OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer dels Sants Just i Pastor

El carrer de Sants Just i Pastor és una via urbana de l'est València, situada d'oest a est entre l'avinguda de Cardenal Benlloch i el carrer de la Serradora. S'encreua a més amb el carrer del Doctor Manuel Candela, el carrer del Músic Ginés i el carrer de José María Haro. El carrer pren el nom dels Sants Just i Pastor.
Marca la separació entre el districte d'Algirós al nord i el de Camins al Grau al sud. Concretament en un primer tram des de l'avinguda del Cardenal Benlloch fins al carrer del Doctor Manuel Candela separa el barri de L'Amistat al nord i el d'Albors al sud. Després fins al carrer del Músic Ginés separa el barri de la Ciutat Jardí al nord i el d'Aiora al sud, i finalment fins al carrer de la Serradora separa el barri de L'Illa Perduda al nord i continua el d'Aiora al sud.
És una de les vies creades a la segona meitat del segle xx per a connectar el centre de la ciutat amb els poblats marítims, de forma paral·lela al Camí Nou del Grau i al Passeig de València al Mar. El seu traçat coincideix en part amb el del vell Camí d'Algirós i amb el "Braç d'Algirós" de la séquia de Mestalla.
L'edifici més conegut del carrer és el palauet i jardí d'Aiora de l'any 1900, que a més dona nom al barri d'Aiora. També trobem l'hospital de la Casa de la Salut al cantó amb el carrer del Doctor Manuel Candela.
Per sota del carrer discorre la línia 5 del metro fins a arribar a l'encreuament amb el carrer del Músic Ginés, a l'altura del Palauet d'Aiora. Disposa de les estacions d'Amistat i d'Ayora, i a sols 200 metres té l'estació de Marítim-Serrería. La línia 32 de l'EMT de València va per tot el carrer de cap a cap, però també donen servei al carrer les autobusos que passen pels carrer que el travessen, com les línies 18, 89, 90, N89 i N90 per l'avinguda del Cardenal Benlloch, les línies 30 i 40 pel carrer del Doctor Manuel Candela, i les línies 1 i N9 pel carrer de la Serradora.

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Angelsberg

Angelsberg (en luxemburguès: Angelsbierg; en alemany: Angelsberg) és una vila de la comuna de Fischbach situada al districte de Luxemburg del cantó de Mersch. Està a uns 16 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Angelsberg». [Consulta: 14 octubre 2015].
# Earnie Stewart

Earnie Stewart (Veghel, 28 de març de 1969) és un exfutbolista estatunidenc de la dècada de 1990.
Passà la major part de la seva carrera a Holanda, a clubs com VVV-Venlo, Willem II i NAC Breda. Als Estats Units jugà a D.C. United.
Fou 101 cops internacional amb la selecció dels Estats Units, amb la qual participà en els Mundials de 1994, 1998 i 2002.

## Referències

* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 16 juliol 2011. [Consulta: 6 juny 2010].
* ↑ «Schaerlaeckens: Earnie Stewart brings Moneyball to Alkmaar». [Consulta: 6 juny 2018].
* ↑ «Earnie Stewart - U.S. Soccer Media Guide». 2013 USMNT Media Guide. [Consulta: 23 desembre 2013].
* ↑ «Earnie Stewart - U.S. Soccer Media Guide». 2018 USMNT Media Guide. Arxivat de l'original el 25 de juliol 2018. [Consulta: 25 juliol 2018].
# Louis-Marie Ling Mangkhanekhoun

Louis-Marie Ling Mangkhanekhoun (Bonha-Louang, 8 d'abril de 1944) és un bisbe laosià, Vicari apostòlic de Paksé.
Va ser ordenat prevere el 5 de novembre de 1972 i va ser consagrat bisbe el 22 d'abril de 2001. El vicegovernador civil de la província de Champasak assistí a la consagració, afirmant que «els catòlics havien de col·laborar en el creixement del país», fet molt significatiu després de dècades de persecució religiosa. A més, era la primera vegada en que un bisbe era consagrat a Pakse d'ençà de l'erecció del vicari apostòlic el 1967.
El 30 d'octubre del 2000 succeí Thomas Khamphan com a Vicari apostòlic de Paksé. Entre 2009 i 2014 presidí la Conferència episcopal de Laos i Cambodja. Des del 2 de febrer de 2017 també serveix com a administrador apostòlic del vicariat apostòlic de Vientiane.
El 21 de maig de 2017, en acabar el Regina Cœli, el Papa Francesc anuncià que crearia Louis-Marie Ling cardenal al consistori a celebrar el 28 de juny següent. Es tracta del primer laosià en ingressar al Col·legi Cardenalici.

## Referències

* ↑ Mattsson, Anna «Anders Arborelius förste svensk att utses till kardinal». Expressen, 21-05-2017 [Consulta: 22 maig 2017].
* ↑ Coeli, Regina «Papa Francesco annuncia la nomina di cinque nuovi cardinali». Rai News, 21-05-2017 [Consulta: 22 maig 2017].
* ↑ «El papa nombrará cardenal a obispo auxiliar de San Salvador, Rosa Chávez». El Mundo, 21-05-2017 [Consulta: 25 maig 2017].

## Enllaços externs

* Apostolic Vicariate of Paksé (GCatholic.org)
Fitxa a catholic-hierarchy.org
# Lode Wouters

Lode Wouters (Laakdal, 27 de maig de 1929 - Geel, 25 de març de 2014) va ser un ciclista belga, que fou professional entre 1951 i 1953.
Els seus principals èxits els aconseguí com a ciclista amateur, en guanyar dues medalles als Jocs Olímpics de Londres de 1948, la d'or de la contrarellotge per equips, junt als seus companys Léon Delathouwer iEugène van Roosbroeck, i la de bronze a la prova en ruta.

## Palmarès

* 1948
** Medalla d'or de la contrarellotge per equips dels Jocs Olímpics de Londres de 1948
** Medalla de bronze de la prova en ruta dels Jocs Olímpics de Londres de 1948
** Campió de Bèlgica amateur
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Limburg amateur
* 1949
** 1r a la Ronde van Midden-Nederland
* 1952
** Vencedor d'una etapa de la Dwars door Vlaanderen

## Referències

* ↑ «Lode Wouters overleden», 28-03-2014.
* ↑ «WOUTERS Lode 1 (Lode Alphonse)». [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Olympedia – Lode Wouters». [Consulta: 14 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Lode Wouters a sitiodeciclismo.net
# Homer de Bizanci

Homer de Bizanci (en llatí Homerus Byzantinus, en grec antic Ὅμηρος ὁ Βυζάντιος) va ser un gramàtic i poeta tràgic grec nadiu de Bizanci, que va viure en temps de Ptolemeu II Filadelf (cap a l'any 280 aC). Era fill de l'escriptor i gramàtic Andròmac i de la poeta Mero. Era un dels set poetes que va formar part de la plèiade tràgica.
El nombre dels seus drames va ser entre 45 i 57, segons les fonts. La seva estàtua es va posar al gimnàs públic de Zeuxip a Bizanci.
De la seva obra només es conserva el poema titulat Eurypyleia.

## Referències

* ↑ 1.Homerus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 512
# Carme Artigas i Brugal

Carme Artigas i Brugal (Vilassar de Mar, 1968) és una empresària i executiva catalana, dedicada fonamentalment al sector tecnològic. Des de 2020 és la secretària d'Estat de Digitalització i Intel·ligència Artificial, dependent del Ministeri d'Assumptes Econòmics i Transformació Digital del govern d'Espanya.

## Trajectòria

Es va llicenciar en Enginyeria Química a l'Institut Químic de Sarrià (Barcelona) i en Ciències Químiques per la Universitat Ramon Llull, a més de cursar un grau en Direcció executiva en Capital de risc per l'Haas School of Economics (Universitat de Berkeley) de Califòrnia. Va defensar la seva tesi al Max Plank Institute de Múnic, sobre química quàntica i càncer.
Va ser nomenada com a Secretaria d'Estat de Digitalització i Intel·ligència Artificial per la vicepresidenta i ministra d'Economia del Govern d'Espanya, Nadia Calviño, després de la formació el gener de 2020 del govern de coalició PSOE-Unides Podem, presidit per Pedro Sánchez. Ha estat considerada «una de les majors expertes en l'aplicació pràctica del big data i la intel·ligència artificial d'Espanya». A més, és ambaixadora a Espanya de les conferències Women in data science de la Universitat Stanford i membre de la fàbrica d'idees Data innovation network de la Universitat de Colúmbia.
L'any 2016, Artigas fou reconeguda entre les trenta directives més influents i amb més projecció internacional per la publicació nord-americana Insights Success, essent l'única espanyola a figurar en la llista. L'octubre de 2019, Artigas va rebre el premi #WeLeadership 2019 al Talent Femení en Innovació Tecnològica durant el Congrés Women Evolution, celebrat a Barcelona. Al desembre del mateix any va ser nomenada Ambaixadora de Tecnologia Digital en els III Premis Digitals El Español, com a reconeixement als seus vint anys de trajectòria com a empresària i directiva en el sector tecnològic, experta en dades massives, intel·ligència artificial i innovació tecnològica.
El novembre de 2023 fou nomenada copresidirà d'un nou òrgan de l'ONU que analitzarà la governança en Intel·ligència Artificial, l'IA advisory Body.

## Referències

* ↑ Pascual, Manuel González. «Carme Artigas: “El dato va a ser la nueva moneda”» (en castellà), 01-07-2018. [Consulta: 14 març 2021].
* 1 2 «Carme Artigas, la gurú de la transición digital» (en castellà), 24-01-2020. [Consulta: 14 març 2021].
* ↑ elEconomista.es. «Carme Artigas (Synergic Partners), única española entre las directivas más influyentes para 'Insights Success' - elEconomista.es» (en castellà). [Consulta: 14 març 2021].
* ↑ «Carme Artigas recibirá el premio #WeLeadership2019 – International Women`s Forum Spain» (en espanyol europeu). [Consulta: 14 març 2021].
* ↑ «Carme Artigas debuta en los Premios Digitales de El Español: "La digitalización debe llegar a todos"» (en castellà), 30-01-2020. [Consulta: 14 març 2021].
* ↑ «Carme Artigas copresidirà el nou òrgan de l'ONU de governança en Intel·ligència Artificial», 27-10-2023. [Consulta: 3 novembre 2023].
# Edifici Reyes de Anta-Barrio

L'edifici Reyes de Anta-Barrio és un edifici localitzat a la confluència de les avingudes de Maisonnave i de Salamanca de la ciutat d'Alacant, l'Alacantí, País Valencià. Va ser construït el 1929 segons el projecte de l'arquitecte Cayetano Borso di Carminati.
La composició de la façana està realçada amb un mirador central de grans dimensions i decoració art-déco, geomètrica i estilitzada. Va ser el primer edifici d'Alacant a comptar amb un soterrani accessible per als vehicles.

## Referències

* 1 2 Jaén i Urban, G. (director), Martínez Medina, A., Oliva Meyer, J., Oliver Ramírez, J. L., Sempere Pascual, A. y Calduch Cervera, J.. Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante. Alacant: Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, p. 314. ISBN 4-7784-353-8.
# Grup Instrumental de València

El Grup Instrumental de València és un grup instrumental de música contemporània creat en 1991 sota el patrocini del Ministeri de Cultura amb el INAEM i la Generalitat Valenciana a través de l'Institut Valencià de la Música (IVM), i que té la seua seu central a València.
L'objectiu del grup és la recuperació de composicions musicals d'autors contemporanis espanyols, així com la preparació, per encàrrec, de noves peces. El grup va ser guardonat amb el Premi Nacional de Música en 2005 «per la seua labor en la recerca i la recuperació de repertori musical del segle XX», a través de la seua participació en els concerts oferits en els Instituts Cervantes en el cicle L'exili de la cultura espanyola. A partir de 2008 la seua activitat es va reduir notablement per la falta de concerts i encàrrecs, arribant en 2013 a suspendre's per complet i acomiadar als dènou músics que el componien en aquest moment. La seua activitat va quedar reduïda a algun concert ocasional en sales xicotetes i a seguir present en el Festival Ensems.
Al juny de 2015 es va anunciar per part de les institucions i els responsables una nova etapa, amb la contractació de setze músics. La direcció continuava a càrrec de Joan Cerveró, qui havia mantingut durant els pitjors anys el compromís amb el conjunt, i la presidència era per a la violinista María del Carmen Antequera.
La nova seu es troba també a la ciutat de València, a les sales d'assaig de 'Les Naus', al carrer Joan Verdeguer, propietat de l'Ajuntament de València.

## Referències

* 1 2 «Grup Instrumental de València». Ministerio de Cultura de España. Arxivat de l'original el 17 de noviembre de 2015. [Consulta: 15 novembre 2015].
* 1 2 3 «El Grup Instrumental de València «renace» con una nueva sede en Las Naves». Diario ABC, 22-07-2015 [Consulta: 15 novembre 2015].
# Lucas Arnau Fernández

Lucas Arnau (Medellín, Antioquia, 16 de maig de 1979) és un cantant i compositor colombià.
El seu primer àlbum fou «Un Poco Más», produït per Jose Gaviria i Andres Munera a Miami, Florida i va ser estrenat a Llatinoamèrica l'abril de 2004.
El seu segon àlbum, «Rompecabezas» va ser llançat l'agost de 2006 i va ser produït per Grammy i el guanyador Grammy el productor i escriptor de cançons Luis F. Ochoa a Miami, Florida i co-produïda per Lucas Arnau i David Cardenas.
Lucas Arnau va ser anomenat Millor Artista de Pop colombià a la Revista Shock el 21 de setembre de 2007 El 2014 va llançar el seu àlbum «Buen Camino».

## Referències

* ↑ GRAMMY Recerca de guanyadors
* ↑ LLATÍ GRAMMY Recerca de Guanyadors
* ↑ «Xoc.com.co». Arxivat de l'original el 2008-10-08. [Consulta: 9 juny 2017].
* ↑ Franco, Gloria. «'Estoy volviendo a mi esencia': Lucas Arnau» (en castellà). El Tiempo, 23-05-2014. [Consulta: 10 juny 2017].
# Lodeva

Lodeva (Lodeva en occità; Lodève en francès) és una ciutat occitana del Llenguadoc situada al nord del departament de l'Erau, a la regió d'Occitània, a l'estat francès. L'any 2004 tenia 7.400 habitants.
En època romana s'anomenava Luteva, ciutat pertanyent a la Gàl·lia Narbonense situada entre Agatha (Agde) i Segodunum (Rodès. Fou seu del bisbat de Lodeva, el comtat de Lodeva i el vescomtat de Lodeva.
L'edifici religiós més gran de la ciutat és la catedral de Sant Fulcrà.

## Fills il·lustres

D'aquesta vila, n'eren fills el tenor-baríton Eugene Massol (1802-1887) i el músic Georges Auric.

## Vegeu també

* Lutevans.
# Casa Dolores Linderman

La Casa Dolores Linderman és una obra noucentista de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici en xamfrà de quatre plantes. Sobre la porta principal hi ha una tribuna decorada amb columnes clàssiques. La resta de les obertures són de línies rectes, excepte els finestrals de la primera planta. A la façana es repeteixen periòdicament, entre cada grup de finestres, columnes planes clàssiques adossades a tota l'alçada de l'edifici. Acabament en balustrada.

## Referències

* ↑ «Casa Dolores Linderman». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].

## Enllaços externs

* «Casa Dolores Linderman». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# El Grau de Moncofa

El Grau de Moncofa, amb aproximadament 1.300 habitants, és el barri marítim del municipi de Moncofa. El Grau, històricament havia sigut l'antiga caseria dels pescadors de Moncofa.
Està situada a 1,2km de la capital del municipi i a 3m sobre el nivell de la mar, a principis de la dècada de 1970 tenia uns 175 habitants, actualment ha desaparegut la seua antiga funció com a port i la xifra d'habitants es multiplica, degut a la seua nova funció turística i residencial.
A la població hi ha les següents platges :
* Platja de Beniesma
* Platja de l'Estanyol
* Platja del Grau: És la platja del centre i on se situava l'antic grau de Moncofa, és la més antiga de les urbanitzades i compta amb tots els serveis. Amb 1200 metres de longitud és famosa pels seus miradors i per la celebració del "desembarcament de la patrona"
* Platja del Masbó
* Platja Pedra-roja
Les platges del Grau, Masbó i Pedra-roja compten amb el distintiu de Bandera Blava.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Moncofa Arxivat 2008-11-20 a Wayback Machine.
* Platges de Moncofa, turisme
# Giovanni Botero

Giovanni Botero (Bene Vagienna, 1533 - Torí, 27 de juny de 1617) fou un polític, economista i sacerdot italià. Enemic de Maquiavel, va ser precursor de Th R. Malthus (Assaig sobre el principi de la població). La seva obra més important és De les causes de la grandesa i magnificència de les ciutats 1588. Pertanyent al grup mercantilista italià, va escriure el 1589 De la raó d'Estat.

## Referències

* ↑ «Giovanni Botero». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Article sobre La raó d'Estat Arxivat 2010-10-01 a Wayback Machine. (castellà)
* Giovanni Botero el primer Maltusiano Arxivat 2011-04-26 a Wayback Machine. (castellà)
# Lucas (equip ciclista)

L'equip Lucas va ser un equip ciclista belga que competí professionalment el 1987.

## Principals resultats

* Gran Premi Jef Scherens: Ronny Van Holen (1987)

### A les grans voltes

* Volta a Espanya
** 1 participació (1987)
** 1 victòria d'etapa:
*** 1 al 1987: Felipe Yáñez
* Tour de França
** 0 participació
* Giro d'Itàlia
** 0 participació

## Enllaços externs

* Plantilla i resultats a firstcycling.com
* Plantilla a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilla i resultats a cyclebase.nl
# Loliolum

Loliolum és un gènere monotípic de plantes de la família de les poàcies. La seva única espècie: Loliolum subulatum, és originària de Turquia i el Caucas. Loliolum subulatum va ser descrita per (Banks i Sol.) Eig i publicat a Journal of Botany, British and Foreign 75: 189. 1937. És una planta anual; amb canyes de 4-15 cm d'alt, generalment erectes. Làmines foliars de 0,5-5 cm de llarg, 1-1.5 mm d'ample, minuciosament pubescents a dalt. Inflorescència de 2,5-6 cm de llarg, sovint corbada, en part inclosa en la beina de la fulla superior. Espiguetes de 3,5-6 mm de llarg, trencant en la maduresa per sota de cada floret, el floret superior estèril; gluma inferior de 3-5,5 mm de llarg, les superiors de 3,5-6 mm de llarg; lema 2,5-3 mm de llarg, amb una aresta d'1-1,5 mm de llarg, poc peluda o de tant en tant la part superior 2/3 glabres.

## Sinonímia

* Agropyron subulatiforme Soó
* Agropyron subulatum (Banks i Sol.) Roem. i Schult.
* Elytrigia repens var. subulatum (Roem. & Schult.) Seberg i G.Petersen
* Festuca orientalis (Boiss.) B.Fedtsch.
* Loliolum orientale (Boiss.) Krecz. i Bobrov
* Nardurus orientalis Boiss.
* Nardurus subulatus (Banks & Sol.) Bor
* Triticum subulatum Banks & Sol.

## Referències

* ↑ Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. Arxivat de l'original el 2014-11-11. [Consulta: 5 març 2010].
* 1 2 «Loliolum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ Loliolum a PlantList
* ↑ «Loliolum». World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 20 gener 2014].

## Bibliografia

* Cabi, E. & M. Doğan. 2012. Poaceae. 690–756. In A. Güner, S. Aslan, T. Ekim, M. Vural & M. T. Babaç (editors) Türkiye Bitkileri Listesi. Nezahat Gökyiğit Botanik Bahçesi ve Flora Araştırmaları Derneği Yayını, Istanbul.
* Nasir, E. & S. I. Ali (eds). 1980-2005. Fl. Pakistan Univ. of Karachi, Karachi.

## Enllaços externs

* Clayton, W.D., Harman, K.T. and Williamson, H. (2006 d'ara endavant). Loliolum. En: GrassBase - The Online World Grass Flora.
# Lodewijk Elzevier

Lodewijk Elzevier o Louis Elzevier (Lovaina, 1540 o 1547 - Leiden, 4 de febrer de 1617) va ser un editor impressor i llibreter holandès d'abast europeu. És l'avantpassat del llinatge Elsevier i de la noble família Rammelman Elsevier.
Nascut a la ciutat de Lovaina (avui a Bèlgica, després part dels Països Baixos dels Habsburg o els Països Baixos espanyols). Va ser el fundador de la casa d'Elzevir, que va imprimir, per exemple, Discursos i demostracions matemàtiques entorn de dues noves ciències, obra de Galileu, en un moment en què la seva obra va ser suprimida per motius religiosos. Encara que la Casa d'Elzevir va deixar de publicar-se en 1712, la moderna empresa holandesa Elsevier va ser fundada l'any 1880 i pren el seu nom de la històrica editorial holandesa.
Va començar en 1560 treballant a la botiga d'impressió de Christophe Plantin a Anvers. Es va casar amb Mayken Duverdeyn († 1613). El 1580 es va establir com a llibreria a Leiden. Les seves obres porten la divisa «Concordia res parvae crescunt». Allí va publicar el seu primer llibre en 1583, Hebraicae quaestiones et responsiones. Els seus descendents van continuar el seu negoci fins a 1791. En la publicació i la posterior impressió van aparèixer obres científiques influents. A diferència d'altres editors que van lluitar per una impressió particularment bella, Elsevier va destacar per prioritzar la llegibilitat dels llibres. Les despeses eren més petites, amb marges estrets. La majoria dels llibres estaven en llatí.
Els seus fills Matthijs i Bonaventura Elsevier i el seu net Abraham Elsevier van expandir l'editorial. El seu fill Joost esdevingué llibreter d'Utrecht.

## Referències

* 1 2 «.xml Lodewijk Elzevier». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Kent, Allen; Lancour, Harold. «Elzevier family». A: Encyclopedia of Library and Information Science: Volume 8 - El Salvador: National Library in to Ford Foundation. CRC Press, 1973, p. 26–28. ISBN 978-0-8247-2108-4 [Consulta: 4 octubre 2018].
* ↑ Lewis, John Michael. Galileo in France: French Reactions to the Theories and Trial of Galileo. Peter Lang, 2006, p. 59. ISBN 978-0-8204-5768-0 [Consulta: 3 octubre 2018].
* ↑ Regazzi, John J. Scholarly Communications: A History from Content as King to Content as Kingmaker. Rowman & Littlefield Publishers, 2015, p. 52. ISBN 978-0-8108-9088-6 [Consulta: 3 octubre 2018].
# Institut del Llibre d'Ucraïna

L' Institut del Llibre d'Ucraïna és una institució cultural ucraïnesa dependent del Ministeri de Cultura d'Ucraïna. El seu objectiu és executar les polítiques culturals relacionades amb la lectura i amb la industria del llibre, com són promoure la lectura, donar suport a l'edició de llibres, fomentar les activitats de traducció i popularitzar la literatura ucraïnesa a l'estranger.

## Història

L'Institut del llibre d'Ucraïna es va crear el 2016. Rostislav Semkiv va ser el primer director "en funcions", fins que el juny de 2017 es va nomenar a la primera directora, Tatiana Teren. Va romandre al càrrec poc més de sis mesos. El 2018 Olexandra Koval fou nomenada nova directora de la institució. Han participat a la Fira del Llibre de Frankfurt, a la de Praga i han organitzats esdeveniments a Ucraïna vinculats a la indústria editorial.

## Referències

* ↑ 10 запитань про Інститут книги - Лівий берег, 16 січня 2018
* ↑ «Наказ : Про створення Українського інституту книги». consultant.parus.ua. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «Міністерство культури України :: Переможцем конкурсного добору на посаду директора Українського інституту книги визначено Тетяну Терен». mincult.kmu.gov.ua. Arxivat de l'original el 2018-07-18. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «Читомо», 31-01-2018. Arxivat de l'original el 2018-01-31. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «Нищук призначив ВО директора Українського інституту книги» (en ucraïnès). www.ukrinform.ua. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «Інститут Книги». book-institute.org.ua. Arxivat de l'original el 2019-01-24. [Consulta: 24 gener 2019].