OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Torres Orduña

Antonio Torres Orduña (Benissa, Marina Alta, 1848 - 29 d'agost de 1915) fou un terratinent i polític valencià, nebot de Joaquín de Orduña y Feliu i un dels principals propietaris agrícoles de Benissa i Pego. Fou diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Estudià dret a la Universitat de València i fou nomenat cap del Partit Conservador a la comarca de la Marina. Fou alcalde de Benissa de 1877 a 1882, diputat provincial d'Alacant entre 1877 i 1884.
Fou elegit diputat a Corts per primer cop a les eleccions generals espanyoles de 1884 pel districte de Dénia, i fou escollit successivament diputat per La Vila Joiosa a les eleccions de 1891, 1893, 1898 i 1901 i per Pego a les de 1914. També fou escollit senador per la província d'Alacant a les eleccions de 1903, 1907 i 1910. Aprofità el seu mandat parlamentari per a fomentar la construcció de carretes al seu districtes, donar suport l'exportació de panses i la concessió d'ajudes als agricultors per les plagues de la fil·loxera.
Fou tan gran el seu poder a la Marina que fins i tot el 1914 va pactar amb el dirigent liberal del Baix Segura, Trinitario Ruiz Capdepón, l'anomenat Pacte del Barranquet, pel qual asseguraven la presència l'un a l'altre a les Corts. Fou un dels grans cacics polítics de la Marina Baixa juntament amb Alejandro Sendra Burgos de Pego, José Antonio Cervera de Dénia, Francisco Gozálbez de Cocentaina i Francisco Moltó Valor d'Alcoi. A la seva mort fou substituït com a diputat per José Torres Sala.

## Vegeu també

* Caciquisme

## Referències

* ↑ Los ricos de Benissa, familias pairales
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.550. ISBN 9788495484802.
# Tiranet de capell gris

El tiranet de capell gris (Phyllomyias griseocapilla) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos del sud-est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Tiranet de capell gris». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Lance Comfort

Lance Comfort (Harrow, Middlesex, 11 d'agost de 1908 - Worthing, Sussex, 25 d'agost de 1966) va ser un director de cinema i productor anglès.
En una carrera de més de 25 anys es va convertir en un dels directors de cinema més prolífics del Gran Bretanya, tot i que mai va obtenir l'atenció de la crítica i es va mantenir al marge de la indústria cinematogràfica, creant principalment pel·lícules de sèrie BVa tenir quatre fills: Edward, nascut el 1929, James, nascut el 1931, Anna, nascut el 1934 i Jack, nascut el 1936.
Els historiadors del cinema Steve Chibnall i Brian McFarlane lloen els dons de Comfort "en l'exercici confiat d'impulsos melodramàtics per tal d'il·luminar el personatge i la relació, en un estil visual decoratiu per servir aquests impulsos i en donar el cap a una sèrie d'actors dominants". Afegeixen que totes les seves pel·lícules "són narracions persuasives, marcades per l'absència de sentimentalisme i l'olor de la realitat humana".

## Filmografia

* Penn of Pennsylvania (1941)
* Hatter's Castle (1942)
* Those Kids from Town (1942)
* Squadron Leader X (1943)
* Escape to Danger (1943)
* When We Are Married (1943)
* Old Mother Riley Detective (1943)
* Hotel Reserve (1944)
* Great Day (1945)
* Bedelia (1946)
* Temptation Harbour (1947)
* Daughter of Darkness (1948)
* Silent Dust (1949)
* Portrait of Clare (1950)
* Douglas Fairbanks, Jr., Presents (1953–1957)
* The Girl on the Pier (1953)
* Bang! You're Dead (1954)
* Eight O'Clock Walk (1954)
* The Man in the Road (1956)
* Face in the Night (1957)
* Man from Tangier (1957)
* At the Stroke of Nine (1957)
* The Ugly Duckling (1959)
* Make Mine a Million (1959)
* The Breaking Point (1961)
* Rag Doll (1961)
* Pit of Darkness (1961)
* The Painted Smile (1961)
* Touch of Death (1961)
* The Break (1962)
* Tomorrow at Ten (1962)
* The Switch (1963)
* Blind Corner (1963)
* Live It Up!
* Be My Guest (1965)
* Devils of Darkness (1965)

## Referències

* ↑ «Lance Comfort». BFI.
* ↑ «BFI Screenonline: Comfort, Lance (1908–1966) Biography». screenonline.org.uk.
* ↑ Steve Chibnall & Brian McFarlane, The British 'B' Film, Palgrave Macmillan, London, 2009, pp. 140–43.

## Bibliografia

* McFarlane, Brian, Lance Comfort, British Film Makers series, Manchester, Manchester University Press, 2002. ISBN 0-7190-5484-2 and ISBN 978-0-7190-5484-6
* McFarlane, Brian, "Lance Comfort: melodrama and an honourable career", Journal of Popular British Cinema, 1, 1998
# Martyita

La martyita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la volborthita. Rep el seu nom de Mr. Joe Marty (1945-), metge tecnòleg nord-americà i col·leccionista de minerals i micromounts, membre de la sala de la fama dels micromounters, en reconeixement per les seves contribucions a la mineralogia.

## Característiques

La martyita és un fosfat de fórmula química Zn₃(V₂O₇)(OH)₂·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2007. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3. És l'anàleg amb zinc de la volborthita i la karpenkoïta.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la martyita pertany a «08.FD: Polifosfats, poliarsenats i [4]-polivanadats amb OH i H₂O» juntament amb la volborthita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Blue Cap, a Lyon Canyon Creek, al districte de La Sal (Comtat de San Juan, Utah, Estats Units). També als Estats Units, ha estat descrita a la mina Little Eva, al districte de Yellow Cat (Comtat de Grand, Utah) i a la mina Packrat, a Gateway (Colorado). Sol trobar-se associada a altres minerals com: rossita, pirita, montroseïta i guix.

## Referències

* ↑ «Martyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 setembre 2016].
# Palomares (Almeria)

Palomares és una pedania del municipi costaner de Cuevas del Almanzora a la província d'Almeria. Amb 1.258 habitants el 2004, la zona té com principals activitats econòmiques el turisme, l'agricultura, ramaderia i la pesca. Es va fer mundialment famosa el 17 de gener de 1966, quan un bombarder estratègic estatunidenc B-52 va col·lidir contra un avió de subministrament en vol a 30.000 peus d'altura en el que s'anomenà l'accident nuclear de Palomares.
# Antonio Tirabassi

Antonio Tirabassi (Amalfi, 10 de juliol de 1882 - Brussel·les, 16 de febrer de 1947) fou un organista i musicòleg italià.

## Biografia

Fill de Giacomo Tirabassi, antic mestre de la banda reial borbònica, des de la infància va mostrar un cert talent musical, començant a estudiar l'orgue per ell mateix, amb l'ajut del seu pare. Després de la mort del seu pare el 1895, va ser nomenat organista a l'Església de la "Confraternita dell'Addolorata" a Amalfi; el 1905 va passar a la Col·legiata Santa Maria a Mare de Maiori.
Posteriorment va realitzar diversos concerts a les més importants ciutats italianes i va viatjar a Alemanya i Espanya per aprofundir els seus estudis, recopilant àmplia aclamació dels músics de l'època.
Com que volia aplicar-se a la musicologia, el 1909 Tirabassi es va traslladar a Brussel·les per estudiar contrapunt i música renaixentista flamenca i italiana, realitzant investigacions a la Biblioteca Reial de Brussel·les. Per redescobrir i salvaguardar el patrimoni artístic dels compositors del passat, va fundar dues organitzacions: els "Concerts històrics" el 1911 i el "Institut belga de musicologia" el 1920 .
Després de graduar-se en 1924 un grau en Musicologia a la Universitat de Basilea, a 1927 va publicar a Brussel·les, en francès, L'École flamande (1450 a 1600). La mesure dans la notation proportionnelle et sa transcription moderne, el 1930 Tirabassi va tenir la idea de crear una col·lecció de les obres de Palestrina, després es va deixar de banda per falta de fons i després es va imprimir a Itàlia el 1939 per l'editorial "Fratelli Scalera".
Durant la seva vida, Tirabassi ha transcrit música composta per Bach, Corelli, Lotti, Monteverdi i Scarlatti; també ha escrit nombrosos treballs, incloent-hi la Misura nella notazione proporzionale (1924), la Grammatica della notazione proporzionale (1930) i el Dizionario delle legature (1930).
Era francmaçó i pertanyia a la Loggia Les Vrais Amis de l'Union et du Progrès réunis del Gran Orient de Bèlgica a Brussel·les.
Va escriure la seva autobiografia Vita di Musicista sota el pseudònim A. d'Amalfi.
Al seu record, es va col·locar una placa al seu Amalfi natal a la plaça de l'Església dels Addolorata el 1975; a més, l'actual escola de música cívica a Amalfi va rebre el seu nom el 1998.

## Vegeu també

* Musicologia

## Referències

* ↑ Scheda del libro, su catalog.hathitrust.org.
* ↑ Tirabassi sul sito Museo virtuale di musica massonica (FR)
* ↑ A. d'Amalfi, Vita di Musicista sul sito www.tirabassi.org
* ↑ http://www.scuolamusicaletirabassi.it Arxivat 2020-10-15 a Wayback Machine.
# Lance Henson

Lance Henson (Washington DC, 1944) és un escriptor indi nord-americà. Barreja de xeiene, oglala i francès, de jove es va criar a una granja a Oklahoma propietat dels seus oncles, membres destacats de la Native American Church. Es va criar en la tradició xeiene i va lluitar a Vietnam. Es graduà a la universitat i és membre de la Cheyenne Dog Soldier Society, de la Native American Church i de l'American Indian Movement (AIM). Autor de les peces de teatre Winter man (1991) i Coyote Road (1992), del poemari bilingüe In a dark mist (1992), Another song for America (1987) i Another distance (1991).

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina oficial sobre L.Henson
# Martynas Andriuškevičius

Martynas Andriuskevicius (Kaunas, 12 de març de 1986) és un exjugador de bàsquet lituà. Del 2007 al 2011 va jugar al CB Lucentum Alacant de l'ACB.

## Enllaços externs

* Estadístiques de carrera i informació a NBA.com Arxivat 2016-04-01 a Wayback Machine. (anglès)
* Martynas Andriuskevicius a Basketball-Reference.com (anglès)
* Perfil FIBA.com (anglès)
# Parc de Caterina

El Parc de Caterina (en rus Екатерининский парк, Iekaterinski park) és un parc situat a Tsàrskoie Seló (dins el municipi de Puixkin), a 25 km al sud-est de Sant Petersburg (Rússia). És part integral de la residència imperial de Tsàrskoie Seló.
El Parc de Caterina, anomenat així en honor de l'emperadriu Caterina la Gran i adjacent al Palau de Caterina, té dues parts ben diferenciades: el més antic jardí tradicional de tipus parterre, a la francesa, i el posterior jardí paisatgístic, de tipus anglès.
Conté tot de petites edificacions de mida diversa, d'estil barroc i rococó, dissenyades per arquitectes de la talla de Bartolomeo Francesco Rastrelli, Antonio Rinaldi, Charles Cameron, Georg Friedrich Veldten, Vassili Neièlov i el seu fill Ilià o Vassili Stàssov, entre d'altres.

## Jardí tradicional

El jardí tradicional, adornat arreu amb estàtues de marbre, fou projectat el 1720 per mestres jardiners holandesos i s'organitza en tres grans bancals de parterres davant la façana posterior del palau imperial. Conté diversos estanys que recullen l'aigua del riu Vangazi, que baixa del turó, entre els quals l'estany superior, doble, situat a la primera terrassa, i al final de tot l'estany del Molí, més endavant inclòs en una cascada de petits estanys.
Els principals edificis i pavellons d'aquest jardí són els Banys Superiors, els Banys Inferiors, l'Ermitage, la Gruta, la Cuina de l'Ermitage, la columna de Morea, que recorda la victòria contra els turcs el 1771, i la porta sud-est, en forma d'arc triomfal per commemorar la victòria de Rússia en la Guerra Patriòtica de 1812 contra Napoleó.

## Jardí paisatgístic

El jardí a l'anglesa s'estén al sud de l'anterior i la seva construcció es va desenvolupar entre els anys 1760-80, projectat per l'arquitecte Vassili Neièlov entorn d'un gran estany de forma irregular.
Al jardí paisatgístic hi ha una sèrie d'edificacions, entre les quals destaquen l'Almirallat Holandès, el Saló de l'Illa, la columna que commemora la victòria a la batalla naval de Çeşme del 1770, el Pont de Marbre, els Banys Turcs, la Piràmide, la Cascada Vermella, la Porta Gòtica, la Torre en Ruïnes, la porta d'Orlov, la Terrassa de Granit, la font de la Noia amb el Gerro, la Sala de Concerts, la Cuina en Ruïnes, el Pavelló Xinès, la Sala del Vespre, el monument a Aleksandr Lanskoi l'obelisc que commemora la victòria del 1770 en la batalla de Kagul i el Jardí Privat.

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Parc de Caterina
* Pàgina oficial de Tsàrskoie Seló (rus) (anglès)
* Descripció detallada i història de Tsàrskoie Seló el 1910 (anglès)
* Laskin, David «History Is Perennial in the Gardens of the Great Czars». New York Times, 18-06-2006 [Consulta: 15 desembre 2006].(anglès)
# Didímovka

Didímovka (en rus: Дыдымовка) és un poble (un khútor) del krai de Stàvropol, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 162 habitants. Pertany al districte rural de Kurskaia.

## Referències

* ↑ «База микроданных Всероссийских переписей населения 2002 и 2010 годов». Arxivat de l'original el 2014-06-09. [Consulta: 28 març 2020].
# Antonio Torroja i Miret

Antonio Torroja i Miret (Tarragona, 12 de setembre de 1888 - Barcelona, 4 de maig de 1974) fou un matemàtic català, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. Va cursar els estudis de Matemàtiques i Enginyeria de Mines a Madrid, on residia el seu pare.

## Biografia

El 1917 guanyà una càtedra de Geometria a la Universitat de Saragossa, i al cap de poc passà a la de Barcelona. El seu magisteri exercí una gran influència en la formació de noves promocions de matemàtics, especialment per l'educació del raonament que inculcava. També tingué una gran influència en els seus cursos de mecànica de l'Escola Industrial. La seva producció científica consta d'alguns treballs i comunicacions a congressos sobre la Geometria Projectiva. Fou acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (1919) i de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals de Madrid (1947). Fou rector de la Universitat de Barcelona entre 1957 i 1963. En el seu rectorat s'impulsà la comissió, que ell mateix presidí, per realitzar el projecte d'història de la Universitat de Barcelona. Va morir a Barcelona l'any 1974.

## Premis i reconeixements

* (1974): Creu de l'Ordre Civil d'Alfons X el Savi

## Publicacions

* Discurso leído en el acto de su recepción el día 17 de diciembre de 1947. Madrid: Real Academia de Ciencias Exactas, Físicas y Naturales, 1947. Disponible a: Catàleg de les biblioteques de la UB

## Referències

* ↑ Fitxa Arxivat 2016-06-24 a Wayback Machine. al web de la RACAB
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-05 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Vegeu també

* Eduard Torroja i Caballé
* Eduardo Torroja Miret
* José María Torroja Miret

## Enllaços externs

* Registre d'autoritat d'Antoni Torroja i Miret Arxivat 2014-10-19 a Wayback Machine.. CRAI. Universitat de Barcelona.
* «Antonio Torroja i Miret». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Tomàs Metzger i Milans

Tomàs Metzger i Milans (Tarragona 31 de gener de 1790 - La Seu d'Urgell juny de 1853), va ser un militar català i el 15è alcalde de Barcelona.
Fill de Tomàs Metzger i Lang capità del Regiment de Suíssos natural d' Ottmarshem, Basilea i Marianna Milans i Sellarés de Tortosa. Va ser un dels darrers membre de la nissaga Milans de Canet de Mar, una família que havia donat famosos metges i músics. Dins de la carrera militar va arribar al grau de coronel i quan estava en situació de "Coronel excedente de Estados Mayores de Plaza", va ser nomenat nomenat alcalde corregidor de la Ciudad de Barcelona per reial decret el 5 d'agost de 1846. Va rellevar a Erasme de Janer i de Gònima, del que es deia que era "l'home més ric de Barcelona", en una sessió extraordinària per al seu nomenament el 20 d'agost de 1846. Metzger va assumir el càrrec remarcant la seva vinculació al país i prometent ser just i recte. Va actuar amb prudència, tal com havia promés en un curt mandat de poc més d'un any. El 8 de setembre 1847 fou nomenat el seu successor, Pere Bardají i Balanzat. Casat amb Josefa Aznar i Labrador, natural de Fraga.

## Referències

* ↑ «Tarragona.Parròquia de Santa Maria de la Catedral.Llibre divuité de baptismes 23.11.1786 - 24.4.1794. Pàg.164 imatge 327». A.H.A.T., 01-02-1790. [Consulta: 16 maig 2019].
* ↑ La Época (Madrid 1849).25/6/1853, Núm 1314 pàg.4, 25-06-1853, pàg. 4.
* ↑ Soler, Jordi «Els Milans de Canet, un llinatge de la burgesia canetenca de metges, comerciants i músics». El Sot de l'Aubó, N.30, 2009 [Consulta: 10 juliol 2011].
# La Frau (Santa Maria d'Oló)

La Frau és un veïnat de masies disperses del terme de municipal de Santa Maria d'Oló, pertanyent a la comarca del Moianès.
Està situat a l'extrem nord del terme, en una mena d'apèndix que fa aquest municipi tocant ja els d'Avinyó i Oristà. És al nord de la riera de Segalers, de l'Eix Transversal (C-25) i de la carretera BP-4313. Queda al nord del Raval de la Rovirola i del Raval de Santa Eulàlia. Centrava el veïnat el Castell d'Aguiló, guàrdia preeminent del Castell d'Oló.
Formen aquest veïnat les masies de les Berengueres, el Ciuró, el Corral, el Flequer, Oriols, el Prat d'Oriols, la Torre del Ciuró, la Torre d'Oriols i Torroella, a més del Molí del Ciuró. Conté també les capelles de Sant Francesc d'Assís de Torroella i Sant Pere de les Cigales, o d'Oriols.

## Enllaços externs

* La Frau en el seu entorn, a l'Institut Català de Cartografia
# Parc de Capçalera

Dades del contacte i horari
* Horari: sempre obert.
* Tel. 96.352.54.78 Ext. 4320
* Av. Pius Baroja, s/n, Campanar, València
El Parc de Capçalera o Parc de la Capçalera és un parc municipal de la ciutat de València, situat a l'extrem occidental del municipi, als barris de Sant Pau i de Campanar. A l'oest fita amb Mislata, i al sud amb el barri de Soternes; A tot l'est, confronta amb la barrera arquitectònica de l'avinguda de Pío Baroja. Ocupa la part de l'antiga llera del riu Túria entre el seu desviament cap al nou llit de Túria, que corre al sud de València, i l'inici del Jardí de Túria, al pont del Nou d'Octubre: el capçalera del riu dins del municipi. El parc, acabat el 2008, és un dels més grans de la ciutat.
Dins del conjunt, a l'extrem occidental, hi ha el Bioparc o zoo de València, que de fet no té cap entrada pública des del parc, sinó des d'un pont que el sobrepassa i el connecta amb la suara dita avinguda. El pont és una passarel·la que no admet vehicles, i té la peculiaritat de dividir-se en dos quan arriba al Bioparc.
El parc es compon d'un llac artificial, anomenat el llac dels cignes, format per les aigües del Túria, i el canal que l'abasteix, on es pot observar aus aquàtiques i peixos. És el darrer punt en què hom pot observar aigua corrent a la llera antiga del Túria, que brolla del Molí del Sol i cau des d'un assut. Al voltant d'aquest cos d'aigua, que disposa de serveis d'esbarjo com barquetes en forma de cigne, l'embarcador i un bar, hi ha uns terrenys d'orografia variable i una sèrie de sendes concèntriques. Dominant el parc hi ha el tossal, tot just al sud del llac i a prop de l'entrada meridional. Junt amb el tossal, i sobremirant el llac, hi ha un escenari petit i grades des d'on observar els músics i ballarins que ocasionalment hi actuen de franc. Altres facilitats són dues àrees de jocs per a nens i el Molí del Sol, que serà el nou museu del Túria, una prolongació del Museu d'Història de València.
En general, el parc conforma una conca, amb el llac enmig com a punt més baix. El conjunt és apreciablement més baix que el Jardí de Túria i l'avinguda, i tanmateix ofereix una de les poques vistes ininterrompudes de la serra Calderona des de la ciutat, a través de la muntanya-mirador, situada a 15 metres d'altitud respecte del carrer.
Pel que fa a la flora, es compon de boscos de ribera, pinedes mediterrànies i arbres exòtics. Segons l'ajuntament, hi ha més de 4.145 arbres, 30.900 arbustos, 72.700 entapissants i 156.300 metres quadrats de praderia.

## Senders del parc

Existeixen tres rutes dissenyades que recorren el parc:
* Senda de la Ribera. Distància: 1.375 metres Temps aproximat: 20 minuts
* Passeig del Molí del Sol. Distància: 1.758 metres Temps aproximat: 30 minuts
* La muntanya mirador. Distància: 782 metres Temps aproximat: 15 minuts

## Referències

* 1 2 3 4 5 Plana web oficial de l'ajuntament sobre el parc

## Enllaços externs

* Plana web oficial de l'ajuntament sobre el parc
* Guia PDF sobre el parc
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Parc Nacional de Taï

El Parc National de Taï és un parc nacional a Costa d'Ivori, que conté una de les últimes àrees de bosc primari a l'Àfrica occidental. Va ser inscrit com a Patrimoni de la Humanitat el 1982 a causa de l'amplitud de la seva flora i fauna. Cinc espècies de mamífers del Parc Nacional Taï són a la llista vermella d'espècies amenaçades: Hipopòtam nan, micos còlob verd, lleopards, ximpanzés i Duiquer de Jentink.
El Parc Nacional de Taï és a aproximadament 100 km de la costa de Costa d'Ivori a la frontera amb Libèria entre els rius Cavally i Sassandra. Cobreix una àrea de 3.300 km² amb una zona de 200 km² i una d'influència de fins a 396 m.
La reserva va ser creada el 1926 i va obtenir l'estatut de parc nacional el 1972. Va ser reconeguda com a reserva de la biosfera de la UNESCO el 1978 i s'afegeix a la llista de llocs naturals del Patrimoni de la Humanitat el 1982.
El bosc de Tai és un reservori natural del virus d'Ebola. L'Organització Mundial de la Salut ha expressat la seva preocupació per la proximitat d'aquesta reserva de l'Aeroport Internacional d'Abidjan.

## Fauna

S'hi ha descobert el 2000 una nova espècie de gripau, la Sclerophrys taiensis que va rebre l'epítet taiensis en honar a aquest parc excepcional.

## Referències

* ↑ «Taï National Park» (en anglès). UNESCO World Heritage Centre, 1982. [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ Rödel, Mark-Oliver; Ernst, Raffael «Bufo taiensis n. sp., eine neue Kröte aus dem Taï-Nationalpark, Elfenbeinküste» (en alemany). Herpetofauna, 22, 125, 2000, pàg. 11.

## Enllaços externs

* Parc Nacional de Taï - Lloc web oficial
* Official UNESCO website entry
# Dichostemma

Dichostemma és un gènere que pertany a la família de les euforbiàcies amb dues espècies de plantes.

## Taxonomia

El gènere va ser descrit per Jean Baptiste Louis Pierre i publicat a Bull. Mens. Soc. Linn. Paris 1: 1259. 1896. L'espècie tipus és: Dichostemma glaucescens Pierre

## Espècies acceptades

A continuació s'ofereix un llistat de les espècies del gènere Dichostemma acceptades fins a l'octubre de 2012, ordenades alfabèticament. Per cadascuna s'indica el nom binomial seguit de l'autor, abreujat segons les convencions i usos.
* Dichostemma glaucescens Pierre
* Dichostemma zenkeri Pax

## Referències

* ↑ Dichostemma a PlantList
* ↑ «Dichostemma a». World Checklist of Selected Plant Families.
* ↑ «Dichostemma». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 5 novembre 2012].