OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amanieu de la Broqueira

Amanieu de la Broqueira, també Nameus o Amaneus, (fl. 1160-1210) fou un trobador occità originari d'Era Broquèra, a l'antic comtat de Comenge.
Amanieu de la Broqueira apareix entre els testimonis d'una donació feta el 1188 pel comte Bernart IV d'Armagnac, a favor de la catedral de Santa Maria d'Aush.
Se li atribueixen dues cansos sense marcacions musicals conservades al Manuscrit E (BN f.f. 1749)ː Mentre que'l talans mi cocha (21.1) i Quan reverdejon li conderc (21.2). A la cançó Quan reverdejon li conderc cita un joglar amb el nom d'En Porta-joya d'Engolmes, probablement identificable amb Porta Joia l'Escaciers esmentat als sirventès de Raimon de Durfort Ben es malastrucx dolens (397,1a). Aquest nom del joglar que cita Amanieu de la Broqueira, Porta Joya, era tanmateix comú a la Occitània medieval.

   ## Quan reverdejon li conderc

   Quan reverdejon li conderc,
   e la lauzeta puei' a mont,
   e li auzelet dui e dui
   en lur lati, segon que s'es,
   fan retendir la calmeilla
   pe'l fin joi qu'ins en lor s'es mes.
   Per ma enemigua m'esperc
   per so quar tostem sim defui;
   aisi ja l'en penra merces,
   qu'ieu no sai com si s conseilla,
   quar de leis no ve negus bes.

   ## Mentre que'l talans mi cocha

   Mentre que'l talans mi cocha,
   ei' amors, si amors,
   cantarai tot a estros
   de vos car mi faitz amar
   celeis que nom vol jauzir
   ni de sos hueils esguarar:
   per qu'ieu m'azir,
   aisso m destrui;
   Mas lo joi de leis, quar l'am, me desdui.

## Referències

* ↑ «Amanieu de la Broqueira, Aquitaine Empty Amanieu de la Broqueira» (en francès). Coups de coeur poetiques. [Consulta: 21 març 2020].
* 1 2 «Amanieu de la Broqueira {PC 21}» (en francès). Trobar. [Consulta: 21 març 2020].
* ↑ Jeanroy, 1923, p. 22-25.
* ↑ Cançoner E (en occità), p. 169.
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.
* ↑ Beltran, Roig i Simó, 2006, p. 65.
* ↑ Horrent, 1951, p. 107.
* ↑ Raynouard, 1820, p. 215.
* ↑ VVAA, 1842, p. 563.

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Bibliografia

* VVAA. Histoire litteraire de la France (en francès). vol. 20. París: Firmin Didot, 1842.
* Beltran, Vicenç; Roig, Elena; Simó, Meritxell. Trobadors a la Península Ibèrica: homenatge al Dr. Martí de Riquer (en italià). Barcelona: Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 84-8415-853-5.
* Horrent, Jules. Roncesvalles (en francès). París: Les Belles lettres, 1951.
* Jeanroy, Alfred. Jongleurs et troubadours gascons des 12e et 13e siècles (en francès). París: Honoré Champion, 1934.
* Raynouard, François Juste Marie. Choix des poésies originales des troubadours (en francès). vol. 5. París: Firmin Didot, 1820.
* Ricardo, Viel. Troubadours mineurs gascons du XIIe siècle : Alegret, Marcoat, Amanieu de la Broqueira, Peire de Valeria, Gausbert Amiel (en francès). Honoré Champion, 2011. ISBN 978-2745321978.
# Hadaka Matsuri

Hadaka Matsuri (Festival de l'home nu) és un festival japonès en el qual els participants fan servir molt poca roba; en general només un Fundoshi (tapall japonès), uns pantalons curts o un Happi (jaqueta tradicional) i molt poques vegades completament nus. La vestimenta no ha d'excedir el límit de la vulgaritat, els participants han de portar roba interior i han d'anar sempre vestits dins dels santuaris. El Hadaka Matsuri se celebra anualment, des de fa 300 anys, a una dotzena de llocs a tot el Japó.

## Tipus i participació

Aquests matsuri (festivals) sovint tenen lloc dues vegades l'any, generalment a l'estiu, però de vegades també a l'hivern. És comú que el fang estigui involucrat en les festes. També hi ha un ritual de purificació per mitjà de l'aigua, seguit d'una lluita col·lectiva per un objecte sagrat (com un pal, joies, etc.) que simbolitza l'esdeveniment. Els participants solen ser homes adults, que tracten de donar una imatge viril; de vegades també participen nens, i en aquesta ocasió el festival pot ser un ritu d'iniciació o de transició per als joves participants. No obstant això, la majoria de Hadaka Matsuri limiten la seva participació en els homes.
Igual que altres festivals al Japó, el Hadaka Matsuri inclou un munt d'entreteniment per als espectadors: restauració, jocs, Taiko (tambors), etc. Molts turistes fan el viatge per assistir-hi. Durant el festival, un sacerdot sintoista beneeix als participants i a la multitud, i la sortida s'anuncia amb el so dels canons. Caminen fins a l'estany, cadascun amb un nadó als braços. Un cop a l'estany fan línies de fang a la cara del nen amb una palleta presa a l'entrada del temple, perquè tingui una vida sana i creixi sense problemes. Aquest acte s'ha de repetir tres vegades (el nombre tres és un bon auguri per als japonesos). Finalment, els participants s'uneixen al santuari sintoista, on veuen sake. Després de tot això, els homes es llancen al fang i li resen als déus per les collites futures i per al creixement saludable dels nens. Aquesta és una oportunitat perquè els participants lluitin amistosament entre ells, s'untin la cara en aquest fang sagrat i alguns s'atreveixin a fer-ho als sacerdots. Finalment, distribueixen fesols i arròs a la multitud.

## Controvèrsies

La naturalesa d'aquest festival (nuesa) no és un problema al Japó tot i que pot semblar xocant per al visitant estranger. De fet, la semi-nuesa és un símbol sa i sagrat. No obstant això, existeixen alguns aspectes polèmics. La seguretat, a causa de la presència de fang relliscós és una de les preocupacions. Alguns festivals han vist augmentar el nombre de yakuza (membres del crim organitzat) entre els participants, amb la qual cosa de vegades apareixen alguns actes de violència en un festival que pretén ser alegre.

## Enllaços externs

* «JAPAN: the Official Guide (JNTO – Japan National Tourism Organization). Saidai-ji Eyo Hadaka Matsuri» (en anglès).
* «TARINGA, comunidad virtual». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 21 març 2015].
# L'últim dels vostiacs (novel·la)

"L'ultimo dei Vostiachi" (L'últim dels vostiacs) és una novel·la de l'escriptor italià Diego Marani.
És una sàtira dels prejudicis acadèmics i de la investigació filològica. Però alhora planteja reflexions sobre la llengua com a símbol identitari i sobre la soletat de l'últim parlant d'una llengua a punt de desaparèixer.

## Argument

El personatge central és un natiu siberià, que ha estat tancat en un gulag, que parla una llengua gairebé desapareguda, l'últim vestigi d'un so desaparegut, la lateral fricativa amb apèndix labiovelar. Una estudiosa russa que aconsegueix entendre-s'hi el vol portar a un congrés de llengües uralianes a Hèlsinki. Però un purista professor finès intentarà impedir que l'innocent siberià aparegui com a prova vivent del lligam filològic entre les llengües fineses i les dels salvatges americans. La trama es complica amb un macarra lapó, casetes al camp amb sauna, i vaixells de vacances al Bàltic, i de vegades pren un to esbojarrat que recorda Wilt de Tom Sharpe.
Ha estat publicada traduïda al castellà amb el títol "El último vostiaco" ISBN 8493404527.

## Curiositats

A la coberta de l'edició en italià hi ha una reproducció de la pintura La maledicció de Kullervo del pintor finès Akseli Gallen-Kallela.
# Caixa de Pensions (la Roca del Vallès)

L'edifici de la Caixa de Pensions és una obra del municipi de la Roca del Vallès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat de tipologia ciutat jardí. Consta de planta baixa i dos pisos d'alçada. Té coberta composta. La façana del cantó est té disposició simètrica. Té tres balcons de planta semicircular en el pis noble. De la façana de ponent sobresurt una torre mirador a la banda esquerra, està coberta a quatre vessants, i un petit cos rectangular a la dreta, d'alçada inferior. Hi ha una galeria de columnes amb dues escales d'accés, amb balustrada. El seu davant hi ha un gran porxo sobre pilars de maons.

## Història

L'edifici està situat en una zona d'eixample del nucli antic. A principis de segle es va iniciar una expansió lineal al llarg de la carretera que es va convertir en l'eix de creixement on es van situar els primers xalets. Posteriorment va pertànyer a la Caixa de Pensions per a la Vellesa i d'Estalvis, que té cura de l'edifici i el va reformar a finals dels anys setanta.

## Referències

* 1 2 «Caixa de Pensions». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Sant Pere de Vilaclara

Sant Pere de Vilaclara és l'antiga capella del Castell de Vilaclara, del poble de Vilaclara, en el terme comunal de Palau del Vidre, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
Està situada una mica apartada al sud-est del petit veïnat de Vilaclara, a la zona sud-oest del terme de Palau del Vidre.
Hi ha molt poca documentació on consti aquesta església. És rellevant la del 1205, any en què Ramon de Castellrosselló ven a la milícia del temple de la Comanda del Mas Déu tots els delmes que ell posseïa en els termes de Palau del Vidre, Vilaclara i Sant Andreu de Sureda.
Les múltiples reformes que ha rebut aquesta església fan difícil de diferenciar el que és obra original del que no ho és. És d'una sola nau, coberta amb volta de canó, suportada damunt de dos arcs formers adossats als murs laterals. Està capçada per un absis semicircular, que fou transformat en sagristia segles enrere. Tots els paraments són coberts d'arrebossat, per la qual cosa no es veu enlloc l'aparell original. La porta, que s'obre a ponent, és feta amb un arc de mig punt marcat per una arquivolta que arrenca de dues impostes. És de finals del segle xii o potser posterior i tot.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «111 - Palau del Vidre». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Palau del Vidre». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 152. Santa Maria de Palau del Vidre». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Palau del Vidre. Sant Sebastià de Palau (abans Santa Maria)». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «L'església de Sant Pere de Vilaclara en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-04-08. [Consulta: 28 març 2016].
# Segona legislatura de les Illes Balears

La Segona legistatura de les Illes Balears fou la segona legislatura autonòmica de les Illes Balears i va abastar el període de 4 anys entre 1987 i 1991. La sessió constitutiva se celebrà el 3 de juliol de 1987, en què Jeroni Albertí Picornell d'Unió Mallorquina fou elegit President del Parlament. El dia 17 de juliol, Gabriel Cañellas Fons d'Aliança Popular fou reelegit President del Govern amb 29 vots a favor, 25 en contra i 5 abstencions.

## Eleccions

Sis formacions polítiques obtingueren representació al Parlament de les Illes Balears en la Segona Legislatura.
| Candidatures | Vots | % Vot | Escons |
| Aliança Popular - Partit Liberal (AP-PL) | 123.044 | 36,87 | 25 |
| Partit Socialista Obrer Espanyol (FSB-PSOE) | 107.762 | 32,29 | 21 |
| Centre Democràtic i Social (CDS) | 34.046 | 10,20 | 5 |
| Unió Mallorquina (UM) | 30.186 | 9,04 | 4 |
| Partit Socialista de Mallorca (PSM) | 16.413 | 4,92 | 2 |
| Entesa de l'Esquerra de Menorca (EEM) | 4.357 | 1,31 | 2 |

## Govern

En aquesta legislatura el Govern de les Illes Balears va ser un govern de minoria d'Aliança Popular-Partit Liberal i Unió Mallorquina. El govern va estar encapçalat per Gabriel Cañellas com a President del Govern, acompanyat de 11 consellers (9 d'AP-PL i 2 d'UM).

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions al Parlament de les Illes Balears (1983 - 2011)

## Referències

* ↑ El aliancista Gabriel Cañellas ha sido elegido presidente del Gobierno balear (castellà)
* ↑ Coalició entre el Partit Socialista de Menorca i la federació menorquina d'Esquerra Unida.
# Satilghan Khan

Satilghan Khan fou kan de Kassímov, fill i successor de Nur Devlet a la seva mort que està datada entre 1498 i 1503. Se l'esmenta per primer cop el 1496 però no com a kan sinó en una tasca recaptadora a Riazan. El 1504 s'esmenta per primer cop com a kan en un tractat entre els fills del gran príncep (Basili i Yuri) sobre les taxes a pagar pels tàtars.
El 1505 Satilghan i el seu germà Janai van lluitar al costat del gran príncep contra Kazan. És esmentat per darrer cop el 1506 quan va participar en la desgraciada campanya de Kazan. El 1508 ja no era kan i la seva sort es desconeix, si bé el més probable és que hagués mort. El va succeir el seu germà Janai Khan.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Sati (hinduisme)

El sati (devanagari सती, satī, femení de sat, 'veritat') era un ritual ancestral practicat a l'Índia fins a l'any 1829 que consistia en immolar les vídues a la pira funerària dels seus marits. Els autors clàssics mencionen aquesta pràctica des del segle IV aC. Sembla que primer era un costum i un privilegi reial que s'hauria generalitzat i legalitzat més tard. Teòricament es tractava d'un acte voluntari, però les dones que es negaven a fer-ho eren menyspreades per la comunitat fins a l'ostracisme. El sati va ser abolit pel governador britànic Lord William Bentinck en 1829, influït per reformador indi Ram Mohan Roy, cap de l'organització Brahmo Samaj (la 'Societat de Déu'). Tot i així, en regions allunyades de l'Índia, encara va practicar-se de manera esporàdica fins a temps recents.

## Origen del mot

A l'època del Mahabharata, Sati (o també Dakxayani) era la filla gran de Prasuti i Dakxa. Estava enamorada de Xiva però Dakxa, el seu pare, que s'havia disputat amb el déu, els va prohibir casar-se. Sati el va desobeir i Dakxa es va venjar organitzant un sacrifici dedicat a Vixnu on va convidar-hi tots els déus excepte Xiva. Per rentar la injúria feta al seu marit, Sati es va llençar al foc sacrificial. Quan Xiva se'n va assabentar, es va precipitar al palau occint un gran nombre d'invitats i va decapitar Dakxa, reemplaçant-li més tard el cap pel d'un boc. Després d'això, Sati va renéixer de les seves cendres en tant que Pàrvati, retrobant així el seu espòs.

## Referències

* 1 2 "sati." Microsoft® Encarta® 2009 [DVD]. Microsoft Corporation, 2008. (francès)
* ↑ «Sati (hinduisme)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Shanghai Rolex Masters 2011

El Masters de Xangai 2011, oficialment conegut com a Shanghai Rolex Masters 2011, és un esdeveniment de tennis masculí disputat sobre pista dura que pertany a les sèries Masters 1000 de l'ATP. La tercera edició del torneig es va celebrar entre el 10 i el 16 d'octubre del 2011 al Qizhong Forest Sports City Arena de Xangai, Xina.
L'escocès Andy Murray va defensar el títol aconseguit l'any anterior emportant-se el seu segon Masters de la temporada i cinquè títol de l'any, els tres últims guanyats en tres setmanes consecutives.

## Quadre individual masculí

| 3a ronda | 3a ronda | 3a ronda | 3a ronda | 3a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | R. Nadal | 6⁵ | 3 | |
| 15 | F. Mayer | 7 | 6 | | 15 | F. Mayer | 2 | 4 | |
| | F. López | 6 | 6 | | | F. López | 6 | 6 | |
| 6 | T. Berdych | 4 | 4 | | | | | | | | F. López | 7 | 3 | 3 |
| 3 | D. Ferrer | 1 | 7 | 6 | | | | | | 3 | D. Ferrer | 6⁵ | 6 | 6 |
| | J.C. Ferrero | 6 | 5 | 2 | 3 | D. Ferrer | 6⁵ | 6 | 7 | | | | | |
| 10 | A. Roddick | 6 | 6 | | 10 | A. Roddick | 7 | 2 | 6² | | | | | |
| 7 | N. Almagro | 3 | 4 | | | | | | | | | | | | 3 | D. Ferrer | 5 | 4 |
| | B. Tomic | 7 | 1 | 0 | | | | | | | | | | | 2 | A. Murray | 7 | 6 |
| 12 | A. Dolhopòlov | 5 | 6 | 6 | 12 | A. Dolhopòlov | 4 | 3 | | | | | | |
| | S. Giraldo | 6⁶ | 6 | 3 | | K. Nishikori | 6 | 6 | | | | | | |
| | K. Nishikori | 7 | 4 | 6 | | | | | | | K. Nishikori | 3 | 0 | |
| 8 | G. Simon | 2 | 6 | 6$^8$ | | | | | | 2 | A. Murray | 6 | 6 | |
| Q | M. Ebden | 6 | 2 | 7 | Q | M. Ebden | 3 | 2 | | | | | | |
| 13 | S. Wawrinka | 4 | 6 | 3 | 2 | A. Murray | 6 | 6 | |
| 2 | A. Murray | 6 | 3 | 6 | | | | | |

## Quadre doble masculí

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Bob Bryan Mike Bryan | 6 | 4 | [10] |
| 6 | Mariusz Fyrstenberg Marcin Matkowski | 3 | 6 | [12] | 6 | Mariusz Fyrstenberg Marcin Matkowski | 2 | 6⁵ |
| 3 | Michaël Llodra Nenad Zimonjić | 7 | 3 | [10] | 3 | Michaël Llodra Nenad Zimonjić | 6 | 7 |
| 8 | Robert Lindstedt Horia Tecău | 6$^4$ | 6 | [7] | | | | | 3 | Michaël Llodra Nenad Zimonjić | 6 | 1 | [10] |
| | Thomaz Bellucci Ivan Dodig | 3 | 4 | | | | | | 2 | Maks Mirni Daniel Nestor | 3 | 6 | [12] |
| 4 | Mahesh Bhupathi Leander Paes | 6 | 6 | | 4 | Mahesh Bhupathi Leander Paes | 1 | 4 |
| | Nicolás Almagro Bruno Soares | 2 | 2 | | 2 | Maks Mirni Daniel Nestor | 6 | 6 |
| 2 | Maks Mirni Daniel Nestor | 6 | 6 | | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2019-10-03 a Wayback Machine. (anglès) (xinès)
* Quadre individual masculí PDF
* Quadre doble masculí PDF
Xangai :
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2023
2024 :
ATP World Tour 2011
< 2010
2012 > :
ATP World Tour Finals, Londres :
# Silurus aristotelis

Silurus aristotelis és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 46 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Grècia peninsular.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Garman, S. 1890. Silurus (Parasilurus) aristotelis. Bull. Essex Inst. v. 22: 56-59.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kobayakawa, M. 1989. Systematic revision of the catfish genus Silurus, with description of a new species from Thailand and Burma. Jap. J. Ichthyol. 36(2):155-186.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Silurus chantrei

Silurus chantrei és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba, probablement, a Síria o a la conca del riu Tigris.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Kobayakawa, M. 1989. Systematic revision of the catfish genus Silurus, with description of a new species from Thailand and Burma. Jap. J. Ichthyol. 36(2):155-186.
* Sauvage, H. E. 1882. Catalogue des poissons recueillis par M. E. Chantre pendant son voyage en Syrie, Haute-Mésopotamie, Kurdistan et Caucase. Bull. Soc. Philomath. Paris (Ser. 7) v. 6: 163-168.
# Sigmund Jähn

Sigmund Jähn (Morgenröthe-Rautenkranz, 13 de febrer de 1937 - Strausberg, 21 de setembre de 2019) va ser un pilot i cosmonauta alemany, que es convertí l'any 1978 en la primera persona de nacionalitat alemanya en viatjar a l'espai, proesa que va realitzar en el marc del programa soviètic Interkosmos.

## Biografia

Sigmund Jähn va néixer el 13 de febrer de 1937 a Morgenröthe-Rautenkranz, situat en el districte de Vogtland de Saxònia, Alemanya. Va aprendre l'ofici d'impressor i a partir del 1954 dirigí el programa de pioners de l'escola local.
L'abril de 1955 es va allistar a les forces aèries de la República Democràtica Alemanya, convertint-se en pilot i aconseguint responsabilitats de comandament. Entre 1966 i 1970 va estudiar a l'Acadèmia aèria Gagarin de la Unió Soviètica i, en tornar a l'RDA, va treballar a l'administració de la força aèria d'aquesta com a responsable d'instruccions de vol i de seguretat aèria.
El 25 de novembre de 1976, tant ell com Eberhard Köllner foren seleccionats com a meres alemanys del programa espacial soviètic Interkosmos, el qual permetia a cosmonautes d'altres països amics de l'URSS l'accés a l'espai. Jähn entrenà durant un any a la Ciutat de les Estrelles, a prop de Moscou (RSFS de Rússia), fins que fou enviat a l'espai a bord de la nau espacial Soiuz 31, el 26 d'agost de 1978. Una volta arribat a l'estació espacial soviètica Salyut 6, es dedicà, amb la resta de membres de l'expedició, a dur a terme experiments en biologia, medicina, ciència de materials i geofísica. La missió va finalitzar 7 dies, 20 hores i 49 minuts més tard, després de 124 òrbites al voltant de la Terra, retornant al planeta a bord de la Soiuz 29 el 3 de setembre del mateix any.
Durant la seva estada a l'espai, les autoritats de l'RDA es referien a ell com "el primer alemany a l'espai", un fet insòlit, atès que generalment es feien clares distincions entre els alemanys de l'est i els de l'oest (RFA).
Després de tornar a la Terra, va liderar el Centre d'entrenament espacial de l'Alemanya Oriental, a prop de Moscou, fins a la reunificació del país amb la part occidental, l'any 1989, quan deixà les forces armades del seu país amb el rang de General Major. El 3 de setembre de 1978 fou condecorat amb el títol d'Heroi de la Unió Soviètica.

## Influència cultural

* A la pel·lícula alemanya Good Bye Lenin!, apareix el personatge de Sigmund Jähn interpretat per l'actor suís Stefan Walz.

## Referències

* 1 2 3 esa. «Biografie von Sigmund Jähn» (en alemany). [Consulta: 23 setembre 2019].
* ↑ «Good Bye Lenin!». [Consulta: 23 setembre 2019].