OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salvador Simó i Busom

Salvador Simó i Busom (Barcelona, 1975) és un director de cinema català. La seva pel·lícula Buñuel en el laberinto de las tortugas va ser preseleccionada per als Oscars 2020 per l'acadèmia del cinema espanyol l'agost del 2020. Prèviament ha treballat en efectes visuals per a produccions internacionals com Pirates of the Caribbean: Dead Men Tell No Tales, Prince of Persia: The Sands of Time o Les Cròniques de Nàrnia: el príncep Caspian.

## Referències

* ↑ EFE. «Salvador Simó: "Buñuel ahora no podría hacer cine"» (en castellà). [Consulta: 22 agost 2019].
* ↑ NacióDigital. «Salvador Simó: «El premi és que l'animació sigui presa seriosament» | NacióDigital». [Consulta: 22 agost 2019].
* ↑ Sánchez, Juan Luis. «Entrevista con Salvador Simó, director de “Buñuel en el laberinto de las tortugas”» (en castellà). [Consulta: 22 agost 2019].
# Sanctacaris

Sanctacaris es un artròpode del Cambrià mitjà, trobat als esquists de Burgess, a la Colúmbia Britànica. Aquest animal mesurava de 46 a 93 mil·límetres de llarg, i es creu que va ser un dels primers actualsquelicerats (entre els quals s'inclouen les actuals aranyes i escorpins).
Inicialment Sanctacaris va ser anomenat informalment 'Santa Claws' ("santa urpes"). A diferència de la majoria de les altres espècies de Burgess, Sanctacaris no estava present a la pedrera del 1909 d'en Charles Doolittle Walcott, i fou descobert a un nivell diferent per Desmond Collins els anys 1980-1981.

## Característiques

El cap de Sanctacaris té cinc parells d'apèndixs tàctils i un sisè parell més llarg. Els primers tenen cada un altre petit apèndix en forma d'antena. Tenen d'11 segments corporals, amb els corresponents parells de potes i brànquies. El tèlson és ample i pla, en forma de rem.

## Referències

* ↑ Briggs, D. E., Collins, D. «A Middle Cambrian chelicerate from Mount Stephen, British Columbia» (PDF). Palaeontology, 31, 3, agost 1988, pàg. 779–798. Arxivat de l'original el 16 juliol 2011. Arxivat 16 de juliol 2011 a Wayback Machine.
# Saffais

Saffais és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 111 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saffais era de 111 persones. Hi havia 40 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 44 habitatges, 42 eren l'habitatge principal de la família i 2 estaven desocupats. Tots els 44 habitatges eren cases. Dels 42 habitatges principals, 40 estaven ocupats pels seus propietaris, 1 estava llogat i ocupat pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien tres cambres, 11 en tenien quatre i 29 en tenien cinc o més. 38 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 15 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saffais el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 8 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 12 | 50 a 54 | 12 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 8 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 4 | 10 a 14 | 8 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 75 persones, 47 eren actives i 28 eren inactives. De les 47 persones actives 41 estaven ocupades (21 homes i 20 dones) i 6 estaven aturades (1 home i 5 dones). De les 28 persones inactives 11 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 10 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de construcció i 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un guixaire pintor i 1 lampisteria.
L'any 2000 a Saffais hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Arxivat 2012-03-09 a Wayback Machine. Fitxa resum de dades estadístiques de Saffais a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Arxivat 2012-03-09 a Wayback Machine. Fitxa amb el detall de dades de Saffais a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Saint-Georges-du-Mesnil

Saint-Georges-du-Mesnil és un municipi francès situat al departament de l'Eure i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 100 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Georges-du-Mesnil era de 100 persones. Hi havia 45 famílies de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 21 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 78 habitatges, 44 eren l'habitatge principal de la família, 27 eren segones residències i 7 estaven desocupats. 75 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 44 habitatges principals, 36 estaven ocupats pels seus propietaris i 8 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 3 tenien dues cambres, 7 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 24 en tenien cinc o més. 29 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 22 habitatges hi havia un automòbil i a 22 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Georges-du-Mesnil el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 8 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 8 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 67 persones, 53 eren actives i 14 eren inactives. De les 53 persones actives 46 estaven ocupades (24 homes i 22 dones) i 7 estaven aturades (5 homes i 2 dones). De les 14 persones inactives 5 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una lampisteria.
L'any 2000 a Saint-Georges-du-Mesnil hi havia 8 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 225 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Georges-du-Mesnil a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Georges-du-Mesnil a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Sant Miquel de Vilageliu

Sant Miquel de Vilageriu, o de Vilageliu, és una església romànica al costat de la masia de Vilageriu (Vilageliu) a 500 m del nucli urbà de Tona a la comarca d'Osona. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònc de Catalunya.
A la zona també s'hi troba un aqüeducte d'època medieval.

## Descripció

Petita esglesiola prop del mas Vilageriu. És una construcció amb elements romànics característics.
És de planta rectangular rematada la seva edificació amb un campanaret d'espadanya. Sembla que la capçalera i la nau es van construir als volts de l'any 1080 i fou reformada o modificada al segle xii, obrint-se noves finestres a migdia i tramuntana.
L'absis, també de gran puresa de línies romàniques, està decorat per arcuacions llombardes.
A la base de l'altar es descobrí un mil·liari romà.

## Història

La capella existeix des d'abans del 948. el primer document que en fa esment és del 12 de març de 948 al fer testament el levita Guadanir, senyor de "Vil·la Gerille".
A principis del segle xi posseïa la vila el noble Rodulf, intitulat arxilevita per trobar-se al servei de l'església de Vic.
Entorn l'any 1080, en temps d'Hug Dalmau, es renovà l'església, fent-se la capçalera i la nau, i ja en segles posteriors es feren successives modificacions a càrrec dels cavallers de les famílies Oló, Castell i Santa Eugènia.

## Referències

* ↑ «Aqüeducte de Vilageliu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Miquel de Vilageriu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].

## Bibliografia

* Pladevall, Antoni (1999), Guies Catalunya Romànica, Osona, Barcelona, Pòrtic. ISBN 84 7306 528 X
# Sant Salvador de la Capella

Sant Salvador de la Capella, o Sant Salvador de Can Peixau, fou un edifici religiós de Badalona, situat a l'antic veïnat de Llefià. Al costat se situava l'antiga torre de can Peixau, la qual fou enderrocada a la dècada de 1950, anys en què es realitzaren les excavacions de la capella, dutes a terme per Josep Maria Cuyàs.

## Història

Els seus orígens són incerts, si bé es troba documentada des de 1125, moment en què Ermessenda de Badalona i els seus fills fan una promesa sobre unes oliveres en alou de Sant Salvador. Josep Maria Cuyàs i Tolosa opinava que a l'antiga torre de can Peixau s'hi havia bastit una capella advocada a Sant Salvador damunt d'una primitiva casa d'una comunitat cristiana; construïda probablement amb reaprofitaments romans. Joaquim Font i Cussó opinava que probablement la capella era del segle vi, en època visigòtica, en endavant, car l'advocació a Sant Salvador és comuna des d'ençà. A més, opina que actuaria de centre de formació del nucli poblacional de Llefià durant l'edat mitjana, a partir de la conquesta de franca. A banda d'això, els actuals historiadors del Museu de Badalona opinen que Sant Salvador, conjuntament amb Santa Maria de Badalona degué ser un dels centres espirituals més importants d'abast local des del segle iv.
Segons mossèn Mas, una de les darreres notícies documentals sobre la capella data del segle xiv. Resulta difícil establir la datació de deteriorament de la capella, tot i que això hagué de succeir de forma progressiva. Les restes de la capella foren excavades a mitjans del segle xx. A causa de les condicions de les excavacions de l'època les dades són aproximades i a més, tampoc en facilità la datació: la planta era d'uns 5 metres d'amplada per 11,50 de llargada. Estava situada a l'oest de can Peixau, a un metre de distància dels murs de la casa; la situació també es desprèn d'un document de compra de Bernat d'Aversó al costat de Sant Salvador, tocant a la torre. Les restes que es trobaren a l'excavació foren una pica, probablement baptismal, i un capitell visigòtic i d'altres d'estil romànic.
A més a més, Cuyàs i Tolosa especulà sobre la possibilitat d'una possible necròpolis perquè un dels masovers de can Peixau explicà al mateix Cuyàs que, rebaixant els terrenys de conreu, s'havien trobat gran quantitat d'ossos humans. S'esmenta també la troballa d'unes sitges, que recorden a les sitges i cellers paleocristians relacionats amb les ofrenes.

## Referències

* 1 2 3 Villarroya, 1999, p. 55.
* ↑ Rosàs, Joan. «Sant Salvador de Can Peixau (Badalona)». Catalunya Romànica. enciclopedia.cat. [Consulta: 6 juliol 2024].
* 1 2 3 4 Cuyàs i Tolosa, 1975-1982, p. 48-49.
* ↑ Font i Cussó, 1980, p. 85.
* 1 2 Mas, 1921, p. 87-88.

## Bibliografia

* Cuyàs i Tolosa, Josep Maria. Història de Badalona. vol. IV. Gràfiques Duran, 1975-1982.
* Font i Cussó, Joaquim. 62 articles. Badalona: Museu de Badalona, 1980.
* Villarroya, Joan (dir.); AA.DD. Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999. ISBN 84-88758-03-0.
* Mas, Josep. Notes històriques del Bisbat de Barcelona. XIII. Tipografia Católica Pontificia, 1921.
# Sant Salvador de Vilarmilà

Sant Salvador de Vilarmilà fou una capella romànica, de la comuna rossellonesa de Llupià, a la Catalunya del Nord.
Estava situada a l'est del poble de Llupià, al peu de l'antic Camí del Conflent, ara Camí, o Ruta, de Pontellà a Llupià. Actualment en el seu lloc hi ha el Mas Sant Salvador, que conserva el nom de la capella desapareguda.

## Història

Esmentada des del 974 (ecclesia S. Salvatoris cum villare Milani), fou una cel·la monàstica dependent de Sant Pere de Rodes. Torna a estar documentada també el 982 i el 990, sempre de la mateixa manera.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Llupià». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Sant Salvador de Vilarmilà». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ Lloc on era la capella de Sant Salvador en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Julià de Saltor

Sant Julià de Saltor és una església del municipi d'Ogassa (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici d'origen romànic amb una sola nau, amb volta de canó i la porta d'accés orientada al sud. El temple és de petites dimensions. Adossada a la façana de Ponent es va construir posteriorment la rectoria, igual que el campanar, i l'absis va ésser suprimit, edificant un nou cos d'edifici més alt que la nau a la part de llevant. Malgrat això encara és visible l'arc de triomf que separava la nau de l'absis.

## Història

L'església és del segle xi. Pot ésser coetània del castell de Pena, però ja al segle ix el lloc era propietat del monestir de Ripoll, però hi ha un element que ens porta a època romana. Al petit cementiri annex, avui desaparegut, es conserva una pedra que deuria sostenir un pedró, doncs bé, aquesta pedra és la part inferior d'un molí romà, dels que es feien girar a mà i que es pot datar del segle iii. Possiblement amb l'empenta del segle xviii l'església sofreix les transformacions esmentades a la descripció tipològica i, malgrat estar abandonada i oberta, el seu estat de conservació i de supervivència es deu al fet que el 1959 el Club Excursionista de Ripoll convertí la rectoria en refugi de muntanya, si bé ara aquest refugi és inservible.

## Referències

* 1 2 «Sant Julià de Saltor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Saint-Hilaire (Doubs)

Saint-Hilaire és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 140 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Hilaire era de 140 persones. Hi havia 44 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 11 parelles sense fills i 25 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 47 habitatges, 44 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 2 estaven desocupats. 39 eren cases i 7 eren apartaments. Dels 44 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris i 13 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 4 tenien dues cambres, 4 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 30 en tenien cinc o més. 38 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 29 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Hilaire el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 8 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 86 persones, 71 eren actives i 15 eren inactives. De les 71 persones actives 65 estaven ocupades (33 homes i 32 dones) i 6 estaven aturades (4 homes i 2 dones). De les 15 persones inactives 5 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació de material elèctric i 3 d'empreses de construcció.
Dels 3 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un guixaire pintor i 2 lampisteries.
L'any 2000 a Saint-Hilaire hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Equipaments sanitaris i escolars

El 2009 hi havia una escola elemental.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Hilaire a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Hilaire a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Santa Cecília de la Fabregada

Santa Cecília de la Fabregada és una església del municipi de Vilanova de Meià (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Les seves ruïnes, totalment isolades, són a l'indret de la Fabregada, al cim d'un turó, als vessants meridionals de la serra de lo Tamany, al peu de la Roca Roja, dominant el barranc de Cuba.

## Història

Degué ser sempre una capella dependent de la parroquial de Sant Sadurní de la Fabregada i del priorat de Meià fins a la desamortització eclesiàstica. El terme de la Fabregada es documenta en tractar de la parroquial de Sant Sadurní, l'any 1094 mentre que de l'església no es coneix cap referència antiga de manera explícita. Segurament, un cop Sant Sadurní deixar de tenir culte, Santa Cecília continuà les funcions de capella del terme. A mitjan segle xvii Roig i Jalpí fa el comentari següent: «Santa Cecilia Virgen y Martyr, en dicho término de Fabregada». Posteriorment, Santa Cecília deixà de tenir culte i en l'actualitat es troba gairebé enderrocada.

## Arquitectura

Edifici de reduïdes dimensions, d'una sola nau coberta amb volta de canó de perfil semicircular, parcialment enrunada als extrems de llevant i de ponent, on es conserven els brancals de l'arc toral adossat al mur de ponent que la reforçava. La nau és escapçada a llevant per un absis semicircular, aterrat, que s'obre a la nau mitjançant un arc presbiteral en degradació del qual es conserven sols els brancals. Es conserva una finestra en forma de creu a la façana oest i la porta s'obre a la façana sud amb un arc de mig punt espoliat exteriorment. Les façanes no tenen decoració com tampoc no en devia tenir la desapareguda façana absidal si s'ha de jutjar pels vestigis que en romanen. A l'interior es veuen tres fornícules rectangulars al mur de ponent. L'aparell és de carreuó ben escairat disposat en filades horitzontals i regulars. Hi ha filades d'«opus spicatum» a la base del mur oest, que sembla una refecció; també n'hi ha al mur nord, on per dins és resseguit amb el rejuntat incís de les peces.
Tot i la manca d'elements ornamentals que permetin de donar una filiació estilística, els elements constructius assenyalen clarament les formes pròpies de l'arquitectura del segle xi.

## Referències

* 1 2 Adell i Gisbert, Joan-Albert; Benet i Clarà, Albert. «Santa Cecília de la Fabregada». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 478 (Catalunya Romànica, XVII). ISBN 84-7739-811-9.

## Enllaços externs

* Vilanova de Meià a Gran Enciclopèdia Catalana
# Sansar Dhara

Sansar Dhara és una cova i plaça de pelegrinatge al districte de Dehra Dun a Uttarakhand. Una cascada deixa anar l'aigua prop de la gruta, que queda just al darrere. Els hindús la consideren consagrada a Mahadeva i la visiten en gran nombre.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Sansevieria ehrenbergii

Sansevieria ehrenbergii és una espècie de planta monocotiledònia silvestre que creix en diverses zones africanes des de Líbia a Tanzània i també a Aràbia.
A la gorja d'Olduvai, és molt abundant i precisament el nom d'aquest indret deriva de Oldupaai, que és com es diu en llengua massai aquesta planta.
És una planta perenne amb les fulles molt desenvolupades que atenyen de 0,5 a 1,5 metres de llargada i de 2,5 a 8 cm d'amplada.
Els massai la utilitzaven com a planta tèxtil (vestits, cordes, cistells) i també per les seves propietats medicinals (benes antisèptiques).
# Santiago Vázquez (Uruguai)

Santiago Vázquez és un petit poble d'uns 3.800 habitants (2006) ubicat uns 10 quilòmetres a l'oest de la ciutat de Montevideo, Uruguai, i a 22 km des del centre, sobre la desembocadura del riu Santa Lucía. Té la particularitat de ser l'únic centre poblat del departament que no es troba unit a la ciutat de Montevideo, encara que a la pràctica, se'l considera part de la seva àrea metropolitana.
Cal destacar al petit poble el pont giratori de ferro de fabricació anglesa i el passeig a la vora del riu. En les seves proximitats es troba el centre penitenciari homònim.

## Referències

* ↑ Orestes Araujo. Diccionario Geográfico del Uruguay, Montevideo, 1945.
# Schlindermanderscheid

Schlindermanderscheid (en luxemburguès: Schlënnermanescht; en alemany: Schlindermanderscheid) és una vila de la comuna de Bourscheid situada al districte de Diekirch del cantó de Diekirch. Està a uns 36 km de distància de la ciutat de Luxemburg.