OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Phrynobatrachus hylaios

Phrynobatrachus hylaios és una espècie de granota que viu al Camerun, República del Congo i, possiblement també, a Angola, República Centreafricana, Guinea Equatorial, Gabon i Nigèria.

## Referències

* Amiet, J.-L. 2004. Phrynobatrachus hylaios. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 de gener de 2008.
# Pic de la Fossa del Gegant

El Pic de la Fossa del Gegant és una muntanya de 2.807,7 metres d'altitud que es troba entre el municipi de Queralbs, a la comarca catalana del Ripollès i la Vall de Carançà, del terme comunal de Fontpedrosa, a la del Conflent.
És a l'extrem meridional del terme de Fontpedrosa i al septentrional del de Queralbs, a llevant del Coll de Noufonts, o de les Nou Fonts, i a ponent del Coll de Noucreus. És el límit sud-oest del circ on s'origina el Torrent de Carançà, anomenat la Fossa del Gegant. L'etnòleg i folklorista Joan Amades recollí la llegenda de la lluita de la Fossa del Gegant entre el cavaller Rotllà i el gegant Ferragut.

## Referències

* ↑ El Pic de la Fossa del Gegant en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Amades i Gelat, Joan. Les cent millors llegendes populars. Barcelona: Selecta, 1953, p. 28-30 [Consulta: 9 juny 2018].
# Peregrí

Peregrí (Peregrinus) és el nom dels següents personatges:
* Peregrí Proteu, filòsof cínic grec
* Luci Armeni Peregrí, cònsol el 244
* Sant Peregrí de Dirràquium, un dels Sants Màrtirs de Dirràquium
Viccionari
# Pep Bou

Pep Bou és el nom artístic de Josep Bou i Gravia (Granollers, Vallès Oriental, 1951), és un actor de teatre i mim català. La seva preparació com a arquitecte tècnic i la seva passió per les arts plàstiques i visuals van consolidar una forta sensibilitat cap als espais efímers i la ductilitat de les formes. Inicià la seva trajectòria teatral la segona meitat dels anys setanta i arribà a fundar diverses companyies (Pa de Ral, La Viu Viu Teatre) fins que, el 1982, començà a actuar en solitari amb el teatre de les bombolles de sabó.

## Espectacles

* 1982: Bufaplanetes
* 1990: Sabó, sabó
* 1998: Ambrossia (homenatge a Joan Brossa)
* 2002: Bombolles amb orquestra
* 2003: Diàfan
* 2004: Cèl·lules i planetes
* 2005: O de Brossa
* 2006: Bubblebou
* 2007: Clar de llunes
* 2009: Rebufaplanetes
* 2009: Atmosfera
* 2009: Bereshit, la història més bella del cosmos
També fou el productor de la sèrie de televisió del 1996 SOAP, distribuïda a múltiples televisions d'arreu del món i té en cartell l'espectacle BubbleBou a PortAventura.

## Guardons

* Premi Arc 2003

### Bufaplanetes

* Primer Premi del ‘Festival International de Théâtre de Vienne' (F) (1985)
* Aplaudiment del Premi FAD Sebastià Gasch (1985)
* Premi Especial del Jurat del ‘Festival International de Théâtre de Cannes' (F) (1986)
* Premi Artístic ‘Knurrhahn' de la ciutat de Wilhelmshaven (D) (1993)

### Sabó, sabó

* Premi Sebastià Gasch (1990)

## Referències

* ↑ «Companyia Pep Bou». Arxivat de l'original el 2019-05-12. [Consulta: 18 setembre 2019].
* ↑ «Pep Bou». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Companyia Pep Bou». Arxivat de l'original el 2011-08-08. [Consulta: 15 juliol 2011].
* ↑ «Dossier de premsa de Rebufaplanetes». Arxivat de l'original el 2018-03-23. [Consulta: 2 agost 2009].
* ↑ «BubbleBou». Espectacles Xina. Port Aventura. Arxivat de l'original el 2011-07-09. [Consulta: 15 juliol 2011].
* ↑ «VilaWeb, 21-05-2003». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 2 agost 2009].
* ↑ «Bufaplanetes». Ara Teatre.
* ↑ «Premi Sebastià Gasch 1990». Arxivat de l'original el 2010-09-22. [Consulta: 15 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Copa Constitució 2023

La Copa Constitució 2023 va ser la 31a edició de la Copa d'Andorra de futbol. El torneig va començar en 15 de gener i va finalitzar en maig del 2023. El campió del torneig es va assegurar un lloc en la fase preliminar de la Lliga Europa Conferència de 2023-24.

## Equips participants

A aquesta edició hi participaren els vuit equips de Primera divisió d'Andorra i els sis de Segona Divisió.
| Primera Divisió | Segona Divisió |
| Atlètic Club d'Escaldes | CF Atlètic Amèrica |
| UE Engordany | CE Carroi |
| Inter d'Escaldes | FC Encamp |
| FC Ordino | FS La Massana |
| Penya Encarnada | Pas de la Casa |
| UE Sant Julià | FC Rànger's |
| FC Santa Coloma | |
| UE Santa Coloma | |

## Format

| Ronda | Data | Nº Partits | Equips |
| Primera Ronda | 15 de gener | 6 | 12 |
| Quarts de Final | A definir | 4 | 8 |
| Semifinals | A definir | 2 | 4 |
| Final | Maig del 2023 | 1 | 2 |

## Primera ronda

| CF Atlètic Amèrica | 3-0 | UE Engordany |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)
| FC Santa Coloma | 3-2 | CE Carroi |
Centre d'entrenament La Massana (La Massana)
| UE Sant Julià | 4-2 | FC Encamp |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)
| UE Santa Coloma | 0-2 | Inter d'Escaldes |
Centre d'entrenament La Massana (La Massana)
| Atlètic Club d'Escaldes | 0-3 | Pas de la Casa |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)
| FS La Massana | 0-4 | Penya Encarnada |
Centre d'entrenament La Massana (La Massana)

## Quarts de final

| UE Sant Julià | 0-3 | Inter d'Escaldes |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)
| CF Atlètic Amèrica | 0-3 | FC Santa Coloma |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)
| FC Ordino | 2-0 | Penya Encarnada |
Centre d'entrenament La Massana (La Massana)
| FC Rànger's | 0-3 | Pas de la Casa |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)

## Semifinals

| Pas de la Casa | 0-4 | FC Santa Coloma |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)
| FC Ordino | 1-1 | Inter d'Escaldes |
| Tanda de penals |||
| | 3-4 | |
Centre d'entrenament de la FAF (Santa Coloma)

## Final

| FC Santa Coloma | 1–2 | Inter Club d'Escaldes |
| Gila 34' | Report | Berlanga 70' Sascha 89' |

## Referències

* ↑ «Andorra Copa Constitució 2022/2023 scores, live results, fixtures and table». [Consulta: 21 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Web de la FAF
# Piqué (cognom)

Piqué és un cognom d'origen basc.
Segons indiquen la majoria de tractadistes, les més antigues famílies d'aquest cognom van ser originàries de Biscaia, des d'on van passar a Aragó, Catalunya i València. La constància documental de la presència d'aquest cognom en terres d'Aragó, es remunta a mitjan segle xvi.
D'una casa que hi va haver del cognom en el lloc de Villarluengo (Terol), va baixar l'any 1583 el religiós Valer Pique. Va professar en la Companyia de Jesús, on es va distingir pels seus mèrits i virtuts, adquirint fama de notable orador. A principis de segle xviii i documentat a la població de Fornoles (Terol), trobem el metge i filòsof Andreu Piquer, el qual va ser nomenat com a metge de cambra pel rei Ferran VI. Etimològicament, segons recull Francesc de Borja Moll, aquest cognom deriva del substantiu piquer, "soldat que servia a l'exèrcit amb la pica." Armes: Segons es recull en l'obra "Diccionari de Heràldica Aragonesa", uns Piquer aragonesos, documentats en àries poblacions d'ençà el segle xvii, van usar: Escut partit en pal: 1r. En camp d'or, un roure de sinople i un llop de sabre empinat al seu tronc; 2n, en camp d'or, tres faixes de sinople.

## Cognom Piqué

* Gerard Piqué
* Josep Piqué i Camps
# Archer Grand Prix

L' Archer Grand Prix va ser una competició ciclista d'un sol dia que es disputa al Regne Unit. Creada el 1956, el 2005 va entrar al calendari de l'UCI Europa Tour. La seva última edició es va córrer al 2007.

## Palmarès (1956-1998)

| 1956: Alfred Howling 1957: Tony Hall 1958: Brian Wiltcher 1959: Ron Coe 1960: Billy Holmes 1961: Gilbert Taylor 1962: Albert Hitchen 1963: Mike Shea 1964: Derek Harrison 1965: Les West 1966: Hugh Porter 1967: Dave Rollinson 1968: Jan Krekels 1969: Martyn Roach | 1970: Hugo De Haes 1971: Richard Jones 1972: Jørgen Emil Hansen 1973: Jørgen Emil Hansen 1974: Vern Hanaray 1975: Ryszard Szurkowski 1976: Paul Sherwen 1977: Paul Sherwen 1978: Phil Griffiths 1979: Jørgen Emil Hansen 1980: Jeff Williams 1981: Alan Gornall 1982: Steve Joughin 1983: Mark Bell | 1984: Mark Walsham 1985: Peter Sanders 1986: Wayne Randle 1987: Steve Farrell 1988: Philip Cassidy 1989: Steve Farrell 1990: Steve Farrell 1991: Steve Farrell 1992: Peter Longbottom 1993: David Williams 1994: Paul Curran 1995: Chris Newton 1996: Gary Baker 1997: John Tanner 1998: Jon Clay |

## Palmarès (1999-2007)

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1999 | Chris Walker | Matthew Stephens | Julian Winn |
| 2000 | Roger Hammond | David McCann | Huw Pritchard |
| 2001 | Gordon McCauley | Antony Malarzcyk | Tommy Evans |
| 2002 | Gordon McCauley | Kevin Dawson | John Tanner |
| 2003 | David O'Loughlin | Chris Newton | John Tanner |
| 2004 | Julian Winn | John Tanner | Jonathan Dayus |
| 2005 | John Tanner | Kevin Dawson | Jonathan Dayus |
| 2006 | Mariusz Wiesiak | Malcolm Elliott | Robin Sharman |
| 2007 | Simon Gaywood | Matthew Talbot | Andrew Roche |

## Enllaços externs

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl Arxivat 2016-12-21 a Wayback Machine.
# Verkhotúrie

Verkhotúrie (en rus: Верхотурье) és una ciutat de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia, segons el cens del 2021 tenia 8.525 habitants.

## Referències

* ↑ Статья об открывшемся новом ФАПе в посёлке Белоречка
* ↑ «Поселок Басьяновский». Свердловская областная универсальная научная библиотека им. В. Г. Белинского. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «Об отнесении рабочего поселка Басьяновский, расположенного на территории Верхнесалдинского района, к категории сельских населенных пунктов к виду поселок, Закон Свердловской области от 21 июля 2004 года №54-ОЗ». docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2018-04-23. [Consulta: 22 abril 2018].
# Louis Marcoussis

Ludwik Kazimierz Wladyslaw Markus (Varsòvia, 14 de novembre de 1883 — Cusset, Alvèrnia, 22 d'octubre de 1941) va ser un pintor polonès naturalitzat francès, conegut amb el nom de Louis Marcoussis.
Va arribar a París el 1903 on va rebre influències de l'impressionisme i del cubisme, especialment de Guillaume Apollinaire. La seva obra es basa en colors vigorosos i intensos, especialment el vermell, així com per les obres plàstiques. Va pintar Natura morta (1912), Tall de síndria (1926).

## Referències

* ↑ «Louis Marcoussis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Marquesat de Dávila

El marquesat de Dávila amb Grandesa d'Espanya, és un títol nobiliari espanyol concedit el 18 de juliol de 1949 a favor del general Fidel Dávila Arrondo. Té la grandesa d'Espanya des del 18 de juliol de 1951. El seu segon titular, Don Valentín Dávila y Jalón, fou cofundador de la Real Asociación de Hidalgos de España. L'actual titular és Ignacio Dávila y Casas.

## Armes

Escut partit: 1r, en camp d'azur, terrassat de sinople, amb fortificacions (casamates) i riu, superat de pomera, desarrelat, fruitat d'or, superat -al seu torn- de lleó rampant d'or, coronat, linguat, armat i lampassat de gules, sostenint la bandera espanyola escudada, i 2n, en camp de gules, tretze roells d'atzur. Bordura escaquejada d'or i gules. Cimera de braç amb bocamàniga de tinent general, enarborant espasa de plata i or, en la qual s'entrellaça cinta d'atzur, amb lletres d'or, que diuen, a un costat i a l'altre: Por Dios. Por España.

## Titulars

| | Titular | Període |
| Creació per Francisco Franco |||
| I | Fidel Dávila Arrondo | 1949 - 1962 |
| II | Valentín Dávila y Jalón | 1962 - 2012 |
| III | Ignacio Dávila y Casas | 2012-actual titular |

## Referències

* ↑ Decret de 18 de juliol de 1949. Publicat en el BOE número 199 del mateix dia.
* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles, Instituto Salazar y Castro, Revista Hidalguia Madrid.
* Actualitzacions del títol: Rost, O. Nobiliario Español Actual
# Picrobasalt

El picrobasalt o picro basalt és una roca volcànica de composició intermèdia entre el feldespatoide i el basalt, d'una banda, i entre la picrita i el basalt per una altra banda.
Es defineixen d'acord amb les recomanacions de la Unió Internacional de Ciències Geològiques, per la seva composició química:
* la relació en pes de sílice (SiO₂) és d'entre 41 i 45% i els òxids de sodi i potassi (Na₂O i K₂O) és menor que 3%, com s'indica per la seva posició en el diagrama de la classificació TAS;
* la relació en pes d'òxid de magnesi (Mg₂O) és menor que 12%; el que diferencia els picrobasalts de les picrites és que el contingut de magnesi és més gran que 12%.

## Referències

* ↑ Le Bas, M.J «IUGS Reclassification of the High-Mg and Picritic Volcanic Rocks» (en anglès). Journal of Petrology, 41/10, 2000, pàg. 1467-1470.

## Vegeu també

* Diagrama TAS
# Picrita

La picrita és un tipus de roca ígnia rica en magnesi. Es defineix químicament segons la IUGS amb aquestes característiques:
* SiO2 entre 52 i 30 wt%
* Na2O + K2O menors a 3 wt%
* MgO majors a 12 wt%
La mateixa definició exclou roques que tinguen continguts de MgO majors a 18 wt% i continguts de Na₂O + K2O menors a 2 wt%, que corresponen a komatiïta i meimequita.
El basalt picrític o picrobasalt és una varietat de basalt amb abundant olivina i amb una matriu d'augita, labradorita, minerals opacs i vidre. L'oceanita és una varietat de basalt picrític.

## Referències

* ↑ Picrit Den Store Danske Encyklopædi. Revisat el 29 de desembre de 2011.
* ↑ Le Maitre, Roger Walter. Igneous rocks: a classification and glossary of terms. Unió Internacional de Ciències Geològiques. Pàg 34 i 128.
# Placa del Carib

La placa del Carib és una placa tectònica amb una superfície de 3,2 milions de km². Inclou una part continental de l'Amèrica Central (Guatemala, Belize, Hondures, Nicaragua, El Salvador, Costa Rica, Panamà) i constitueix el fons del mar Carib, al nord de la costa d'Amèrica del Sud. La placa del Carib limita amb la placa nord-americana, la sud-americana, i la de Cocos.

## Límits amb altres plaques

Com a la majoria de les vores de les plaques tectòniques, en els límits de la placa del Carib hi ha una activitat sísmica important i en algunes zones hi ha presència de volcans:
* El límit nord de la placa del Carib és principalment una falla de rumb o límit transcorrent (com la falla de San Andrés a Califòrnia). La part occidental d'aquest límit està constituït per la falla de Motagua, que es prolonga cap a l'est per la zona de la falla de les Illes Swan, la fossa de les Caiman, la falla d'Orient al sud de l'illa de Cuba i el nord de la Hispaniola i la fossa de Puerto Rico.
* El límit est és una zona de subducció. Tanmateix, ja que el límit entre la placa nord-americana i la sud-americana encara es desconeix, no se sap quina de les dues plaques (potser les dues) llisca sota la placa del Carib. La subducció és responsable de les illes volcàniques de l'arc de les Antilles menors, des de les illes Verges fins a la costa de Veneçuela. En aquesta zona hi ha 70 volcans actius, i entre ells els de les Soufrière Hills a l'illa de Montserrat, Mont Pelée de Martinica, la Grande Soufrière a Guadalupe, Soufrière Saint Vincent a Saint Vincent i les Grenadines, i el volcà submarí Kick-'em-Jenny que es troba a 10 km al nord de Grenada.

## Origen

Hi ha dues explicacions sobre l'origen de la placa del Carib, que daten la seva separació a finals del Cretàcic o a començaments del Paleocè, fa uns 70-60 milions d'anys, quan van començar apareixen simultàniament l'arc de Costa Rica-Panamà i el de les Antilles. Segons un grup de científics, aquesta placa correspon a un enorme 'plateau' originat en el punt calent de Galàpagos (Kerr et al, 1999, Kerr, 2005). Un altre grup considera que no fa falta un punt calent per explicar el seu origen i pot invocar-se una de dorsal oceànica (Meschede i Frisch, 1998) o un joc complex de zones de subducció.(Pindell 1990, 1994)

## Referències

* ↑ «Kerr et al, 1999». Arxivat de l'original el 2005-02-26. [Consulta: 16 gener 2008].
* ↑ «Kerr, 2005». Arxivat de l'original el 2006-09-30. [Consulta: 16 gener 2008].
* ↑ Meschede i Frisch, 1998
* ↑ Pindell 1990, Pindell 1994

## Vegeu també

* Tectònica de plaques
# Pistó foguer

Un pistó foguer és un dispositiu primitiu ja conegut a l'edat antiga utilitzat per encendre foc. Fet de fusta, de banya o de bambú i, amb un toc modern també es pot fer de vidre amb l'èmbol de plom o d'altres metalls. El pistó foguer s'usava en el sud-est d'Àsia i en les illes de l'Pacífic per a encendre el foc, aprofitant la compressió adiabàtica de l'aire en un cilindre de fusta i un pistó. Probablement, va inspirar Rudolf Diesel per a donar la solució a la ignició del motor dièsel.
La versió de laboratori s'anomenava “foguer pneumàtic” (”eslabón neumático” en castellà).

## Principi

La longitud del cilindre d'un pistó foguer oscil·la entre 7,5 cm i 15 cm (3 a 6 polzades), i té un diàmetre de 6-7 mm (0,25 polzades), segellat en un extrem i obert per l'altre.
Un pistó amb un segell hermètic circular s'instal·la dins del cilindre. El pistó té una maneta a l'extrem per a permetre agafar-lo amb fermesa, o bé una gran superfície suficient per donar un cop sec, sense causar dolor, mentre que el cilindre està recolzat contra una superfície dura, el pistó pot ser completament retirat del cilindre, després d'inflamar l'esca. El pistó té generalment una osca o cavitat on es posa un tros d'esca.
Es necessita una gran quantitat d'energia per comprimir l'aire en el cilindre. Aquesta energia es transfereix a l'aire que s'ha comprimit, l'única forma en que un gas pot contenir aquesta energia és en forma de calor, de manera que el gas s'escalfa. El gas dins del cilindre es comprimeix a prop d'1/20 de la seva grandària original i en teoria pot pujar fins a uns 400 °C.

## Referències

* ↑ OGATA, Masanori; Yorikazu SHIMOTSUMA. «Origin of Diesel Engine is in Fire Piston of Mountainous People Lived in Southeast Asia» (en anglès). First International Conference on Business and technology Transfer. Japan Society of Mechanical Engineers, October 20-21, 2002. Arxivat de l'original el 2007-05-23. [Consulta: 28 maig 2007].
* ↑ Raghavan, M. D. «The Fire-Piston in South India.» (en anglès). Man p. 104–106. Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland, July 1935.
* ↑ Pistó foguer. Relació amb el motor dièsel.
* ↑ Pedro Pablo Ortiz. Principios elementales de fisica experimental y aplicada incluso la meteorología y la climatología, conteniendo todos los ultimos descubrimientos ... por Pedro P. Ortiz. D. Appleton y Compañia, 1860, p. 209–.

## Vegeu també

* Mètodes d'encendre foc
* Ignició piezoelèctrica
* Metxa
* Encenedor
* Magiclick
* Zippo

## Enllaços externs

* http://www.chm.bris.ac.uk/webprojects2001/osullivan/fire_piston.htm
# Pistó (escultor)

Pistó (en llatí Piston, en grec antic Πίστον) fou un escultor grec.
Va afegir una figura d'una dona a l'escultura d'una biga feta per Tisícrates, segons diu Plini el Vell. Aquest darrer va florir a l'entorn de l'any 300 aC i Pistó devia viure al mateix temps o no gaire després. També va fer una estàtua de Mart i una de Mercuri que en temps de Plini eren al temple de la Concòrdia.

## Referències

* ↑ Piston a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 377
# Pieter Nicolaes Spierinckx

Pieter Nicolaes Spierinckx (Anvers, 1635 - 1711) va ser un pintor barroc flamenc, especialitzat en pintura de paisatges.

## Biografia

Es va formar a Itàlia, on va viure diversos anys i va rebre la influència de Claude Lorrain, Paul Brill i Salvator Rosa. La seva obra barreja la tradició flamenca amb el colorit i la lluminositat de la pintura italiana. Va treballar en col·laboració amb Pieter Ykens, que elaborava les figures dels seus quadres. Els seus paisatges destaquen per la finesa del traçat, la composició monumental i cert aire pintoresc atorgat als seus ambients. Es conserven dues obres seves al Museu del Prado, Paisatge d'Itàlia i Paisatge amb ventorrillo i aqüeducte romà.

## Referències

* ↑ Spierinckx, Pieter Nicolaes a l'Enciclopèdia del Museo del Prado
# Pieter Pourbus

Pieter Pourbus (Gouda, 1523 - Bruges, 1584) va ser un pintor renaixentista flamenc.
Establert a Bruges cap al 1540, el 1543 va ser admès al gremi de pintors de la ciutat, el Gremi de Sant Lluc; gairebé al mateix temps es va casar amb la germana del pintor local Lancelot Blondeel. Va romandre a Bruges fins a la seva mort el 1584.
Va destacar en els gèneres del retrat, inclòs el retrat de grup, les escenes al·legòriques i la pintura religiosa, com el monumental oli "El Judici Final" de 228,5 x 181 cm que es troba al Groeningemuseum de Bruges. La seva producció abasta 40 pintures signades o documentades i d'altres 30 atribuïdes. També va realitzar dissenys arquitectònics amb motiu de la celebració de l'entrada a Bruges del príncep Felip II de Castella el 1549.
El seu fill Frans Pourbus el Vell (1545-1581) i el seu net Frans Pourbus el Jove (1569-1622) van ser també pintors i deixebles juntament amb Antoon Claeissens.
El Museu del Prado en guarda un tríptic dedicat als sants Joans, amb el Baptisme de Crist a la taula central, la degollació del Baptista i Sant Joan Evangelista a Patmos a les taules laterals i els sants Pere i Pau en grisalla a les cares exteriors. Altres obres relacionades amb el taller de Pourbus es conserven al Museu de Belles arts de Sevilla (Baptisme de Crist) i al Museu Lázaro Galdiano (Retrat d'un monjo amb breviari).

## Referències

* 1 2 Pieter Pourbus a RKD
* ↑ Pieter Pourbus al Het schilder-boeck-Karel van Mander
* ↑ Fitxa de l'obra a la Galeria online del Museo del Prado.
* ↑ Fitxa de l'obra a CERES
* ↑ Fitxa d'inventari a la Fundación Lázaro Galdiano Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Louis Viardot, A brief history of the painters of all schools, 2007, ISBN 978-1-4067-5599-2

## Enllaços externs

* Galeria d'obres
# Pieter Rijke

Petrus Leonardus Rijke (11 de juliol de 1812 - 7 d'abril de 1899) va ser un físic holandès i un professor en física experimental a la universitat de Leiden. Rijke va passar la seva carrera científica explorant la física de l'electricitat, i és conegut pel tub de Rijke. L'1 de juliol de 1852 es va casar amb Johanna Hamaker. Van tenir 6 fills i 6 filles.
Rijke va néixer a Hemmen, (actualment municipi de Overbetuwe), Gelderland. El seu pare, Dirk Rijke, era pastor. La seva mare era Elisabeth Pieternella Beausar. Des de 1830, Rijke va estudiar física a la Universitat de Leiden, on va obtenir el seu doctorat. el 1836. El títol del seu doctorat. la tesi va ser "De origine electricitatis voltaicae".
El 1835 va ser nomenat professor de física a l'Ateneu Reial de Maastricht. El 1845 es va convertir en professor extraordinari i el 1854 va ser ascendit a professor titular de física a la Universitat de Leiden. Allà va iniciar un laboratori de física amb una gran col·lecció d'instruments científics. Els seus estudiants més importants van ser H.A. Lorentz i J.D. van der Waals. Es va retirar el 1882 i va ser succeït per Heike Kamerlingh Onnes com a professor de física experimental a la Universitat de Leiden. Rijke es va convertir en membre de la Royal Netherlands Academy of Arts and Sciences el 1863.

## Publicacions

* Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Tub de Rijke

## Referències

* ↑ Pieter Rijke. «De origine electricitatis voltaicae», 1836.

## Enllaços externs

* Llista de doctorat. estudiants o Pieter Rijke
* Vasco Verlaan, P.L. Ric: font de solidesa. , Tesi de màster, Universitat d'Utrecht, 2003 ( en neerlandès ').
* Ph.D. arbre genealògic o Pieter Rijke