OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Divergència (meteorologia)

La divergència és, en meteorologia, la divisió de cadascuna de les corrents d'aire verticals (ascendències i subsidències) en dos fluxos que s'allunyen en direccions diferents.
En el sistema que regeix el sistema de la circulació general de l'atmosfera, les divergències alteren amb les convergències en dos nivells diferents: en altitud i arran de terra. El pas de l'aire d'un a un altre d'aquests nivells es fa més o menys verticalment per les ascendències i les subsidències. Els quatre moviments donen així lloc a la constitució d'un circuit o cèl·lula: a partir d'una convergència inferior les masses d'aire s'eleven (ascendència) i, arribades a certa altura, es divideixen en dos fluxos, un dels quals es dirigeix en la direcció general del nord i un altre a la del sud. Cadascun d'aquests fluxos baixa (subsidència) en arribar a una zona de convergència i, a prop del terra, en una nova zona de divergència es mouen en direcció oposada de la que havien seguit en altitud, tornant al lloc de la primera convergència, de manera que queda tancat el circuit.
Les divergències en altitud se situen a la zona intertropical i en les regions polars. A cadascuna d'aquestes divergències li correspon, alternativament en altitud o arran de terra, una zona de convergència i cada un d'aquests parells es troba enllaçat per una ascendència en un dels seus marges i per una subsidència en l'altre. En el seu conjunt aquests moviments constitueixen un sistema de tres grans cèl·lules juxtaposades.

## Vegeu també

* Circulació atmosfèrica
Viccionari
# Xiao Yuncong

Xiao Yuncong (xinès simplificat: 萧云从; xinès tradicional: 蕭雲從; pinyin: Xiāo Yúncóng), també conegut com a Chimu, Wumen Daoren i posteriorment, Zhongshan Laoren, fou un pintor, poeta i cal·lígraf xinès que va viure a la darreria de la dinastia Ming i a inici de la nova dinastia Qing. Va néixer l'any 1596 a Wuhu, província d'Anhui i va morir el 1673. Sempre va restar fidel a la dinastia Ming. Va deixar un treball sobre cal·lígrafia.
Va ser un cèlebre pintor paisatgista. Feia servir la tècnica denominada «gui pai shu» (姑熟派) que es caracteritzava per fer servir el pinzell i pinzellades retorçades, apartant-se amb el temps de grans mestres anteriors. Amb Ding Yunpeng i altres va estar vinculat a l'Escola Anhui. Entre les seves obres destaquen: Elegia en una trobada amb dolor, Dragó alat rastrejant el terreny, Lectura a les muntanyes nevades, Roques en terrasses abruptesi Muntanyes i arbres entrenúvols. Es troben obres seves al County Museum de Los Angeles, Museu d'Art de Cleveland, el Museu del Palau de Pequín, Museu de Nanjing, el Museu Guimet de París i el Museu de Xangai.

## Referències

* ↑ Huaiyu, Guo.. 5000 ans d'Art Chinois. ISBN 978-2-8099-1601-0.
* ↑ «Xiao Yuncong». China on site. Arxivat de l'original el 2020-01-29. [Consulta: 30 agost 2014].
* ↑ Treasures of the Yenching : seventy-fifth anniversary of the Harvard-Yenching Library : exhibition catalogue (en anglès). Cambridge, Massachusetts: Harvard-Yenching Library, Harvard University, 2003, p. 188-189. ISBN 9629961024.
* Per aquest article s'han utilitzat informacions que es troben en els articles de la Wikipedia dedicats a aquest artista en llengua francesa i anglesa.

## Bibliografia

* Hegel, Robert E. Reading illustrated fiction in the late imperial China. Stanford, Calif.: Stanford University Press, 1998, p. 264, 286, 421 i 428. ISBN 0804730024.
* 司徒元傑; Szeto, Yuen-kit. The University of Hong Kong. Xiao Yuncong (1596-1669) and his landscape paintings, 1999. DOI 10.5353/th_b3122342.
* Bénézit, Emmanuel. Dictionnaire critique et documentaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs de tous les temps et de tous les pays (en francès). 4a ed. entièrement revue. París: Gründ, 1999. ISBN 2700030109.

## Enllaços externs

* Mason, C. «Xiao Yuncong (Chinese, 1596-1674) Landscape in the Manner of Huang Gongwang, Qing dynasty, 1665» (en anglès). Allen Memorial Art Museum.
# Jordi Domènech

«Jordi Domènech» té aquests significats:
* Jordi Domènech Casal (Girona, 1976 - Montmeló, 2023)ː professor, pedagog i divulgador científic català, impulsor de la innovació educativa.
* Jordi Domènech i Navarro, actor de teatre, televisió i cinema.
* Jordi Domènech i Soteras (Sabadell, 1941 - 2003)ː poeta i traductor català
* Jordi Domènech i Subiranas (Manlleu, 1967)ː compositor i contratenor català
# Jordi Díez i Fernández

Jordi Díez i Fernández (Valladolid, 5 de març de 1966) és un escultor val·lisoletà.
Va residir els primers anys de la seva infantesa a Barcelona, fins que, quan morí el pare, que era català, la família es traslladà a Madrid. Va estudiar Belles Arts a la Universitat Complutense de Madrid graduant-se summa cum laude en escultura. El 1989 va obrir el seu primer taller a Fresnedillas de la Oliva. L’any 1996 es traslladà a la Barceloneta i el 2021 vivia i treballava Centelles.
La seva obra gira al voltant de l'expressio figurativa, principalment la figura humana, i utilitza materials com pedra, ferro, fusta, terracota i acer. El bust de grans dimensions Celia i l'escultura «transparent» Winged Man són dues mostres de la concepció actual. El 2015 fou artista convidat en l'edició d'Art Revolution Taipei. El 2021, va confeccionar una estàtua de tres metres d'alçada d'acer inoxidable al complex Roland Garros en honor del tenista Rafa Nadal.

## Referències

* 1 2 «Jordi Díez i Fernández». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Roland Garros inaugura una escultura espectacular de Jordi Díez Fernández». Nació Digital, 29-05-2021. [Consulta: 4 juny 2021].
* ↑ Zieger, Laia. «La "atemporal" estación de França» (en castellà). El periódico, 25-12-2019. [Consulta: 4 juny 2021].
* ↑ Kamdon, Nelson. «Human Steel Scrap Sculptures by Jordi Diez Fernandez» (en anglès americà). Moments Journal, 28-03-2015. [Consulta: 4 juny 2021].

## Enllaços externs

* Aquí la Tierra (RTVE) - Jordi Díez y sus esculturas con alma (castellà)
* «Figurative Sculptures Welded from Steel Scraps by Jordi Diez Fernandez», 2014. (anglès)
# Jordi de Siracusa

Jordi de Siracusa o Jordi Siracusà (Georgius Syracusanus) fou un autor grec de diversos himnes religiosos que figuren a la Menaea o “serveis pels sants” de l'església grega. Era bisbe de Siracusa vers el 663 i es pensa que havia estudiat literatura grega a Constantinoble. També va escriure una sèrie d'himnes per les festes de la Nativitat i l'Epifania conegudes com a Troparia.

## Referències

* ↑ 47.Georgius Syracusanus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 255
# Josep Saló

Josep Saló és el nom dels següents personatges:
* Josep Saló i Baliarda (Sabadell, 1909 - Barcelona, 1970), futbolista
* Josep Saló i Bos (1885-1969), violinista i professor de música gironí
# Josep Salvany

Josep Salvany és el nom dels següents personatges:
* Josep Salvany i Blanch (Martorell, 1866 - Barcelona, 1929), metge i fotògraf català.
* Josep Salvany i Lleopart (Cervera, 1777 o 1778 - Cochabamba, 1810), metge militar i cirurgià català.
* Josep Salvany Juncosa (Vilanova i la Geltrú, 24 de juny de 1825 - 1898?), arquitecte català.
* Josep Salvany i Oller (Sabadell, 1780 - Seva, 1849), jurista i historiador català, alcalde de Sabadell (1828 i 1837-1840).
# Josep Pau Garcia Castany

Josep Pau Garcia Castany (Girona, 30 d'agost de 1948 - Girona, 16 de juny de 2022) fou un futbolista català de les dècades de 1960 i 1970.

## Trajectòria

De jove va ser fitxat pel FC Barcelona, jugant al futbol base, al CD Comtal i al primer equip. Amb el Barça mai fou titular indiscutible, essent cedit a equips com el CA Osasuna i el Calvo Sotelo CF. Després d'una cessió al Reial Saragossa, fitxà per aquest equip, club on va viure els seus millors anys durant set temporades. El seu partit més recordat fou el 30 d'abril de 1975 en que golejà 6-1 al Reial Madrid amb tres gols marcats per ell.
Després d'un any i mig apartat dels terrenys de joc per una lesió, jugà al Girona FC i al CD Banyoles, on acabà la seva carrera.
Fou entrenador diversos clubs de les comarques gironines com el Girona FC, CF Lloret, CF Salt, CE Farners, UD Cassà, CD Blanes femení i FC Girona femení.

## Palmarès

* Copa espanyola:
** 1970-71

## Referències

* ↑ «Mor Pau García Castany». FCBarcelona.cat, 16-06-2022. [Consulta: 16 juny 2022].
* ↑ «Mor l'exjugador del Barça, el Girona i el Banyoles i exentrenador Pau Garcia Castany». L'esportiu de Catalunya, 16-06-2022. [Consulta: 16 juny 2022].
* 1 2 3 4 Closa, Toni; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 «García Castany: "Fuimos un equipo buenísimo, de los mejores, pero nos faltó un título"». El Periódico de Aragón, 11-02-2013. [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ «Efemérides: se retira García Castany». realzaragozaaireazul.wordpress.com, 13-06-2011. [Consulta: 17 febrer 2016].
* 1 2 «El meu pare volia que fos metge com ell, no li agradava que jugués a futbol». Diari de Girona. [Consulta: 17 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Josep Pastells i Mascort

Josep Pastells i Mascort (La Creueta, Gironès, 20 d'abril de 1966) és un periodista i escriptor català. Va llicenciar-se en Ciències de la Informació a la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha treballat en diversos mitjans de comunicació i també ha fet de cap de premsa de diferents institucions o formacions polítiques. Des de novembre de 2017 és coordinador de la Revista de Girona. Va ser corresponsal del diari Ara a Girona.

## Obra

Fins ara ha publicat onze novel·les en català:
* Nus (1998)
* Rere el mirall (2001, Premi Cafè 1929)
* Wole (2001)
* Witxi (2002)
* Pell de cilici (2003, Premi Just Manuel Casero)
* A la recerca de l'equilibri (2005)
* Temps de neguit (2010, Premi Rei en Jaume)
* Vida i miracles d'Odell Kraus (2011, Premi Marian Vayreda)
* Cacic de fireta (2014, premi Ciutat de Mollerussa)
* Ciutat d'aigua (2018, beca KREAS de l'Ajuntament de Girona)
* Sang blava (2018)
A més, d'un llibre de relats bilingüe:
* L'últim alè de Fidípides (2009)
Un llibre de relats eròtics:
* Vides lascives (2012, premi de literatura eròtica la Vall d'Albaida)
Un còmic:
* Ferrater Mora, filòsof (2017), amb dibuixos d'Iván García
I un altre llibre de relats i una novel·la en castellà:
* Simpático fracasado (2006)
* Héroes flacos (2007)
També ha publicat diverses narracions, contes breus, pensaments i textos poètics en revistes, a Internet i en volums compartits amb altres autors, tant en català com en castellà.

## Premis i reconeixements

Entre altres premis ha guanyat els següents: Recull de retrat literari (1997), Joan Santamaria de narrativa (1999), Just Manuel Casero de novel·la curta (2002), Manel Bonmatí de periodisme (2009), Marian Vayreda de novel·la (2010), Vall d'Albaida de literatura eròtica (2012), Ciutat de Mollerussa de novel·la breu (2014) i el primer premi Empordà de novel·la de la Bisbal d'Empordà (2018).

## Referències

* 1 2 3 4 Josep Pastells i Mascort al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Josep Pastells, nou coordinador de la Revista de Girona». FeM Girona. Arxivat de l'original el 2018-03-27 [Consulta: 26 març 2018].
* ↑ «El periodista Josep Pastells guanya el premi Marian Vayreda de narrativa». El Punt Avui, 18-04-2010.
* ↑ «Josep Pastells s'endú el Ciutat de Mollerussa amb una sàtira de les condicions laborals dels periodistes». Ara, 26-04-2014.
* ↑ Camps i Linnell, Jordi «L'essència líquida». El Punt Avui [Girona], 22-03-2018.
* ↑ «Josep Pastells guanya el Premi de Literatura Eròtica amb 'Vides lascives'». VilaWeb, 29-06-2012. [Consulta: 10 novembre 2015].
* ↑ Camps i Linnell, Jordi «Un còmic recull la vida i l'obra del filòsof Ferrater Mora». El Punt Avui, 31-01-2018.
* ↑ C. L., J. «Josep Pastells guanya el primer premi Empordà». El Punt Avui, 25-04-2018.

## Enllaços externs

* Josep Pastells i Mascort - Lloc web oficial
# Jornades del 5 i 6 d'octubre de 1789

La Marxa de les dones sobre Versailles o Jornades del 5 i 6 d'octubre de 1789, coneguda també com la marxa sobre Versalles, ha estat un dels primers i més significatius esdeveniments de la Revolució francesa. La marxa va ser iniciada per les dones del mercat de París la matinada del 5 d'octubre de 1789, protestaven per l'augment de preus i per l'escassetat de pa. També reclamaven que els gardes du corps de sa majestat siguessin substituïts per la guàrdia nacional (Garde nationale) francesa comandada per La Fayette. A més l'Assemblea constituent de 1789 exigia la ratificació dels decrets relatius a la constitució i la declaració dels drets. Finalment va exigir la vinguda del rei a París.
La seva protesta es va unir ben aviat amb l'activitat dels revolucionaris que demanaven reformes polítiques liberals i la instauració a França d'una monarquia constitucional. Ben aviat, els que protestaven van esdevenir una multitud de milers de persones que, encoratjada pels agitadors revolucionaris, va saquejar l'armeria de la ciutat i, un cop armada, inicià la marxa cap al Palau Reial de Versailles. Una vegada assetjat el palau, els manifestants van aconseguir, en una confrontació dramàtica i violenta, portar la seva demanda a l'atenció del rei Lluís XVI de França, obligant-lo a ell i la família reial i a tota l'Assemblea nacional constituent a tornar a París l'endemà.
El mateix 5 d'octubre l'Assemblea constituent va decidir demanar l'acceptació pura i simple dels articles constitucionals i de la Declaració dels drets de l'home i el ciutadà (déclaration des droits de l'homme et du citoyen).
Aquests esdeveniments van posar fi, de fet, a l'autoritat independent del rei. La marxa simbolitzà un nou equilibri de poders, des de l'antiga família de la noblesa francesa a la gent comú del tercer estat, revelant-se com un moment fonamental de la insurrecció des del moment que per primera vegada es reunien en gran nombre els representants dels diversos grups que, en els anys següents, van ser la palanca de la Revolució francesa.

## Referències

* ↑ Procédure criminelle instruite au Châtelet de Paris sur la dénonciation des faits arrivés à Versailles dans la journée du 6 octobre 1789, 1790, Archives nationales; reproduction en ligne sur le site Gallica
* ↑ Biographie de Louis XVI, de Viguerie, éditions du Rocher, 2003, « la marche des femmes sur Versailles » p. 261
# José Manuel López

José Manuel López (Lleó (Castella i Lleó), 1971) és un fotoperiodsta i corresponsal de guerra que ha guanyat diversos guardons.
Estudià fotografia a l'Escola d'Arts d'Oviedo. Va començar a treballar com a fotògraf en un diari local de Lleó, La Crónica de León, on va estar durant 11 anys, fins al 2009.
Després va decidir dedicar-se a fer reportatges humans i seguir els conflictes internacionals com a fotoperiodista freelance. Aquesta feina l'ha portat a Afganistan, Iraq, Congo, Líban, Palestina, Kosovo, Guatemala, Ucraina, Síria, Sudán del Sur, Haití, Guatemala, Veneçuela o Somàlia, entre d'altres. Col·laborador habitual de l'Agència France Presse (AFP), ha publicat fotos al The New York Times, The Guardian, Le Monde, El País o Der Sipiegel i ha fet diverses exposicions.
Ha rebut diversos guardons. El 2015 ha rebut el premi Marco Luchetta de fotografia i la medalla d'or del premi Px3 Prix de París. En anys anteriors ha rebut el International Photography Awards i l'UNICEF Photo of the Year Award.
Va estar segrestat a Síria juntament amb els també corresponsals de guerra Ángel Sastre i Antonio Pampliega des del 13 de juliol de 2015 fins al 7 de maig de 2016.

## Referències

* 1 2 3 4 EFE «José Manuel López, fotoperiodista de vocación y espíritu». La Vanguardia, 21-07-2015 [Consulta: 22 juliol 2015].
* 1 2 L.N.C. «López, un fotoperiodista vocacional». La Nueva Crónica, 21-07-2015 [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ González, Héctor «José Manuel López, el "freelance" que aspira a mejorar la vida con sus fotos». La Nueva España, 22-07-2015 [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ EP «Desaparecido el periodista extremeño Ángel Sastre en Siria». Europa Press, 21-07-2015 [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ Quinn, Ben «Three Spanish journalists missing in Syria, feared kidnapped by Islamic State». The Guardian, 21-07-2015 [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ «Desaparece en Siria el fotógrafo José Manuel López con dos compañeros». Leonnoticias.com, 22-07-2015 [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ «[José Manuel López, desaparecido en Siria: sus fotos en la zona http://www.huffingtonpost.es/2015/07/21/jose-manuel-lopez-siria_n_7842182.html]». Huffington Post, 21-07-2015 [Consulta: 22 juliol 2015].
* ↑ Hurtado, Lluís Miquel «Liberados los tres periodistas españoles secuestrados en Siria hace casi un año». El Mundo, 08-05-2016 [Consulta: 8 maig 2016].

## Enllaços externs

* Web personal
# José María Salvador y Barrera

José María Salvador y Barrera (Marchena, 1 de setembre de 1851 - Vigo, 4 de setembre, 1919) fou un religiós i historiador espanyol, bisbe de València i Madrid, senador per l'arquebisbat de Toledo i acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Després de doctorar-se en filosofia i teologia i graduar-se en Filosofia i Lletres i Dret Civil i exercir durant un temps com a canonge i professor d'història crítica d'Espanya a la Facultat de Dret del Sacromonte de Granada, el 16 de desembre de 1901, el papa Lleó XIII el va preconitzar Bisbe de Tarassona. Preocupat per l'acció social, hi va constituir una assignatura en el Seminari d'aquest bisbat. El 1903 va rebre la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.
El 14 de desembre de 1905 va ser traslladat a la diòcesi de Madrid, prenent possessió el 10 de maig de 1906. Va inaugurar el Seminari Major el 21 d'octubre de 1906 i el Seminari Menor d'Alcalá l'1 d'octubre de 1907. A Madrid va crear un Montepio per al clergat. El 1907 fou escollit senador per l'arquebisbat de Toledo, càrrec que va exercir fins a 1911 i posteriorment de 1914 a 1917. El 18 de juny de 1911 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. El 19 d'abril de 1912 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història, prenent possessió de la medalla número 12 el 10 de març de 1914. El 1911 va rebre la Gran Creu del Mèrit Naval i el 1913 la gran creu de l'Orde d'Alfons XII.
El papa Benet XV el va preconitzar arquebisbe de València el 14 de desembre de 1916 i va prendre possessió a l'any següent. Allí va promoure la doctrina social de l'Església i va defensar activament l'ensenyament religiós en el Senat, enfront dels intents de secularització contemporanis. Va morir sobtadament a Vigo el 4 de setembre de 1919. Està enterrat a la catedral de València.

## Referències

* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Medalla 16 Arxivat 2015-11-24 a Wayback Machine. de la RACMYP
* ↑ Medalla 12 Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. de la RAH
* ↑ Boletin de la Real Academia de la Historia. TOMO CLXXVI. NUMERO III. AÑO 1979, p. 511
* ↑ Biografia Arxivat 2015-11-24 a Wayback Machine. al web de l'Arquebisbat de València

## Enllaços externs

* El Arzobispo de Valencia, Excmo. e Ilmo. Sr. D. José María Salvador y Barrera Juan Pérez de Guzmán y Gallo
# Jose María San Sebastián

José Maria San Sebastián Zubillaga «Latxaga» (Sant Sebastià, 1933 - Estella-Lizarra, 2008) fou un religiós, antropòleg, lingüista i escriptor en castellà i basc. Rep el nom del caseriu on va néixer, al barri d'Egia.

## Biografia

Va ser ordenat sacerdot a Notre Dâme de París el 1958. Es doctora en Teologia a l'Institut Catòlic de París el 1976. Doctorat en Antropologia (Escola d'Alts Estudis de París el 1979) i en Lingüística (Sorbona de 1983). Després va residir als Estats Units i Mèxic. Es va oposar a l'adopció del model d'euskera batua. Ha publicat nombrosos articles a revistes com Herria, i Zeruko Argia. Des del 1997 coordina les col·laboraciones en basc al Diario de Navarra.

## Obres

* Sistemas de Educación en los Seminarios, 1964
* Aralarko San Miguel, 1973
* Naparroa Euskal Arrobia, 1973
* Errioxako San Millan 1974
* Orexa Etnografia Aldetik, 1975
* Jakara Oñez Naparroan Zear 1976
* Arkaitzetako Bisigotiko Baselisak Araban, 1976
* Eglise Particulière et Minorités Ethniques, 1978
* Minorités Nationales et Liturgie Romaine, 1979
* La Comunidad Hispana en la Iglesia Católica de USA, 1979
* Iglesias Particulares y Grupos Etnicos, 1981
* El Pueblo Hispano en USA, 1982
* Euskalerriko Sinodua 1984
* Acto para la Noche Buena de Pedro Ignacio de Barrutia, 1984
* El Sínodo del País Vasco 1990
* La Misión de Nuestra Señora de Guadalupe del Paso del Norte en Ciudad Juárez Chih., 1991
* La representación del tiempo en el verbo vasco 1994
* Euskal Sena, Sendoa argitaletxea, 1999.

## Enllaços externs

* Latxaga - José María San Sebastian a errioxa.com
* José María San Sebastián a Enciclopèdia Basca Auñamendi
# Juan Carlos Oblitas

Juan Carlos Oblitas Saba (16 de febrer de 1951) és un futbolista peruà.
Va formar part de l'equip peruà a la Copa del Món de 1978 i 1982.
Pel que fa a clubs, defensà els colors d'Universitario i Elx CF.

## Referències

* ↑ Oblitas on RSSSF-site
* ↑ «Futbol Factory profile (castellà)». Arxivat de l'original el 2008-04-30. [Consulta: 5 maig 2018].
* ↑ Juan Carlos Oblitas a National-Football-Teams.com (anglès)
# Joan Pardinilla i Busquets

Joan Pardinilla i Busquets (nascut al barri del Poblenou, Barcelona, el 1904, i mort el 22 de febrer de 1976 a Alacant) va ser un mestre i historiador establert a Bagà des de 1934, i fundador de la biblioteca municipal d'aquesta vila i de l'Esbart Cadí de Bagà.
Durant la Guerra Civil va haver d'acudir al front republicà i deixà a la seva dona, Maria Guiu, al càrrec de l'escola i la biblioteca que regentava a la vila. Després de la guerra fou enviat a un camp de concentració francès abans de ser repatriat a Espanya. Després de patir uns judicis militars i civils els últims dels quals van condemnar-lo a desterrament a un poble de Burgos, Villorejo. Va retornar a Bagà abans de conèixer la sentència que ho podia fer i a partir d'aquell moment va començar la tasca d'investigació històrica i va fundar la Biblioteca Municipal. Els seus àmbits d'estudi van ser els edificis patrimonials de la zona (Sant Llorenç prop Bagà, Santa Maria de Lillet, la Torre dels Senyors de la Baronia de Pinós, el Palau dels Barons de Pinós, etc.) i els personatges històrics de Bagà i la seva contrada (els Barons de Pinós, els Senyors de Bagà...). A més a més va escriure articles per a diferents revistes de cultura i folklore, entre elles Destino. Va treballar conjuntament amb el seu amic Mossèn Serra Vilaró, que li va dedicar els seus tres volums de Baronies de Pinós i Matamala i tots els altres articles que va fer. També destaca que Joan Pardinilla va fundar l'Esbart Cadí de Bagà. L'ajuntament de Bagà va declarar-lo juntament amb la seva esposa com fills adoptius de Bagà i el Ministeri de l'Interior espanyol li va atorgar la Creu d'Alfons X el Savi. El 1980 l'Ajuntament de Bagà el va homenatjar dedicant-li un carrer.

## Referències

* ↑ «Bagà». Municipis catalans. [Consulta: 29 gener 2019].
* ↑ «Joan Pardinilla i Busquets, mestre i historiador de Bagà». Turisme Bagà. [Consulta: 7 desembre 2018].
* ↑ Caballé, Francesc «Joan Pardinilla, mestre i historiador de Bagà». L'Erol, revista cultural del Berguedà, 4, 1983 [Consulta: 7 desembre 2018].
* ↑ Caballé, Francesc «El neguit d'aquella mestra feta dansa». L'Erol, revista cultural del Berguedà, 23, 1988 [Consulta: 7 desembre 2018].