniyya.

## Referències

* ↑ García Marsilla, Juan Vicente. Història de l'art medieval. Universitat de València, 2011, p. 214. ISBN 8437083591.
* ↑ Mora Giné, Xavier. Un poble del comtat d'Urgell: Alberola. Universitat de Lleida, p. 26. ISBN 8484093417.
* 1 2 3 Fletcher, Richard. La España Mora (en castellà). Nerea, 2000, p.118. ISBN 8489569401.
* ↑ Mínguez Fernández, José María. La España de los siglos VI al XIII: Guerra, expansión y transformaciones: en busca de una frágil unidad (en castellà). Nerea, 2004, p.201. ISBN 848956972X.
* ↑ «Al-Muqtadir» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa, 2010. Arxivat de l'original el 2020-01-26. [Consulta: 14 gener 2015].
* ↑ Sobrequés i Vidal, Santiago. Història de Catalunya. Cupsa Editorial, 1979, p. vol.2, p.15. ISBN 8439001258.
* ↑ Fletcher, Richard. El Cid (en castellà). Editorial NEREA, 1999, p. 150. ISBN 8489569290.
* ↑ «Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Placa de Futuna

La Placa de Futuna és una placa tectònica molt petita situada a prop de l'illa de Futuna, al sud del Pacífic. Es troba entre la Placa pacífica al nord, la Placa australiana al sud, i amb la Placa de Niuafo'ou a l'est.

## Fonts

* ↑ (anglès) Peter Bird, Un model digital actualitzat dels límits de plaques,Geoquímica Geofísica Geosystems, 2003 PDF
# Joc d'estil europeu

Els jocs d'estil europeu (també anomenats jocs d'autor, jocs d'estil alemany, jocs d'estratègia familiars o eurogames) són un tipus molt variat de joc de tauler, caracteritzats per unes regles relativament simples, uns components de qualitat i una durada de joc no excessivament llarga (habitualment inferior a les tres hores), però acostumen a ser més complexos i requereixen una estratègia més acurada que els anomenats «jocs de societat» (tipus Monopoly, Trivial Pursuit o Pictionary). La Internationale Spieltage que se celebra anualment el mes d'octubre a Essen és la fira de jocs de taula més gran i important del món, i on se solen presentar les novetats en Jocs d'estil europeu
D'altra banda, a diferència dels jocs d'estratègia tradicionals, on el mecanisme de joc s'adapta a un tema determinat (especialment evident en els anomenats «jocs de guerra» o wargames), en els jocs d'estil europeu és sovint el mateix mecanisme de joc la part més important i sobre aquest mecanisme s'hi adapta un tema; d'aquesta manera un mateix joc (per tant, un mateix mecanisme) pot adaptar-se amb relativa facilitat a temes diferents. Amb una certa simplificació es podria dir que en els jocs d'estratègia tradicionals el tema determina el mecanisme, mentre que en els jocs d'estil europeu el mecanisme determina els possibles temes.
Existeixen sis tipus de mecanismes fonamentals: col·locació de fitxes (on la construcció o modificació del tauler de joc mentre es juga la partida és essencial), subhastes, negociació entre jugadors, obtenció de grups o recursos (on adquirir cartes, fitxes o bonus permet després accedir a punts o altres avantatges en una venda posterior), control de territori i col·locació de jugadors (en què col·locar fitxes o assumir rols determinats permet dur a terme accions que altres jugadors no poden fer).

## Referències

* ↑ Comas, Oriol. El món en jocs. Barcelona: RBA, 2005.
* ↑ Duffy, Owen. «Joc d'estil europeu» (en anglès). The Guardian, 30-10-2015. [Consulta: 22 octubre 2021].
* ↑ Woods, Stewart. Eurogames. The Design, Culture and Play of Modern European Board Games (en anglès). McFarland, 2012. ISBN 9780786467976.
* ↑ Woods, Stewart (2009). Eurogames: The Design, Culture and Play of Modern European Board Games. McFarland. ISBN 978-0786467976.
# François Daviet de Foncenex

François Daviet de Foncenex (Thonon-les-Bains, 5 de novembre de 1734 - Casale Monferrato, agost 1798) fou un matemàtic i militar de Savoia en el segle xviii.

## Vida i Obra

No es coneix gran cosa de la vida de Daviet de Foncenex. Nascut a Savoia, va estudiar a la Scuola di Artilleria di Torino, sota el mestratge de Joseph-Louis Lagrange, dos anys més jove que ell. El 1759 va ser nomenat membre de l'Accademia delle Scienze di Torino. Posteriorment va ser tinent de l'exèrcit del Regne de Sardenya-Piemont (el ducat de Savoia estava integrat en el regne de Sardenya) i després de diverses promocions fins a arribar a brigadier, va ser governador de Villefranche-sur-Mer i de Sàsser (1790-1791). El 1792 va participar en la guerra contra l'exèrcit revolucionari francès i va ser jutjat per traïció i empresonat durant un any.
Daviet de Foncenex va publicar entre 1759 i 1761 dos articles importants a la revista de l'Acadèmia, Miscellanea Taurinensis. El primer d'ells (1759), sobre els nombres imaginaris i titulat Mémoire sur les logarithmes des quantités négatives té un annex titulat Éclaircissements sur les quantités imaginaires; major importància té el segon, amb el títol Sur les principes fondamentaux de la méchanique (1761). En quatre seccions dedicades, respectivament a la llei de la inèrcia, la composició de forces, l'equilibri i la llei de la palanca, intenta establir les lleis fonamentals a priori de la mecànica, i que pot ser considerat un precedent de l'anàlisi dimensional.
El 1789 va publicar l'article titulat Récit d'une foudre ascendante éclatée sur la tour du fanal de Villefranche.
Finalment, el 1799, va publicar el llibre Principes fondamentaux de la méchanique.

## Referències

* ↑ Totes les dades biogràfiques procedeixen de de Andrade Martins, pàgina 402.
* ↑ Benvenuto, pàgina 126.
* ↑ Dhombres, pàgina 285.
* ↑ Benvenuto, pàgines 127-135.
* ↑ de Andrade Martins, pàgines 398-399.

## Bibliografia

* de Andrade Martins, Roberto. «A busca da Ciência a priori no final do Seculo XVIII e a origem da Análise dimensional». A: Roberto de Andrade Martins, Lilian Al-Chueyr Pereira Martins, Cibelle Celestino Silva, Juliana Mesquita Hidalgo Ferreira (eds.). Filosofia E Historia Da Ciência No Cone Sul. 3 Encontro (en (portuguès)). AFHIC, 2008. ISBN 978-1-4357-1633-9.
* Benvenuto, Edoardo. An Introduction to the History of Structural Mechanics: Part I: Statics and Resistance of Solids (en (anglès)). Springer Verlag, 1991. ISBN 978-1-4612-7745-3.
* Dhombres, Jean «Rhetorique et Algèbre au temps des Lumières. La question de la nature des quantités imaginaires selon Euker, Daviet de Foncenex et Laplace» (en (francès)). Rendiconti dil Seminario Matematico - Universitá di Torino, Vol. 64, Num. 3, 2006, pàg. 273-298. ISSN: 0373-1243.

## Enllaços externs

* «Daviet de Foncenex François» (en francès). Publimath - Base de données bibliographiques sur l'enseignement des mathématiques. [Consulta: 1r agost 2015].
* «Francesco DAVIET DE FONCENEX» (en italià). Accademia delle Scienze di Torino. [Consulta: 1r agost 2015].
# Karagöz i Hacivat

Karagöz (en turc, literalment, ‘ull negre’) o ombres xineses turques és el teatre d'ombres tradicional de Turquia. El nom correspon a un dels dos personatges principals, Karagöz i Hacivat.
L'argument de les obres sol consistir a contrastar tots dos personatges: Karagöz representa un home illetrat, senzill, proper al públic, mentre que Hacivat pertany a una classe social més culta i s'expressa en turc otomà fent servir figures literàries i termes poètics.
En un origen aquest tipus de teatre es feia durant l'època del Ramadà, quan va esdevenir força popular a Turquia. Avui dia, però, ha esdevingut una mena de teatret per a nens.

## Història

L'origen del Karagöz no és prou conegut. Alguns sostenen que les primeres obres van celebrar-se per al soldà Selim I a Egipte, després de conquerir-lo el 1517, però segons l'escriptor Evliya Çelebi aquestes obres ja es representaven des de l'època de Baiazet I. Ja entrat el segle xvi, el gran Muftí Mehmet Ebussuud el-Imadi va emetre un permís per poder representar obres del Karagöz.
Karagöz i Hacivat van inspirar-se en dos treballadors que haurien entretingut els seus companys durant les obres de la mesquita de Bursa durant el regne d'Orhan. Van ser executats pel retard que va ocasionar en la construcció, però van esdevenir herois populars. Una de les versions de la llegenda diu que un de llurs companys va fabricar titelles per representar-los en escena.
El personatge de Karagöz sovint es representa com un home trampós, obscè i fins i tot violent. Els altres personatges tradicionals d'aquest tipus d'obres són el borratxo Tuzsuz Deli Bekir, representat sempre amb una ampolla de vi, el personatge de coll llarg Uzun Efe, l'opiòman Kanbur Tiryaki, sempre amb la pipa, el nan Altı Kariş Beberuhi, l'idiota Denyo, el malbaratador Civan i la desvergonyada Nigâr. De vegades també hi intervenen altres personatges, com ballarins, jinns, estrangers, un àrab que no parla turc, una minyona negra, un guardià albanès, un doctor grec, un armeni, un jueu, un persa...

## Enllaços externs

* (francès) Karagöz en francès
* (turc) Karagöz tradicional
* (anglès) Pàgina sobre el Karagöz Arxivat 2015-12-10 a Wayback Machine.
# Petit-Pont

El Petit-Pont és un pont que travessa el Sena a París, a França, construït el 1853.

## Situació

Connecta el 4t districte, a l'alçada de l'île de la Cité, al 5è districte, entre el quai de Montebello i el quai Saint-Michel.

## Història

El seu nom prové del fet que permetia salvar el petit braç del riu. També existia, un "Grand-Pont" al segle ix sota el regnat de Carles el Calb que permetia salvar el gran braç del Sena (aquest darrer serà reemplaçat pel Pont au Change). És a l'edat mitjana, el 1185, que es construeix la primera rèplica, després destruïda el 1196. Entre 1394 i 1406, el rei Carles VI fa construir un pont de tres arcs. Endut per les aigües, és restablert entre 1406 i 1416. Aquesta darrera rèplica subsisteix fins al segle xvii. Però és totalment destruït per les flames el 1718, reemplaçat un any més tard per una altra rèplica sempre de fusta. El 1850 un veritable pont de pedra es construeix al seu emplaçament.

## Característiques

* Tipus de construcció: pont en arc
* Construcció: 1853
* Inauguració: 1853
* Arquitectes: Michal i Gariel
* Material: pedra
* Longitud total: 32 m
* Amplada útil: 20 m (12 m per a la calçada i 4 m per a cada vorera)

## Galeria

* El Petit-Pont el 1981
* Vista des del pont au Double
* Notre-Dame de París i el Petit-Pont des del pont Saint-Michel

## Enllaços externs

* Web de la mairie de Paris Arxivat 2009-07-13 a Wayback Machine.
* Structurae
* Vista satèl·lit a Google Map
# Portada/efemèride octubre 6

Lluís Companys
« 5 d'octubre · 6 d'octubre · 7 d'octubre »
# Plast (Rússia)

Plast - Пласт (rus) és una ciutat de l'óblast de Txeliàbinsk, a Rússia.

## Geografia

Plast es troba al vessant oriental dels Urals, a 127 km al sud-oest de Txeliàbinsk.

## Història

La vila fou fundada al segle xix per a l'explotació d'una mina d'or. Aconseguí l'estatus de possiólok (poble) el 1929 i el de ciutat el 7 d'octubre de 1940.
# Platja de ses Oliveres

La platja de ses Oliveres és una platja del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) situada en una petita badia dins la badia de Cadaqués, on també hi ha la platja d'en Ros, separades per uns grenys de roca, en una zona urbanitzada. Orientada al sud, té una longitud de 100 m i una amplada de 10 m, està formada per sorra i còdols, amb un pendent d'entrada a l'agua moderat. Acostuma a estar plena de barques varades a la sorra.
El nom d'Oliveres delata l'existència d'aquesta plantació a la zona. Anteriorment la platja també era coneguda com la platja d'Alfaras, que era el propietari del terreny limítrof.
A primera línia de mar, davant de la platja, hi ha la casa Apezteguía, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Ses Oliveres». Catalunya.com.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Cadaqués al Port de la Selva. Valls: Cossetània, maig 2016, p. 36-27. ISBN 978-84-9034-407-1.
* ↑ «Casa Apezteguía». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Pou de glaç de la Font del Querot

El pou de glaç de la Font del Querot és una obra de Berga inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un pou de glaç format per un pou vertical cobert per una cúpula cònica, realitzada amb pedra i morter i coberta per un gruix considerable de terra. A la cúspide de la cúpula hi ha un forat quadrat tapat amb una llosa. Hi ha una obertura lateral de càrrega i descàrrega, situada per sota de la volta. S'hi accedeix per una estreta obertura en forma de passadís amb un xic de pendent, que travessa tot el gruix de la base de la cúpula (3,5 metres aproximadament).

## Història

En documents de 1724 i 1742-1748 es parla de les condicions d'arrendament i venda del pou de glaç: l'arrendament es feia per un any i se saldava en dues pagues; l'arrendatari havia de proveir de neu o glaç la vila de Berga i s'havia de vendre a la menuda. També s'havia de proveir el Santuari de Queralt. Cap a finals del segle xix no devia ser massa rendible i es deixà d'arrendar.

## Referències

* 1 2 «Pou de glaç de la Font del Querot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Prionomys batesi

Prionomys batesi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels nesòmids. És l'única espècie del gènere Prionomys. Viu al Camerun, la República Centreafricana i la República del Congo, en boscos que es convertiren a sabana durant l'època glacial i que després foren colonitzats per la selva pluvial.
P. batesi és un rosegador petit amb el pelatge curt i espès. La part superior del cos és marró clar amb una transició fins a la part inferior gris. La cara és més clara que el cos. La cua té una cobertura dispersa de pèls curts i marrons. Les orelles són curtes i rodones. La llargada corporal és d'entre 54 i 90 mm, la llargada de la cua d'entre 67 i 112 mm, la llargada de les potes posteriors és d'entre 13,0 i 17,0 mm i la llargada de les orelles d'entre 8,0 i 13,7 mm.
És un animal nocturn que viu sobretot en arbres. Menja només formigues.
L'espècie fou anomenada en honor de l'ornitòleg i botànic estatunidenc George Latimer Bates.

## Referències

* ↑ Schlitter, D. Prionomys batesi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 7 febrer 2016.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 31. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents de nesòmids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Myomorpha :
Cricetomyinae :
Delanymyinae :
Dendromurinae :
Mystromyinae :
Nesomyinae :
Petromyscinae :
Categoria :
# Pradenca occidental

La pradenca occidental (Sturnella neglecta) és una espècie d'ocell de la família dels ictèrids (Icteridae) que habita praderies, sabanes i terres de conreu del sud i sud-oest del Canadà, nord dels Estats Units al sud i oest dels Grans Llacs, i cap al sud fins a Mèxic.

## Referències

* ↑ pradenca occidental al TERMCAT Rev. 20/10/2022
# El Jalech

El Jalech és una masia de Balenyà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de notables dimensions amb teulada a dues vessants que presenta dos cossos diferenciats, si bé molt conjuntats. La façana principal, molt estètica, presenta voltes de totxana (3 per cada pis, i dues més al segon).
L'altra part posterior de la casa denota diferent construcció (tàpia), si bé guarda l'harmonia de l'eixida. Com a elements destacables hi ha uns carots esculturats a les bigues de fusta i la pedra treballada.

## Història

L'edificació és de dues èpoques diferents. En una llinda es troba la data de 1662 i a la llinda de l'entrada, junt a una escultura, hi ha la data de 1784.
Sembla que la casa prosperà en aquests segles (XVII i XVIII) i que es restaurà, acabant-se així la seva fisonomia en temps més propers.

## Referències

* 1 2 3 4 «El Jalech». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Ž

Ž, ž és una lletra diacrítica que s'utilitza en els alfabets bosni, croat, estonià, finès, letó, lituà, sami, serbi, eslovac, eslovè, txec, turcman, wakhi i en l'alfabet łacinka del belarús.

## Lingüística

A gairebé totes les llengües en què es fa servir aquesta lletra es fa amb el valor fonètic de (com en la pronunciació catalana de ge a Girona). En turcman, en canvi, representa el so.
També es fa servir per a algunes transliteracions dels alfabets búlgar, macedònic i serbi, com a equivalent de la lletra ciríl·lica Ж.

## Vegeu també

* Z
* Ж
* Anticircumflex
# Otto Szász

Otto Szász (Dolná Súča, 11 de desembre de 1884 - Cincinnati, 19 de setembre de 1952) va ser un matemàtic hongarès.

## Vida i Obra

Szász va néixer a la localitat hongaresa d'Alsószúcs (avui Dolná Súča a Eslovàquia). Va estudiar a Budapest, Göttingen, Múnic i París i va rebre el doctorat a la universitat de Budapest el 1911. El 1914 va obtenir l'habilitació docent a la universitat de Frankfurt, en la qual va ser professor fins al 1933, any en què va ser expulsat en aplicació de les normes racials nazis per la seva ascendència jueva.
Va emigrar als Estats Units i, després d'un breu pas pel MIT i per la universitat de Brown, on no va obtenir plaça permanent pel seu escàs coneixement de l'idioma i per la seva formació germànica (que no era garantia d'èxit amb alumnes poc formats), va anar a raure a la universitat de Cincinnati, en la qual va ser professor fins a la seva mort el 1952.
El 1955, el seu alumne David Lipsich, va editar les seves Obres Escollides.
Szász és recordat, sobre tot, pel teorema que porta el seu nom sobre teoria de l'aproximació (1915) i per la família d'operadors per a les funcions contínues que va descobrir el 1950. També va fer treballs importants en altres camps de les matemàtiques com les séries de Fourier o les sèries de potències finites.

## Referències

* ↑ Eceizabarrena et al., 2017, p. 32.
* ↑ Szegö, 1964, p. 261.
* ↑ Epple, 2012, p. 124.
* ↑ Siegmund-Schultze, 2009, p. 242.
* ↑ Duren, 2012, p. 171.
* ↑ Srivastava, İçöz i Çekim, 2019, p. 1-2.
* ↑ Szegö, 1964, p. 262-263.

## Bibliografia

* Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en anglès). World Scientific Publishing, 2011. ISBN 978-981-4282-29-1.
* Duren, Peter. Invitation to Classical Analysis (en anglès). American Mathematical Society, 2012. ISBN 978-0-8218-6932-1.
* Eceizabarrena, Daniel; Mas Mas, Alejandro; Mengual Bretón, Francisco; Soria Carro, Maria «El teorema de Müntz-Szász sobre la aproximación de funciones continuas» (en castellà). TEMat, Vol. 1, 2017, pàg. 31-44. ISSN: 2530-9633.
* Epple, Moritz. «Frankfurt». A: Birgit Bergmann, Moritz Epple, Ruti Ungar (eds.). Transcending Tradition: Jewish Mathematicians in German Speaking Academic Culture (en anglès). Springer, 2012, p. 114-133. ISBN 978-3-642-22463-8.
* Siegmund-Schultze, Reinhard. Mathematicians fleeing from Nazi Germany (en anglès). Princeton University Press, 2009. ISBN 978-0-691-14041-4.
* Srivastava, Hari Mohan; İçöz, Gürhan; Çekim, Bayram «Approximation Properties of an Extended Family of the Szász–Mirakjan Beta-Type Operators» (en anglès). Axioms, Vol. 8, Num. 4, 2019, pàg. 1-13. DOI: 10.3390/axioms8040111. ISSN: 2075-1680.
* Szegö, Gabor «Otto Szász» (en anglès). Bulletin of the American Mathematical Society, Vol. 60, 1964, pàg. 261-263. DOI: 10.1090/S0002-9904-1954-09794-X. ISSN: 0273-0979.

## Enllaços externs

* Groetsch, Charles. «Otto Szász 1884-1952». Ohio Section of MAA. [Consulta: 31 maig 2020]. (alemany)
# Žabokreky

Žabokreky és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Žilina, al centre-nord del país.

## Fills il·lustres

* Zsigmond Bachrich (1841-1913) violinista, violista i compositor.
# Joan III de Jerusalem

Joan III de Jerusalem fou patriarca de Jerusalem del 516 al 524.
Va convocar un concili el 517 o 518 que es va celebrar a Jerusalem i en el qual va participar activament Joan de Capadòcia (Joan II de Constantinoble). Una carta d'aquest patriarca consta al Concilia (vol. v. col. 187, &c., ed. Labbe, vol. viii. col. 1067, ed. Mansi).
Es coneixen dues obres aparentment del mateix autor que van signades per Joan Patriarca de Jerusalem però no està establert a quin dels patriarques correspon, tot i que Oudin les atribueix a Joan III.
Aquestes obres, que tracten de les discussions entre l'església llatina i la ortodoxa, són:
* 1. Ἰωάννου Πατριάρχου τῶν Ἱεροδολύμων λόγος διαλεκτικὺς μετά τινος Λαρίνου φιλοδόφου ὃν ἐποιήδατο ἐν Ἱεροδολύμοις περὶ τῶν ἀζύμων, Joannis Patriarchae Hierosolymitani Disputatio de Azymis, quam is in urbe Hierosolymitana cum philosopho quodam Latino habuit.
* 2. Joannes Patriarcha Hierosolymitanus, de Spirit Sancto o Joannis Patriarchae Hierosolymitani Liber contra Latinos (Catalog. M Storum Angliae et Hiberniae).

## Referències

* ↑ 76.Joannes of Jerusalem a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 598