OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antígon de Carist

Antígon de Carist (grec antic: Ἀντίγονος ὁ Καρύστιος, llatí: Antigonus Carystius) va ser un escriptor de l'antiga Grècia natural de Carist d'Eubea que va viure cap al segle iii aC. En general és considerat un autor de poca qualitat, però part dels seus escrits conservats són útils per reconstruir les obres en què es basà, actualment perdudes. És possible que, a més d'escriptor, també fos escultor.
Molt influït per Menedem d'Erètria pel que es dedueix dels seus escrits, va viure durant un temps a Atenes, i durant aquest període viatjà arreu de Grècia. Més tard visqué a Pèrgam, a la cort d'Èumenes I o del seu successor Àtal I (241-197 aC), juntament amb altres personatges com Isígon, Piròmac i Estratonic, amb els quals participà (si és que l'escriptor i l'escultor són el mateix personatge) per la creació dels grups escultòrics per glorificar les victòries dels reis de Pèrgam sobre els gals.
De la seva obra escrita se'n conserva una de sencera, un Recull d'Històries Increïbles (grec antic: ἱστοριῶν παραδόξων συναγωγὴ, llatí: Historiae Mirabiles) que conté un recopilatori d'anècdotes fet amb poc criteri però molt interessant perquè conté extractes sencers d'Aristòtil, Cal·límac, Timeu i altres. A més, escrigué biografies sobre filòsofs antics, de les quals Ateneu i Diògenes Laerci n'han conservat fragments importants. En fi, Plini el Vell també li atribueix l'autoria d'uns escrits sobre pintura i escultura, i Ateneu assigna a un Antígon un poema intitulat Antípatre que podria ser obra d'Antígon de Carist.
És el primer del qual hom té proves del coneixement de la relació entre la Lluna i les marees.

## Referències

* 1 2 3 Smith, William (ed.). «Antigonus». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown, & Comp., 1867, p. 188.
* 1 2 «Antigonos 19». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ «Antígon de Carist». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Rafael Navarro Garralaga

Rafael Navarro Garralaga és un fotògraf aragonès nascut a Saragossa el 1940.

## Carrera professional

Navarro va començar a interessar-se per la fotografia en la dècada dels 70, i inicià la seva trajectòria en el reportatge, el teatre i els esports. Finalment les arts plàstiques atraparen la seva atenció i és on començà a desenvolupar un llenguatge més personal. De la seva carrera cal posar especial atenció en aquelles sèries fotogràfiques que han suposat un trencament amb el medi o que han contribuït a la creació d'un altre discurs fotogràfic com són els díptics, en els que una combinació de dues imatges, aparentment inconnexes, ofereixen una visió fotogràfica diferent e inusual. Actiu en el món de la fotografia, fundà el 1977 juntament amb Manel Esclusa, Joan Fontcuberta i Pere Formiguera, el grup Alabern. Un any més tard és designat representant a Espanya del Consejo Latinoamericano de Fotografía i el 1985 membre del Consell Assessor de la Fundació Miró de Barcelona.

## Exposicions

La seva obra ha estat exposada en galeries i museus de tot el món en més de 500 ocasions i forma part de fons rellevants com la Bibliothèque Nationale, la Maison Européenne de la Photographie de Paris, els museus d'Art Contemporani de Brussel·les, Mèxic, Buenos Aires o Japó, així com les col·leccions de la Fundació Pilar i Joan Miró, l'IVAM o el Centro de Arte Reina Sofía.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Aragonesa Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (castellà)
# Licurg (rei d'Esparta)

Licurg (Lycurgus, Λυκοῦργος) fou un espartà que tot i no ser de sang reial fou elegit rei d'Esparta vers el 220 aC junt amb Agesípolis III, a la mort de Cleòmenes III, sembla que després de subornar als èfors.
No va tardar a deposar al seu col·lega (probablement el 215 aC) i es va erigir en únic monarca, però sota el control dels èfors. Li donava suport un partit que era propera a la Lliga Etòlia, i que va escoltar les peticions de l'enviat de la Lliga, Macates, de fer la guerra a Filip V de Macedònia i a la Lliga Aquea. Els espartans van envair Argòlida i van ocupar diverses ciutats i van assetjar la fortalesa anomenada Ateneum al districte de Belbina, que Megalòpolis reclamava com a pròpia; es va demanar l'ajut de l'aqueu Àrat però aquest va trigar i els espartans van ocupar la fortalesa el 219 aC.
El mateix any es va escapar per poc amb vida, d'una conspiració encapçalada per Quiló i es va refugiar temporalment a Pel·lene a la frontera occidental de Lacònia. El 218 aC va fer una incursió a Messènia mentre l'etoli Dorimac envaïa Tessàlia amb l'objectiu d'apartar a Filip de Macedònia del setge de Palus, però Filip va envair Etòlia, i va enviar a Messènia al general Eperat. Licurg no va tenir gaire èxit a Messènia i també va fracassar en un atac a Tegea i en l'intent de tallar el pas a Filip als passos de Menàlion quan tornava d'una breu invasió de Lacònia.
Una mica després va ser acusat davant els èfors, falsament, de propòsits revolucionaris i va haver de fugir a Etòlia.
El 217 aC els èfors van descobrir la falsedat de l'acusació i el van cridar de nou, i llavors va fer un altre atac a Messènia on s'havia d'unir al general etoli Pírries, però aquest darrer va ser rebutjat quan va intentar travessar la frontera i Licurg va haver de tornar a Esparta.
Va morir el 210 aC i Macànides va assolir la tirania. Va deixar un fill de nom Pèlops que fou executat per ordre de Nabis el 205 aC.

## Referències

* ↑ 2.Lycurgus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 857-858
# Squalius cii

Squalius cii és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'illa de Lesbos (Grècia).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Stoumboudi, M.T., M. Kottelat i R. Barbieri 2006 The fishes of the inland waters of Lesbos Island, Greece. Ichthyol. Explor. Freshwaters 17(2):129-146.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Catetòmetre

Un catetòmetre és un instrument de laboratori que serveix per a mesurar la distància vertical entre dos punts pròxims, en especial quan no són a la mateixa vertical. Consisteix en una ullera astronòmica, horitzontal, mòbil mitjançant un cargol micromètric al llarg d'un suport vertical graduat. La lectura és feta amb l'ajuda d'un nònius.
Segons Francesc Aragó (1786-1853), fou dissenyat pel químic francès Joseph Louis Gay-Lussac (1778-1850) per a mesurar la diferència de nivells en estudis de capil·laritat. Tanmateix, la majoria de fonts indiquen que fou inventat pels francesos Pierre Louis Dulong (1785-1838) i Alexis Thérèse Petit (1791-1820), quan realitzaven estudis sobre la dilatació del mercuri entre 0 °C i 300 °C, per presentar-lo a un premi dotat amb 3.000 francs de l'Institut de França. El nom és de la dècada del 1840, abans s'anomenava simplement micròmetre.

## Referències

* ↑ «Catetòmetre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bud, R.; Warner, D.J. Instruments of Science: An Historical Encyclopedia. Taylor & Francis, 1998, p. 93. ISBN 9780815315612.
Equipament de laboratori de química :
# Roncesvalls

Roncesvalls (basc: Orreaga, castellà: Roncesvalles, oficialment bilingüe Orreaga/Roncesvalles) és un municipi de Navarra, a la comarca d'Auñamendi, dins la merindad de Sangüesa. Limita al nord amb Luzaide, al sud amb Auritz i a l'est amb Orbaizeta.
Com a lloc històric, s'ha usat en francès Roncevaux i en aragonès Ronzesbals.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 32 | 31 | 31 | 31 | 29 | 27 | 23 | 26 | 24 | 25 | 24 |
| 85% |||||||||||

## Història

Orreaga, tradicionalment conegut en català amb el nom de Roncesvalls, va ser de sempre via de pas obligatòria per a entrar a la península Ibèrica. Per allà van penetrar fonamentalment els celtes, els bàrbars (409), els gots, que es van establir al llarg de la conca del Duero i, naturalment, el rei Carlemany amb el més poderós exèrcit del segle viii, camí de la ciutat de Saragossa. Carlemany, atès que va ser derrotat a Saragossa, va decidir, de tornada cap al seu regne, reduir a ruïnes la capital dels vascons, Pamplona. Va ser al retorn, als Pirineus, entre el serrat d'Ibañeta i la fondalada de Luzaide, on va haver de sofrir una contundent emboscada per partides de nadius vascons, als quals els va resultar fàcil provocar un daltabaix general a força de llançar roques i dards. La Cançó de Rotllan, escrita en algun lloc de França cap a finals del segle xi, va concebre el desastre en el pla, entre Roncesvalls i la vila de Burguete, i els atacants ja no eren vascons, sinó sarraïns.
El 818 va esclatar una nova rebel·lió a Pamplona, els francs van enviar un exèrcit encapçalat pels comtes Eble i Asnar per tal de sufocar-la, però no van tenir èxit. Les tropes franques van ser derrotades en trobar-se amb l'oposició tant d'Ènnec Aritza com de Mussa II de Tudela al pas de Roncesvalls.

## Enllaços externs

* Roncesvalls - Lloc web oficial
# Stephanoxis

Stephanoxis és un gènere d'ocells de la subfamília dels troquilins (Trochilinae) dins la família dels troquílids (Trochilidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* colibrí emplomallat septentrional (Stephanoxis lalandi).
* colibrí emplomallat meridional (Stephanoxis loddigesii).
# Queercore

El queercore (o homocore) és un moviment cultural i social que va començar a mitjans dels anys 1980 com una branca de la subcultura punk i un gènere musical que prové del punk rock. Es distingeix pel seu descontentament amb la societat en general, i específicament per l'hostilitat de la societat cap a la comunitat LGBT. Queercore s'expressa amb un estil de DIY («fes-ho tu mateix») a través de revistes, música, escriptura i cinema.
Com a gènere musical, es pot distingir per lletres que examinen prejudicis i tracten temes com la identitat sexual, la identitat de gènere i els drets de l'individu. Musicalment, moltes bandes queercore es van originar en l'escena punk, però la cultura de la música industrial també ha estat influent. Els grups queercore engloben molts gèneres com el hardcore punk, l'electropunk, l'indie rock, el power pop, la no wave, el noise, la música experimental i la música industrial, entre d'altres.
Algunes de les bandes més emblemàtiques de l'estil són The Dicks, Limp Wrist, Tribe 8, Pansy Division i G.L.O.S.S. (sigles de Girls Living Outside Society’s Shit).

## Vegeu també

* Anarquisme queer
* Capitalisme rosa
* Teoria queer

## Referències

* ↑ du Plessis, Michael; Chapman, Kathleen. «Queercore: The distinct identities of subculture» (en anglès). College Literature, 17-10-2007. Arxivat de l'original el 2015-10-18. [Consulta: 24 maig 2022].
* 1 2 Spencer, Amy. DIY: The Rise of Lo-fi Culture (en anglès). Marion Boyars, 2005. ISBN 978-0-7145-3105-2.
* 1 2 Izarra Montero, Mikel. «Queercore: el punk sin género» (en castellà). Periódico Diagonal, 11-12-2016. [Consulta: 24 maig 2022].
* ↑ Networks, Hornet. «Queercore: A Dirty History of the LGBTQ Movement That Spits on Respectable Gays» (en anglès), 07-01-2022. [Consulta: 24 maig 2022].
* ↑ Zuriaga, David. «5 bandas de queercore para el mes de la diversidad» (en espanyol europeu). Allcitycanvas, 14-06-2019. [Consulta: 24 maig 2022].

## Enllaços externs

* Queercore: How to Punk a revolution. Documental a Youtube (VOSE)
# Lerma (Burgos)

Lerma és un municipi de la província de Burgos, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Inclou els nuclis de:
* Castrillo de Solarana.
* Rabé de los Escuderos
* Revilla Cabriada
* Ruyales del Agua
* Santillán del Agua
* Villoviado

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 2550 | 2495 | 2587 | 2619 |

## Personatges il·lustres

* Francisco Gómez de Sandoval-Rojas y de Borja (1553 - 1625), duc de Lerma

## Memòria

* José Sanz Tejedor, germà de La Salle, canonitzat el 21 de novembre de 1999 com Sant Cirilo Beltrán, va ser assassinat a Turón durant la Revolució d'Astúries de 1934.
* Entre 2006 i 2007 s'ha obert tres fosses comunes a La Andaya, prop de Lerma, amb 87 esquelets de persones republicanes, entre ells set alcaldes, diversos regidors i el diputat provincial Tomás Reguero. Van ser assassinats pels falangistes i el capità de la Guàrdia Civil Enrique García de la Sierra l'estiu de 1936 durant la Guerra Civil espanyola.
* Epifanio Gómez Álvaro (1874-1936), religiós agustí, beatificat, juntament amb altres 498 víctimes de la persecució religiosa durant la Guerra Civil Espanyola, el 28 d'octubre de 2007 a Roma. Va sofrir turment a la txeca santanderina de Neila, d'on el van treure per a llançar-lo viu per un penya-segat amb les mans lligades a la cintura i una pedra penjada al coll.

## Vegeu també

* Ducat de Lerma

## Referències

* ↑ Pérez González, Francisco. Dos mil años de santos (en castellà). Palabra, 2002, p. 1256-1257. ISBN 8482395971.
* ↑ «La memoria histórica se hace eficaz en La Andaya» (en castellà). Público, 03-07-2010. [Consulta: 8 juny 2013].
* ↑ http://www.archiburgos.org/informacion/beatos2007/default.htm Arxivat 2008-06-03 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.arbil.org/(68)ibar.htm

## Enllaços externs

* Memòria històrica a Lerma
* Els màrtirs beatificats i canonitzats pel Papa Joan Pau II. Una reflexió espanyola Arxivat 2008-04-24 a Wayback Machine.
# Cayetano Sánchez Bustillo

Cayetano Sánchez Bustillo (Llanes, 1839 — Madrid, 14 de setembre de 1908) va ser un advocat, economista i polític espanyol, ministre d'Ultramar durant el regnat d'Alfons XII i ministre d'Hisenda durant el regnat d'Alfons XIII.

## Trajectòria professional

Amb només quinze anys va començar a treballar com a oficial en la Direcció general del Ministeri d'Hisenda el que al costat de la llicenciatura que va obtenir en Dret li serví tant per iniciar la seva carrera administrativa com a política. Membre del Partit Conservador va ser elegit diputat al Congrés dels Diputats per Pontevedra en les eleccions de 1876 i 1879 i per Ciudad Real en 1884 per passar, en 1886, al Senat on en 1896 seria nomenat senador vitalici.
Va ser ministre d'Ultramar entre el 19 de març de 1880 i el 8 de febrer de 1881 en un govern que va presidir Antonio Cánovas del Castillo, abandonant la política activa a la mort d'aquest en 1897, i no hi retornà fins que va ser requerit per Antoni Maura perquè ocupés la cartera de ministre d'Hisenda en un dels seus gabinets, cartera que exerciria entre el 23 de febrer i el 14 de setembre de 1908, data en la qual va morir.
Va ser igualment governador del Banc d'Espanya entre 1890 i 1891, primer president del Banco Español de Crédito, president del Banc Hipotecari d'Espanya, alcalde de Madrid en 1890 i president de la Compañía Arrendataria de Tabacos.

## Referències

* 1 2 «Don Cayetano Sánchez Bustillo». La Época, 19-09-1908. ISSN: 2254-559X.
* 1 2 «Crónica Gráfica». Blanco y Negro, 26-09-1908, pàg. 15.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* 1 2 «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 5 juliol 2015].
Càrrecs públics :
| Precedit per: José Elduayen Gorriti | Ministre d'Ultramar 1880-1881 | Succeït per: Fernando León y Castillo |
| Precedit per: Andrés Mellado Fernández | Alcalde de Madrid 1890 | Succeït per: Narciso García Loygorri y Rizo |
| Precedit per: Salvador Albacete y Albert | Governador del Banc d'Espanya 1890-1891 | Succeït per: Juan Francisco Camacho de Alcorta |
| Precedit per: Guillermo Joaquín de Osma y Scull | Ministre d'Hisenda (febrer-setembre) 1908 | Succeït per: Augusto González-Besada y Mein |
# Casa Marcos Manich

La Casa Marcos Manich és una obra amb elements modernistes i noucentistes de Sabadell (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, format per planta baixa, pis i terrat superior. A la planta baixa hi ha la porta d'accés a la banda esquerra i una finestra a la dreta. Al primer pis hi ha un balcó de dues obertures i, al coronament, una barana esglaonada de terrat. Cal destacar, del conjunt, la seva senzillesa compositiva, amb elements decoratius de maó vist (al damunt de les obertures i al coronament de l'edifici), ferro (barana del balcó i de la finestra) i esgrafiat.

## Història

Segons fonts orals consultades, la construcció de l'obra es va realitzar durant la dècada dels anys 20. El 1992 la façana fou restaurada. La fitxa del C.O.A.C. apunta la possibilitat que l'autor pogués ser l'arquitecte Josep Renom i Costa. (Datació per font)

## Referències

* 1 2 «Casa Marcos Manich». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].

## Enllaços externs

* Casa Marcos Manich Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Nervi occipital major

El nervi occipital major és un nervi del cap. És un nervi espinal, concretament la branca medial de la branca primària dorsal del nervi espinal cervical 2. Neix entre la primera i la segona vèrtebra cervical, ascendeix i després travessa el múscul semiespinós. Ascendeix més per subministrar la pell al llarg de la part posterior del cuir cabellut fins al vèrtex. Proporciona sensació al cuir cabellut a la part superior del cap, sobre l'orella i sobre la glàndula paròtide.

## Vegeu també

* Neuràlgia occipital
# Roystonea

Roystonea és un gènere de palmeres que conté deu espècies. Són palmeres grosses amb un sol tronc (estípit) de 20-30 m d'alt i amb les fulles pinnades. És l'arbre nacional de Cuba. El nom del gènere és en honor del general nord-americà Roy Stone, qui prestà els seus serveis a Puerto Rico.

## Distribució

Zona del Carib, tant a les Antilles com als països centreamericans. A Cuba hi ha la major diversitat d'espècies.

## Taxonomia

* Roystonea altissima (Mill.) H.E.Moore
* Roystonea borinquena O.F.Cook
* Roystonea dunlapiana P.H.Allen
* Roystonea lenis (León)
* Roystonea maisiana (L.H.Bailey) Zona
* Roystonea oleracea (Jacq.) O.F. Cook
* Roystonea palaea Poinar extint
* Roystonea princeps (Becc.) Burret
* Roystonea regia (Kunth) O.F.Cook
* Roystonea stellata León
* Roystonea violacea León

## Usos

La Roystonea regia és molt preuada com a planta ornamental Els brots tendres són comestibles. A Cuba es fa servir Roystonea regia per a fer els sostres de les cases de camp i s'extreu oli dels seus fruits que també es fan servir per alimentar els porcs.

## Referències

* ↑ Braun, August. El chaguaramo : sus afinidades, sus características y su cultivo. Caracas: A. Braun, 1996. ISBN 980-262-492-6.
* ↑ Hoyos, Jesús.; Braun, August. Palmas en Venezuela : autóctonas y exóticas. Caracas, Venezuela: Sociedad de Ciencias Naturales La Salle, 2001. ISBN 980-235-036-2.
# Su

«Su» té aquests significats:
* Geografia: Su (Riner) és un poble del municipi català de Riner, a la comarca del Solsonès.
* Història: Su o Sua fou el país habitat per la gent de su i gent elamita, situat a Zagros en l'actual Iran.
* Llengua japonesa: Els kanes す (hiragana) i ス (katakana) són els caràcters sil·làbics corresponents a «su».
* Internet: .su és el domini de primer nivell territorial reservat per a l'antiga Unió Soviètica.
Viccionari
# Quefir d'aigua

El quefir d'aigua (en anglès i altres llengües: tibicos) és una mescla de bacteris i llevats que es troben en un biofilm de polisacàrids creada per bacteris.
Es creu que el seu origen és al Caucas, també podria ser de Mèxic.
Com en els grans de quefir, els microbis presents en el quefir d'aigua actuen en simbiosi per mantenir un cultiu estable. El quefir d'aigua ho pot fer en molts líquids ensucrats diferents produint àcid làctic, alcohol (etanol) i gas diòxid de carboni, el qual carbonata la beguda. Es fa una massa gelatinosa compacta de color blanquinós o groguenc, translúcida o opalescent de forma irregular i mida variable.

## Microorganismes

Els quefirs d'aigua típics tenen una mescla de Lactobacils, Estreptococs, Pediococs i Leuconostocs amb llevats Saccharomyces, Candida, Kloeckera i possiblement d'altres. Lactobacillus brevis ha estat identificat com l'espècie responsable de la producció del polisacàrid dextran que forma els grans.

## Ús

Per les persones que no volen o no poden consumir llet troben en el quefir d'aigua els probiòtics necessaris. El quefir d'aigua embotellat és una beguda carbonatada alternativa als refrescos carbonatats usuals.

## Referències

* ↑ Rubio, M. T., Lappe, P., Wacher, C., y Ulloa, M. 1993. Estudio microbiano y químico de la fermentación de soluciones de piloncillo inoculadas con tibicos. Revista Latinoamericana de Microbiología 35: 19-31.
* ↑ Ulloa, M. y Herrera. T. 1981. Estudio de Pichia membranifaciens y Saccharomyces cerevisiae, levaduras que constituyen partes de las zoogleas llamadas tibicos en México. Boletín de la Sociedad Mexicana de Micología 16:63-75.
* 1 2 Moreno Terrazas Rubén. Determinación de las características microbiológicas, bioquímicas, fisicoquímicas y sensoriales para la estandarización del proceso de elaboración del tepache. Tesis de Doctorado en Ciencias Biológicas. Universidad Autónoma Metropolitana. 2005.
# Lliscament bacterià

La motilitat per lliscament bacterià (en anglès: Gliding motility) és una forma de motilitat específica en apicomplexa que fa servir un gran complex de proteïnes al voltant de la superfície cel·lular.
El moviment de lliscament pot ser recte o helicoidal. En els organismes unicel·lulars la seva velocitat és generalment baixa, però pot arribar a 20 micres/segon.
El nom de moviment per lliscament també es pot aplicar al moviment d'insectes per sobre de l'aigua com els sabaters.

## Referències

* ↑ Stefan H.I. Kappe1et al «Apicomplexan gliding motility and host cell invasion: overhauling the motor model». Trends in Parasitology, 20, 1, gener 2004, pàg. 13–6. DOI: 10.1016/j.pt.2003.10.011. PMID: 14700584.