OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marcel Domingo

Marcel Domingo (Salin-de-Giraud, 15 de gener de 1924 - Arle, 10 de desembre de 2010) fou un porter de futbol professional francès dels anys 40 i 50.

## Trajectòria esportiva

La seva trajectòria esportiva transcorregué entre França, on fou campió de lliga i copa, i Espanya, on fou dos cops campió de lliga amb l'Atlético de Madrid i dos més el porter menys golejat. Va jugar a l'Espanyol (1952-1956). Com a entrenador destacà a l'Atlético de Madrid, on fou campió de lliga. També dirigí a València CF, RCD Espanyol, RCD Mallorca, CE L'Hospitalet, UE Lleida, CF Vilanova, Elx CF i Hèrcules CF.

## Palmarès

Com a jugador
* Lliga espanyola de futbol: 1950 i 1951 amb Atlètic de Madrid
* Lliga francesa de futbol: 1952 amb OGC Nice
* Copa francesa de futbol: 1952 amb OGC Nice
* Trofeu Zamora: 1949, 1953 amb Atlètic de Madrid i RCD Espanyol
* Copa Charles Drago: 1957 amb Olympique de Marsella
Com a entrenador
* Lliga espanyola de futbol: 1970 amb Atlètic de Madrid
* Copa espanyola de futbol: 1972 i 1979 amb Atlètic de Madrid i València CF

## Referències

* ↑ «Fallece Marcel Domingo ex portero y ex técnico del Atlético». El Mundo, 13/ desembre 2010 [Consulta: 12 abril 2017].
* 1 2 «Marcel Domingo Algarra». Gran Enciclopèdia Catalana, 30-09-2012. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Perfil a la federació francesa Arxivat 2006-12-09 a Wayback Machine.
* Perfil a om-passion Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* Marcel Domingo a BDFutbol
* Marcel Domingo Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# Oxyurichthys paulae

Oxyurichthys paulae és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1857. Index descriptionum specierum piscium bleekerianarum in voluminibus I ad XIV diarii societatis scientiarum indo-Batavae. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 14. 447-486.
* ↑ «Oxyurichthys paulae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Pezold, F. 1998. Three new species of Oxyurichthys (Teleostei: Gobiidae) from the Indian and Pacific oceans. Copeia (3):687-695.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ansonia ornata

Ansonia ornata o Ghatophryne ornata és una espècie d'amfibi que viu a l'Índia, concretament als Ghats Occidentals, d'on és endèmica. Aquest gripau es troba en perill d'extinció segons els criteris de la Unió Internacional per a la Conservació de la Natura.
La seva pell és negra i presenta tonalitats grises, vermelles i grogues en determinades parts del cos. Les potes anteriors són molt més llargues que les posteriors, que es troben a prop del cos. Viu en les esquerdes de les roques a prop de l'aigua i es troba actiu tant de nit com de dia.

## Referències

* ↑ Biju, S.D., Dutta, S. & Ravichandran, M.S. 2004. Ansonia ornata. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 10 d'abril del 2008.
* ↑ Boulenger, G. A. (1890) Fauna of British India. Reptilia and Batrachia.
# Anthony Cumia

Anthony Cumia (26 d'abril de 1961) és un escriptor, actor, i comediant estatunidenc.
# Andrea Pascual Barroso

Andrea Pascual Barroso (Madrid, 3 de març de 1940) és una periodista castellana.
Instal·lada a Catalunya, treballà a la ràdio, i posteriorment ha fet diverses publicacions, entre les quals la Guia de Pedraza, piedra a piedra (Sabadell 1992), sobre la població d'on prové la seva família, i Pere Borrell del Caso (Puigcerdà 1835-Barcelona 1910): l'obra artística d'un mestre de pintors (Barcelona 1999), completa monografia sobre aquest pintor realista català -de qui ha fet altres publicacions-, que inclou un ampli catàleg raonat de la seva obra. Ha comissariat l'exposició «Homenatge centenari Pere Borrell» (Casino Ceretà, Puigcerdà, 2010). Amb motiu de l'exposició, ha pronunciat diverses conferències.

## Referències

* 1 2 «Pascual Barroso, Andrea». Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear (DHAC). Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: març 2020].

## Font

* «Cerca a la Biblioteca de Catalunya». [Consulta: 2 octubre 2012].
# Andrea Pasqualon

Andrea Pasqualon (Bassano del Grappa, província de Vicenza, 2 de gener de 1988) és un ciclista italià, professional des del 2010 i actualment a l'equip Bahrain Victorious. Del seu palmarès destaquen la Coppa Sabatini i la Volta a Luxemburg.

## Palmarès

* 2010
** 1r al Trofeu Banca Popolare di Vicenza
** 1r al Giro del Casentino
* 2013
** Vencedor d'una etapa al Tour del Llemosí
* 2014
** 1r al Gran Premi Südkärnten
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Colòmbia
* 2015
** Vencedor d'una etapa als Boucles de la Mayenne
** Vencedor d'una etapa a la Volta a l'Alta Àustria
* 2017
** 1r a la Coppa Sabatini
* 2018
** 1r al Gran Premi de Plumelec-Morbihan
** 1r a la Volta a Luxemburg i vencedor de 2 etapes
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Tour de Poitou-Charentes
* 2022
** 1r al Circuit de Valònia

### Resultats al Tour de França

* 2017. 137è de la classificació general
* 2018. 95è de la classificació general
* 2019. 88è de la classificació general
* 2022. 51è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2021. 72è de la classificació general
* 2023. 65è de la classificació general

## Referències

* ↑ Clément Labat-Gest. «Transfert - Bahrain-Victorious recrute Nikias Arndt, Pasqualon et Rajovic», 18-08-2022.
* ↑ «Tour de Luxembourg «sollte den Kalender prüfen»», 30-05-2018. [Consulta: 31 maig 2018].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Andrea Pasqualon a ProCyclingStats
# Antonio Fuentes y Zurita

Antonio Fuentes y Zurita (Sevilla, 15 de març de 1869 - Sevilla, 9 de maig de 1938) fou un torero espanyol que formà part de les quadrilles dels toreros Francisco Arjona Reyes, Currito i de Cara-Ancha. Va prendre l'alternativa a Madrid el 17 de setembre de 1893, tenint com padrí a Fernando Gómez García, El Gallo. Com torero va competir amb Luis Mazzantini i Rafael Guerra Bejarano Guerrita, aquest va dir de Fuentes: Després de mi ningú i després de ningú, Fuentes.

## Referències

* 1 2 3 Laverón, J. Historia del Toreo. Madrid: Acento Editorial, 1996, p. 112. ISBN 84-483-0116-1.
# Andreu Toron i Vaquer

Andreu Toron i Vaquer (Cameles, 24 de febrer del 1815 - Perpinyà, 9 de novembre del 1886) va ser un músic i constructor d'instruments rossellonès, inventor de la tenora en la forma que té actualment. La tenora fins a principi del segle xix es feia generalment amb fusta de boix i d'una llargada significativament més curta que l'actual (de 70 cm aproximadament), acabada amb un pavelló amplament desbocat i, en algun cas, duia alguna clau de construcció rústega.

## Biografia

Andreu Toron tenia una sòlida formació musical, era un reconegut intèrpret d'oboè i formava part de diverses societats musicals de Perpinyà. Andreu va treballar amb el seu pare, Valentí Toron, també constructor d'instruments en el millorament dels instruments de l'època aprofitant les millores introduïdes en clarinets i oboès. El 1840 es va casar amb Teresa Puig i obrí el seu propi negoci.
El 23 de desembre de 1849 presentà a Perpinyà concretament a la "Societat d'Agricultura, Arts i Ciències de Perpinyà", en la sessió pública celebrada a l'efecte a la sala del Museu de la Universitat una nova tenora, ell l'anomenava oboè-tenor, que ja presentarà la seva forma allargada, el sistema de claus i la campana de metall que el fan tan característic. Aquesta tenora és de construcció més acurada, amb un sistema de tretze claus manllevat de l'oboè. Andreu Toron va rebre un premi durant aquesta sessió. Aquest invent, adoptat per Pep Ventura, es va estendre pel nord i sud de Catalunya, i va ser el prototip de la tenora actual (que ara és construïda amb fusta de ginjoler). Com a intèrpret, entre d'altres, l'any 1857 va entrar a formar part de la cobla Coll-Mattes i l'any 1876 en creà una de pròpia.

## Referències

* ↑ «Andreu Toron i Vaquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Andreu Toron (1815-1886)» (en francès). Bibliothèque Nationale de France. [Consulta: 24 febrer 2015].
* ↑ «Andreu Toron». Museu de la Música. [Consulta: 24 febrer 2015].
* ↑ Francès, Enric. Andreu Toron i la tenora, 1815-1886: història de la música dels joglars a Catalunya-Nord al segle xix. I.m.p.e.m/f.s.r., 1986, p. 168.
* ↑ http://www.lasequia.org/csantpedor/la_veu.htm#La%20tenora,%20150%20anys Arxivat 2011-01-07 a Wayback Machine.
* ↑ http://escoles.palaumusica.org/Activitats/2309.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://usuarios.multimania.es/leopold/defitenora.htm%5BEnllaç+no+actiu%5D

## Bibliografia

* Enric Francès Andreu Toron i la tenora (1815-1886) Història de la música dels joglars a la Catalunya-Nord al segle XIX Federació sardanista del Rosselló Cotlliure 1986.
# Andreu Terrades i Moragues

Andreu Terrades i Moragues (Palma, 1947) és un pintor i poeta visual mallorquí, la tasca artística i social del qual fou rellevant per la revolució plàstica mallorquina dels anys setanta, sorgint així la Nova Plàstica Mallorquina. Terrades, membre del Taller Llunàtic, també fou cofundador del col·lectiu Neon de Suro (1975-1982). Les seves obres, que es fonamenten en l'imaginari col·lectiu i les concepcions de la cultura popular mallorquina, gaudeixen d'una gran dimensió crítica.
L'any 1975 Andreu Terrades funda, junt amb Bartomeu Cabot, el seu germà bessó Steva Terrades i Sara Gibert, el col·lectiu Neon de Suro, artistes compromesos amb la renovació de l'art mallorquí. Aquest col·lectiu va publicar una revista crítica amb el mateix nom, distribuïda en un circuit de mail-art arreu del món. Andreu Terrades concretament realitzà el títol 3 (Floreixen carrers...) i el 6 (1936/1945), aquest junt amb Damià Ferrà-Ponç. Durant els anys 1977 i 1978 Terrades participa amb obra personal en les exposicions d'aquest col·lectiu, les quals tingueren lloc a galeries de Barcelona, Varsòvia, Lund, París o Nova York. Durant aquests mateixos anys també col·labora en la revista poètica Blanc d'Ou.
Els anys que segueixen, a partir de l'any 1979, exposà diverses obres a Palma i Barcelona, encara que l'any 1982 finalitzà la seva tasca en col·lectivitats. Individualment, segueix produint poesia visual i exposant pintura i objectes a galeries i locals de Barcelona, com és la sala Metrònom Barcelona o la Fundació Joan Miró, en la sala d'exposicions Espai 10. Aquesta institució exposà, dins de la sèrie El viatge, l'obra Un viatger furtiu l'any 1983, una sèrie de fascicles editats per El Corsari a l'illa dels bojos d'Andratx.

## Llibres visuals

* Cap d'ocell, exposada la galeria 4 Gats (1975).
* Alioma dibuixada, sobre un text de Josep Albertí (1975).
* 3 (1976)
* Palma 9 km (1976)
* Darrer mariner (1977)
* Breviari masoquista per a una castració col·lectiva a una illa capolada (1978)
* Diari Mortal (1980)
* Classmen (1981)
* NY-TP (1981)
* Unifruit bananas (1982)
Encara que el total de llibres d'Andreu Terrades és de 22, a partir dels anys vuitanta resten inèdits, a excepció de Silencis de migjorn (2002). Així i tot, a l'Espai Annex del Centre d'Art Santa Mònica els va exposar tots, amb l'exposició Bus Expo Terrades (del 3 d'abril al 18 de juny de 2000).

## Referències

* ↑ Terrades, Andreu. Andreu Terrades. "Llibres visuals". Barcelona: Centre d'Art Santa Mònica, 2000. ISBN 84-393-5098-8 [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ «Neon de Suro: fullet monogràfic de divulgació». Museu d'Art Contemporani de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ Parcerisas, Pilar «"El viatger furtiu", d'Andreu Terrades». Avui, 12-05-1983 [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ «Andreu Terrades». Mallorca Web. [Consulta: 12 abril 2013].

## Bibliografia

* Andreu Terrades, l’avantguardista artesà.
* Terrades, Andreu. Andreu Terrades. "Llibres visuals". Barcelona: Centre d'Art Santa Mònica, 2000. ISBN 84-393-5098-8 [Consulta: 12 abril 2013].
# Andreu Gallerani

Andrea Gallerani (Siena, Toscana, començament del segle xiii - 19 de març de 1251) va ésser un noble toscà, laic, que va fundar l'Hospital de la Misericòrdia i una associació laica dedicada a la caritat, els Frares de la Misericòrdia. És venerat com a beat per l'Església catòlica com a beat Andreu Gallerani.

## Vida

Andrea Gallerani va ésser membre d'una noble família de Siena, hi va néixer en començar el segle xiii; de jove, va matar un home i la justícia el condemnà a l'exili. Quan tornà a Siena, penedit, va dedicar-se per complet al servei als malalts i els necessitats, destinant la seva fortuna a la fundació d'un hospital, anomenat Casa de la Misericòrdia, obert cap al 1240 a l'església de San Pellegrino alla Sapienza, i que hi subsistí fins al 1408. Va agrupar entorn seu altres conciutadans que, seguint el seu exemple, van dedicar-se a la caritat, fent alhora una vida particular austera, d'acord amb els principis cristians.
Aquest grup, confraria de laics, va ésser anomenat Frares de la Misericòrdia. Els seus membres no feien vots i només en formaven part i seguien un tipus de vida segons les seves mateixes exigències i desitjos. A diferència del Tercer Orde Franciscà o els Humiliats, no van ésser un orde religiós.
* San Domenico (Siena), lloc d'enterrament del beat.
* Díptic d'Andrea Gallerani, amb escenes de la seva vida, pintat per Guido da Siena i Dietisalvi di Speme, ca. 1270 (Siena, Pinacoteca nazionale)
* Díptic d'Andrea Gallerani, amb escenes de la seva vida

## Veneració

En vida va tenir fama de santedat i quan morí, el 19 de març de 1251, va començar a ésser venerat pel poble. El bisbe Bandini va concedir en 1274 una indulgència especial a qui visités el sepulcre d'Andrea Gallerani, a l'església dels dominics, en dilluns sant. Pius V va traslladar aquesta indulgència al dilluns de Pasqua, encara vigent avui. El culte va ésser confirmat per Pius VI el 13 de maig de 1798. La festa litúrgica se celebra a Siena el 20 de juny.
Posteriorment, a Siena es formà una associació de nobles que va prendre el seu nom, la Confraria del Beat Andreu Gallerani, dissolta en 1785, revifada en 1790 i unificada amb la confraria de San Sebastiano in Camollia.

## Notes

* ↑ En morir Gallerani, els Humiliats, que van tenir un origen laic però que entre 1201 i 1571 van ésser un orde religiós, van instal·lar-se a Siena i van convertir-se en un orde important. Això va fer que amb el temps, per la confusió de les dues societats, hom creiés que Gallerani n'havia format part.

## Vegeu també

* Germans de la Misericòrdia
# Apogon unitaeniatus

Apogon unitaeniatus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord-oest d'Austràlia.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G. R. 1995. A new species of cardinalfish (Apogon: Apogonidae) from northwestern Australia. Rec. West. Aust. Mus. v. 17: 177-180.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Antje Boetius

Antje Boetius (5 de març de 1967) és una biòloga marina alemanya que actualment exerceix de professora de geomicrobiologia a l'Institut Max Planck de Microbiologia Marina de la Universitat de Bremen. Va rebre el premi Gottfried Wilhelm Leibniz, amb 2,5 milions d'euros de finançament, el març del 2009 pel seu estudi sobre els microorganismes dels fons marins que afecten el clima global. Va ser la primera persona que va descriure l'oxidació anaeròbica del metà, i creu que les primeres formes de vida de la Terra podrien haver subsistit en el metà en absència d'oxigen molecular (en lloc de reduir compostos que contenen oxigen com el nitrat o el sulfat). També ha suggerit que aquestes formes de vida podrien reduir la taxa de canvi climàtic en el futur. És una de les guardonades amb el Premi al Medi Ambient el 2018 de la (German Environment Foundation), també va guanyar el Premi Erna Hamburger el 2019.
Boetius es va llicenciar en biologia a la Universitat d'Hamburg el 1992, i es va doctorar en biologia a la Universitat de Bremen el 1996 (assessorada pel doctor Victor Smetacek). Es va incorporar a l'Institut Max Planck de Microbiologia Marina com a investigadora postdoctoral i es va convertir en professora adjunta el 2001 i professora associada el 2003. Els seus interessos de recerca es troben en el cicle del metà marí, l'ecologia dels hàbitats quimiosintètics, els processos microbians de la diagènesi primerenca en sediments de les aigües profundes, els efectes de pressió i temperatura sobre els processos microbians, la simbiosi microbiana, la geomicrobiologia i el cicle global del carboni. A més del seu paper actual com a professora de Geomicrobiologia, que ocupa des del març del 2009, també és líder del grup pont HGF-MPG sobre ecologia i tecnologia del mar profund i líder del "Grup d'hàbitats microbians" "que investiga la biogeoquímica, els processos de transport i els processos microbians en entorns bentònics.
Descriu els seus interessos com "La bonne cuisine, le bon vin, la bonne compagnie, la bonne musique, la mode et la vie citadine" ((en francès) "Bon menjar, bon vi, bona companyia, bona música, moda i vida a la ciutat").

## Referències

* 1 2 Antje Boetius, perfil al web de la Universitat de Bremen, accedit 28 maig 2010.
* ↑ 2009 Leibniz prizewinners, Eurekalert, accedit 28 maig 2010
* ↑ Methane-Eating Life Form May Halt Global Warming, The Guardian, published 9 August 2002, retrieved 28 May 2010.
* ↑ «German Environmental Prize goes to Marine Biologist Boetius and Leipzig Waste Water Experts» (en anglès). www.dbu.de. Arxivat de l'original el 2021-02-08. [Consulta: 29 octubre 2018].
* ↑ Antje Boetius Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., perfil al web de la Jacobs University, accedit 28 maig 2010.
* ↑ Antje Boetius Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine., curriculum vitae at the University of Bremen, retrieved 28 May 2010.
* ↑ «Antje Boetius» (en francès). Mission Medeco. Arxivat de l'original el 2017-04-23. [Consulta: 28 maig 2010].
# Antoine Pevsner

Antoine Pevsner, en rus Anton Abramovitx Pevsner (Антон Абрамович Певзнер) (Orel, 18 de gener de 1888 - París, 12 d'abril de 1962), fou un escultor rus nacionalitzat francès, germà del també escultor Naum Gabo.
El 1911 va abandonar l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Petersburg i viatjà cap a París. Hi va admirar el treball d'artistes com Robert Delaunay, Albert Gleizes, Jean Metzinger i Fernand Léger. En una segona visita a París el 1913, va trobar-se amb Amedeo Modigliani i Alexander Archipenko, que estimularen el seu interès cap al cubisme. El mateix any va visitar l'exposició d'Umberto Boccioni sobre construccions arquitectòniques, que l'interessà profundament.
Durant la Primera Guerra Mundial va viure a Oslo amb el seu germà. Hi desenvolupa un nou estil artístic, el constructivisme. Tornà a Rússia el 1917 i hi fa classes, amb Vassili Kandinski i Kasimir Malevitx a l'Acadèmia de Belles Arts de Moscou. El 1920, Pevsner i Gabo publiquen el Manifest Realista, on afirmen que l'art té un valor absolutament independent i una funció que desempenyorar la societat; enuncien en aquest manifest la seva idea del constructivisme, i tracten de traduir els seus conceptes d'una realitat absoluta i essencial en la realització de les seves percepcions del món, en les formes d'espai i temps. Donen forma a l'espai per mitjà de la profunditat més que pel volum, i refusen la massa com a base de l'escultura.
Obres seves estan presents a l'exposició Erste russische Kunst Ausstellung, a la galeria Van Diemen de Berlín, el 1922. L'any següent visità Berlín, on conegué Marcel Duchamp i Catherine Dreier. A partir de la seva troballa amb Duchamp, abandonà la pintura i s'abocà en l'escultura constructivista. El 1923 s'instal·là definitivament a París i obté la ciutadania francesa el 1930.
El 1926 exposà a la Little Review Gallery de Nova York. Amb el seu germà dissenyà l'escenografia per al ballet La Chatte, produït per Sergei Diaghilev. A París, els dos germans són al capdavant del grup constructivista Abstracció-Creació, un grup d'artistes que representen diverses corrents de l'art abstracte. Als anys 1930, les obres de Pevsner es mostren a Amsterdam, Basilea, Londres, Nova York i Chicago. El mateix any, la galeria René Drouin de París va organitzar una primera exposició individual. El 1948 el MOMA de Nova York va presentar l'exposició Gabo-Pevsner, i el 1952 va participar en la Chef-d'ouvres du XX Siècle, promoguda pel Museu d'Art Modern de París. El 1957 el mateix museu li va dedicar una exposició individual. El 1958 participà en la Biennal de Venècia.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.163. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
# Aquaporina 3

L'aquaporina 3, o AQP3, es troba en la membrana baso lateral del ronyó, en el conducte col·lector medul·lar i proveeix una via per la sortida de l'aigua d'aquestes cèl·lules. En el ronyó, la regulació gènica de l'AQP3 no és a través de l'hormona antidiürètica (ADH). Aquesta proteïna és també determinant per al sistema Gil de classificació del grup sanguini.

## Enllaços externs

* GIL blood group system at BGMUT Blood Group Antigen Gene Mutation Database at NCBI, NIH

## Referències

* 1 2 3 GRCh38: Ensembl release 89: ENSG00000165272 - Ensembl, May 2017
* 1 2 3 GRCm38: Ensembl release 89: ENSMUSG00000028435 – Ensembl, May 2017
* ↑ «Human PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ «Mouse PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ Dibas AI, Mia AJ, Yorio T «Aquaporins (water channels): role in vasopressin-activated water transport». Proc. Soc. Exp. Biol. Med., 219, 3, 1998, pàg. 183–99. PMID: 9824541.
* ↑ Roudier N, Ripoche P, Gane P, Le Pennec PY, Daniels G, Cartron JP, Bailly P «AQP3 deficiency in humans and the molecular basis of a novel blood group system, GIL». J. Biol. Chem., 277, 48, 2002, pàg. 45854–9. DOI: 10.1074/jbc.M208999200. PMID: 12239222.
# Arrankudiaga

Arrankudiaga és un municipi de Biscaia, a la comarca d'Arratia-Nerbion.

## Persones il·lustres

* Javier Escalza (1951): Futbolista.
* Eduardo Iturralde González (1967): Ex àrbitre de futbol