OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean-Henri Pape

Jean-Henri Pape, nascut com a Johann Heinrich Pape i també conegut com a Henry Pape (1 de juliol de 1789 – 2 de febrer de 1875), va ser un distingit fabricant francès de pianos i arpes a principis del segle xix.
Pape va néixer a Sarstedt, Alemanya, el 1789. Va arribar a París el 1811 i va aconseguir feina amb Pleyel, els tallers de piano dels quals va dirigir durant diversos anys. El 1815 va establir la seva pròpia fabricació de pianos, i gairebé anualment durant quasi quaranta anys els va millorar amb nous invents. Els seus primers grans pianos van seguir el sistema anglès de Broadwood i Tomkinson, tot i que en va fer modificacions i més endavant canviaria completament els principis de construcció. Pape es va concentrar en els defectes dels pianos de taula i de cua provocats per la bretxa estructural entre la taula harmònica i la fusta que permet als cops de martell atacar les cordes; la solució de situar accions per sobre de les cordes l'havia imaginat Marius, després Hildebrand i finalment Streicher a Viena, però en lloc de palanques i contrapesos, Pape va utilitzar un ressort de bobina per aixecar els martells ràpidament i sense gairebé cap efecte sobre el tacte. Aquest sistema va tenir un gran èxit, però li mancava lleugeresa i delicadesa als grans pianos. Les variacions que va introduir en les formes i les accions dels pianos verticals van donar un poder notable als seus instruments.
El treball d'aquest fabricant especialitzat va ser recompensat per informes favorables dels seus instruments de la Société d'encouragement pour l'industrie nationale el 19 de setembre de 1832 i de l'Académie des beaux-arts de l'institut de França el 1833, va guanyar. una medalla d'or a l' Exposició Industrial Francesa de 1834, i una medalla de la Legió d'Honor el 1839. Habilitat en tots els aspectes de la mecànica, Pape va inventar una màquina usada per serrar fusta o ivori en espiral, i va mostrar els seus resultats el 1827. Un dels seus pianos era xapat amb làmines d'ivori de nou peus de llarg per dos d'amplada. Un petit fulletó va commemorar les seves contribucions a l'instrument (Notice sur les inventions et perfectionnements apportes par H. Pape dans la fabrication des pianos, Paris: Loquin: 11 pàgines amb tres plaques litogràfiques).
Pape no va poder fer front a la creixent industrialització de la producció de pianos. Quan va morir el 1875 al barri de París d'Asnières-sur-Seine, on havia continuat investigant sobre la construcció de l'instrument, es va empobrir. Durant un temps, el seu fill i nebot van gestionar la fàbrica que va fundar.

## Referències

* ↑ Roslyn Rench: The Harp: Its History, Technique and Repertoire (London & New York: Praeger Publishing, 1969; second printing 1971), p. 96.
* ↑ Catherine Michaud-Pradeilles: "Pape, Johann Heinrich", in: Die Musik in Geschichte und Gegenwart (MGG), biographical part, vol. 13 (Kassel: Bärenreiter, 2005), cc. 91–92.

## Bibliografia

* F.J. Fétis: Biographie universelle des musiciens (París: Didot frères, 1867; rev. ed. 1880)

## Enllaços externs

* Société d'Encouragement pour l'industrie nationale
* Cité de la musique, l'entrada del fabricant
# Ismaïlia

Ismaïlia (àrab: الإسماعيلية, al-Ismāʿīliyya) és una ciutat d'Egipte, capital de la governació homònima. Té una població, incloent-hi les àrees rurals dependents, d'uns 750.000 habitants i es troba a la riba oest del canal de Suez, al sud del canal i a la vora del llac Timsah.
Fou fundada el 27 d'abril de 1862 per l'inspector general de la Companyia del Canal de Suez, i quan va pujar al tron el virrei i després kediv Ismaïl Paixà se li va donar el seu nom. El 1864, es va construir la plaça central i una xarxa de carrers. El 1868 hi va arribar el ferrocarril. El 1869 fou poblada pels que havien treballat al canal i el 1870 tenia uns tres mil habitants, població estable uns anys per, després de 1890, créixer fins a arribar als 15.000 habitants el 1918. Entre 1916 i 1950 hi va haver una base britànica. Aquí es va fundar el moviment dels Germans Musulmans el 1928. Després de l'abrogació unilateral del tractat angloegipci de 1936 (l'octubre de 1951) es van produir diversos enfrontaments entre policies egipcis i soldats britànics, i en destaca la batalla del 25 de gener de 1952 que va durar 6 hores i va originar l'endemà els avalots del Caire coneguts com a Dissabte Negre.
És la seu de l'Autoritat del Canal de Suez. A la ciutat hi fou establerta en 1976 la Universitat del Canal de Suez; és seu, així mateix, d'una base militar de l'exèrcit.

## Referències

* ↑ «Ismaïia». Nomenclàtor mundial - Oficina d'Onomàstica - Secció Filològica - Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ «Ismaïlia». ésAdir. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ Falling Rain Genomics, Inc. «Geographical information on Al Ismailiyah, Egypt» (en anglès). Arxivat de l'original el 2008-09-27. [Consulta: 23 març 2008].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de la governació d'Ismaïlia (àrab)
* Universitat del Canal de Suez Arxivat 2011-02-26 a Wayback Machine. (àrab)
# Jean Luc Assoubre

Jean Luc Assoubre (Lakota, Costa d'Ivori, 8 d'agost de 1992) és un futbolista ivorià. Actualment juga al Nàstic.
Jean Luc va iniciar la seva etapa professional la temporada 2011/12 al Villarreal B. La temporada 2013/14, va fitxar pel Gimnàstic de Tarragona però va anar al filial durant 1 any i al següent ja va poder jugar al Nàstic.
# Ituero y Lama

Ituero y Lama és un municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2007 | 2018 |
| 62 | 74 | 77 | 105 | 157 | 365 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Segovia (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].
# Jan Cyž

Jan Cyž (Johann Ziesche) (Žuricy, 13 de gener de 1898 - mort a Bautzen, 21 de setembre de 1985) fou un periodista i advocat sòrab. Estudià dret a la Universitat de Praga i entre 1926 i 1932 fou el cap de la branca de Cottbus del Wend Volksbank. A causa del seu treball i les seves activitats en el moviment nacionals sòrab, va ser empresonat el 1933 pels nacional-socialistes, però fou alliberat poc temps després. En els anys 1934-1937 va ser l'editor del diari sòrab Serbske Nowiny i va assegurar-se de la direcció de l'editorial Domowina fins a la seva prohibició el 1937. En esclatar la Segona Guerra Mundial fou novament empresonat per la Gestapo fins que el febrer de 1945, després del bombardeig aliat a Dresden, va escapar.
Des de maig de 1945 va ser el primer sòrab president del districte de Bautzen. En aquesta funció va reclamar que Lusàcia fos un estat dins la nova Alemanya, i des de 1955 treballà com a editor del diari Nowa Doba.

## Obres

En els anys posteriors va estudiar la vida de Jan Arnošt Smoler i va compondre les seves reflexions a Die Kämpfe um die Befreiung der Lausitz (La lluita per l'alliberament de Lusàcia). També ha escrit tres llibres de memòries:
* Hdyž so młody na puć podaš (Embarqui's en el camí si vostè és jove, 1983)
* W tlamje jećibjela (A la gorja del dimoni, 1984)
* Ćernje na puću do swobodny (Espines en el camí a la llibertat, 1979, 1985)

## Referències

* ↑ Thiemann, Manfred (ed.). Sorben: ein kleines Lexikon. Bautzen: Domowina-Verl, 1989. ISBN 3-7420-0405-0.
* ↑ Ladusch, Manfred «Zum 100. Geburtstag von Dr. Johannes Ziesche, Sorbischer Verleger, Bautzens Landrat und Schriftsteller» (en alemany). Oberlausitzer Kulturschau, 2, 1998, pàg. 28–29.
# Jan Diesselhorst

Jan Diesselhorst (Marburg, 18 de març de 1954 - Berlín, 5 de febrer de 2009) fou un violoncel·lista alemany, membre fundador d'Els 12 violoncel·listes de la Filharmònica de Berlín.

## Biografia

Nascut a Marburg, Diesselhorst, net del teòleg protestant Rudolf Bultmann i fill de Gesine Bultmann i del seu marit, la filòsofa legal de Göttingen, Malte Diesselhorst, va créixer a Göttingen en una família melòmana. Va estudiar tocant el violoncel primer amb Aleksandr Molzahn a Frankfurt i després amb Wolfgang Boettcher a Berlín. Després de rebre diversos premis, va aprovar l'audició de la Filharmònica de Berlín el 1977, en què anteriorment havia treballat temporalment. El 1985, ell i els seus tres companys d'orquestra Daniel Stabrawa com a (primer violí), Christian Stadelmann (segon violí) i Neithard Resa (viola) van fundar el Quartet Philharmonia de Berlín. El conjunt va rebre el "Preis der deutschen Schallplattenkritik" pels seus enregistraments de peces de Britten i Reger. A més, des de la seva gravació amb la Filharmònica de Berlín, també pertanyia al conjunt Els 12 violoncel·listes de la Filharmònica de Berlín i va ensenyar al "Karajan-Akademie" des del 1990. Amb l'Orquestra Filharmònica de Berlín, una de les "figures destacades de la primera fila". Diesselhorst, també va formar part del Consell dels Cinc des del 2003 i al consell d'administració de l'orquestra des del 2005, a més de ser vicepresident de la fundació.
Diesselhorst estava casat amb la pianista Gesine Tiefuhr-Diesselhorst. Va morir d'aturada cardíaca als 54 anys després d'una operació de vàlvula cardíaca de sis hores. Amb motiu del primer aniversari de la seva mort, el Philharmonia Quartet Berlin, els 12 violoncel·listes de l'Orquestra Filharmònica de Berlín i l'Acadèmia de l'Orquestra de l'Orquestra Filharmònica de Berlín van organitzar un concert commemoratiu en honor seu el diumenge 7 de febrer de 2010 a la Sala de Música de Cambra. Sala de la Filharmònica de Berlín.
Brett Dean va dedicar el tercer moviment del seu "Epitafi per a quintet de corda (quintet de viola) (2010)" en memòria de Jan Diesselhorst.

## Referències

* ↑ Jan Diesselhorst, philharmonia-quartett-berlin.de, retrieved 16 September 2020
* 1 2 Patrick Bahners [de]: Philharmonic nature. Cellist Jan Diesselhorst died.Frankfurter Allgemeine Zeitung, 9 February 2009, retrieved 16 September 2020.
* ↑ die12cellisten.de/en/members/former/jan-diesselhorst Jan Diesselhorst, die12cellisten.de, retrieved 16 September 2020
* ↑ Der Philosoph – Zum Tod des Cellisten Jan Diesselhorst. In Der Tagesspiegel, 7 February 2009
* ↑ Abschied: Jan Diesselhorst (1954–2009), Cellist. In Die Welt, 10 February 2009
* ↑ Sybill Mahlke, Erinnerung an Jan Diesselhorst, in Der Tagesspiegel, 9 February 2010

## Bibliografia

* Berliner Philharmoniker: Variationen mit Orchester – 125 Jahre Berliner Philharmoniker, vol. 2, Biografien und Konzerte. Verlag Henschel, 2007, ISBN 978-3-89487-568-8.
# Jan Czochralski

Jan Czochralski (23 d'octubre de 1885, Kcynia, Prússia - 22 d'abril de 1953, Poznań, Polònia) fou un enginyer químic polonès que inventà el procés Czochralski, que es fa servir per produir monocristalls que s'empren en la producció d'oblies de semiconductor per a la indústria electrònica.

## Començament

Czochralski va néixer a Kcynia, aleshores sota la dominació de Prússia. Cap als volts del 1900, però, es traslladà a Berlín, on va treballar en una farmàcia. Va estudiar al Politècnic de Charlottenburg a Berlín, on s'especialitzà en química del metall. Czochralski va començar a treballar com a enginyer per a l'Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft el 1907. El 1910 obtingué el títol d'enginyer químic, i del 1911 al 1914 fou assistent de Wichard von Moellendorff, amb qui publicà el seu primer article dedicat a la cristal·lografia dels metalls i més concretament a la teoria de la dislocació.

## Descobriment del procés Czochralski

Va descobrir el mètode que duu el seu nom el 1916, quan per accident va ficar la ploma en un gresol d'estany fos en lloc del tinter.
Immediatament va treure'n la ploma i va descobrir-hi un fil prim de metall solidificat que en penjava de la punta. La punta fou substituïda per un capil·lar i Czochralski comprovà que el metall va cristal·litzar en un sol vidre. Els experiments de Czochralski produïen monocristalls que tenien un mil·límetre de diàmetre i fins a 150 centímetres de llargada. El químic publicà un article sobre el seu descobriment el 1918 en una revista alemanya de química, Zeitschrift für Chemie Physikalische, amb el títol d'Un nou mètode per a la mesura de la velocitat de cristal·lització dels metalls, ja que el mètode fou aleshores emprat per mesurar la velocitat de cristal·lització de metalls com l'estany, zinc i plom. El 1950 els estatunidencs Gordon K. Teal i J.B. Little, dels Laboratoris Bell, varen fer servir aquest mètode per fer créixer monocristalls de germani, que començaven a emprar-se en la producció de semiconductors adequats.
# Jerarquia

Una jerarquia és una ordenació d'elements en què hi ha superiors i subordinats distribuïts en almenys dos estrats, capes o fases diferenciats. S'al·ludeix també a l'estructura vertical d'un sistema, organització o estat de coses. La paraula prové de dos mots en llengua grega antiga: ἱερός hieros "sagrat", i ἀρχή archē "principi".
En política i societat els elements són persones. Així doncs, l'organització jeràrquica n'és la que estableix que n'hi ha de superiors i d'inferiors, sotmeses unes a les altres en un o més nivells, com típicament a l'exèrcit, o en una monarquia, oligarquia, feudalisme, dictadura, democràcia no directa, etc.
Informalment algunes persones al·ludeixen a la jerarquia hom es refereix a les castes privilegiades o persones que manen, com per exemple quan alguns parlen de la jerarquia de l'església o de l'Estat. En aquestes ocasions el terme pot tenir un matís despectiu i autoritari.

## Vegeu també

* Dominació
* Estament
* Sistemàtica
# Jardí (Pidelaserra)

Jardí és una pintura (oli sobre tela) de 33 × 41 cm realitzada per Marià Pidelaserra i Brias el 1903, la qual es troba a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer.

## Context històric i artístic

Pidelaserra fou sens dubte el primer pintor català en adoptar plenament i sense cauteles la tècnica de l'impressionisme francès, després que la pogué conèixer directament en una estada a París entre 1899 i 1901, la qual li obrí els ulls a la modernitat pictòrica internacional. L'impressionisme, però, va significar per a Pidelaserra només un punt de partida, un trampolí des del qual el pintor emprengué una trajectòria estètica aventurada i personal.

## Descripció

Aquest fragment de jardí, corresponent al de la casa dels Deu i Mata a Les Corts, és fruit d'un primer canvi evolutiu que Pidelaserra experimentà arran de la seua campanya en solitari pel Montseny (l'estiu del 1903) quan empetití la seua pinzellada i arribà a un estil proper al divisionisme, tendència que aviat abandonà per a crear un ingenuisme o primitivisme molt personal que, tanmateix, havia de dificultar la seua projecció professional en ser un estil poc agradós als ulls del públic més popular.

## Referències

* 1 2 3 4 Trullén, Josep Maria (dir). Francesc Fontbona a Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les Col·leccions del Museu. Organisme Autònom BMVB, 2001. ISBN 8493143839. Pàg. 128.
Viccionari
# Jardins de l'Arboreda

Els Jardins de l'Arboreda són un parc públic urbà del barri barceloní de la Marina del Port d'uns 10.000 metres quadrats de superfície. Estan situats a l'interior de l'illa delimitada pel passeig de la Zona Franca, el carrer de l'Energia, de la Mecànica i dels Alts Forns. Aquests jardins formen part de la urbanització de Sant Cristòfol, la barriada dels antics pisos de la Seat de la Zona Franca. Té una tipologia de plaça dura amb arbrat de gran alçària amb un conjunt d'edificis que encerclen els parterres.

## Vegetació

La part més verda de l'espai és la plaça central, de contorn irregular on es distribueixen els arbres en diferents parterres de forma irregular. En aquesta plaça central hi ha una sèrie d'arbres: casuarines (Casuarina cunninghamiana) i acàcies de Constantinoble (Albizia julibrissin), remarcables per la seva alçària. També distribuïts pels parterres trobem pebrers bords (Schinus molle), bellaombres (Phytolacca dioica) i rodejant la plaça central hi trobem plàtans (Platanus hispanica) més casuarines i pollancres i alguns exemplars d'acàcia de tres punxes (Gleditsia triacanthos).
Sobre el parterre de major superfície hi ha plantats pollancres del Canadà (Populus canadienses), pins pinyoners (Pinus pinea) i plàtans. L'àrea de jocs infantils d'aquest parterre està envoltat de freixes (Fraxinus excelsior) jacarandes (Jacaranda mimosifolia) i altre cop plàtans.
Altres espècies que podem trobar a l'espai són: el miòpor (Myoprum laetum), la robínia (Robinia pseudoacacia), la sòfora (Sophora japonicum) i la palmera (Washingtonia robusta).

## Referències

* ↑ «Aplicació VISSIR». Institut Cartogràfic de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2019].
* ↑ «Jardins de l'Arboreda». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 26 gener 2019].
* ↑ «Jardins de l'Arboreda». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 26 gener 2019].

## Enllaços externs

* Fotografies i informació del jardí al web de l'Ajuntament
# Jean Metzinger

Jean Metzinger (Nantes, 1883 - París, 1956) va ser un pintor, tèoric i crític d'art francès.

## Biografia

El 1903 Metzinger va arribar a París per estudiar medicina, però va abandonar la carrera per a convertir-se en pintor. Després d'haver experimentat el neo-impressionisme i el fauvisme, es va dedicar a obres més personals (Retrat de Apollinaire, 1910).
Amic de Max Jacob i d'Apollinaire, es va convertir aviat en un habitual del Bateau Lavoir i es va encaminar cap a un cubisme analític ortodox (Nu, 1910).
Metzinger, gràcies al seu talent com escriptor, va ser un dels primers a realçar les pràctiques dels pintors de Montmartre, absents dels Salons. Així, en el seu article (Nota sobre la pintura, 1910) explica que Braque i Picasso s'havien despullat de la perspectiva tradicional i s'havien pres la llibertat de girar al voltant dels objectes, la qual cosa li permetia parlar, per primera vegada de totalitat.
Acusat de plagi per la crítica, el 1911 va decidir lliurar-se de la influència excessiva dels pioners de l'avantguarda i es va dedicar a pintar obres més originals (El Berenar, 1911).
Posteriorment començaria una frase més analítica, amb un estudi més complex del tema, al que presentava sota diferents angles (La ploma groga, 1912). A partir de 1914, mantindria aquest estil de manera més simplificada (Dona i guitarra). Per la fragmentació dels objectes i la seva voluntat de mostrar-los en diverses cares mitjançant el gir del plànol visual sobre un eix, l'art de Metzinger està clarament emparentat amb el cubisme dels primers temps (1908-1910). Però per la seva preocupació per l'anècdota i pel seu sistema d'il·luminació clàssic, pertany també a l'art tradicional (Les banyistes, 1913). En aquest aspecte, es troba pròxim al seu amic Albert Gleizes, amb el qual va escriure el llibre Sobre el cubisme.
# Joan VI d'Harcourt

Joan VI d'Harcourt (1 de desembre de 1342 - 28 de febrer de 1388) va ser comte d'Harcourt, comte d'Aumale, vescomte de Saint-Sauveur i de Châtellerault, senyor d'Elbeuf, de Lillebonne, de Brionne, d'Aarschot, de La Saussaye. Va ser donat a Eduard III, rei d'Anglaterra, com a ostatge i penyora del tractat fet a Brétigny el 1360; va servir al setge de Conyac el 1375, i va estar a la batalla de Rosebecque el 1382 i al setge de Bourbourg el 1383. És qualificat de capità sobirà de les batllies de Rouen i de Caux en una carta del 23 de juliol de 1375.
Era el fill de Joan V d'Harcourt, comte d'Harcourt, i de Blanca d'Aumale. S'havia casat per contracte del 14 d'octubre de 1359 amb Caterina de Borbó, cunyada del rei Carles V de França. Foren el pares de:
* Carles, hereu del comtat d'Aumale, mort als 18 anys, el 1384;
* Joan VII d'Harcourt;
* Lluís d'Harcourt, arquebisbe de Rouen, vescomte de Châtellerault, senyor d'Aarschot i de Mézières, mariscal hereditari del Poitou el 1407;
* Blanca, abadessa de Fontevrault per butlla del pape Climent VII donada a Avinyó el juliol de 1391;
* Isabel, casada el 1383 amb Humbert VII, senyor de Thoire i Villars i de Montreal, comte de Ginebra;
* Joana, casada el 1372 amb Guillem II de Namur, comte de Namur;
* Maria, casada el 1405 amb Renald IV de Gueldre, duc de Juliers (Jülich) i el 1426 amb Robert de Berg, príncep de Juliers:
* Caterina, religiosa a Poissy;
* Margarida, casada amb Joan d'Estouteville, gran boteller de França;
* Joana I, religiosa a Poissy;
* Joana II, bastarda d'Harcourt, esposa de Jean Chretien;
* Dionísia, bastarda d'Harcourt, esposa de Jean de Ponches.

## Bibliografia

* Pare Anselme, tom V
# Joan VI de Constantinoble

Joan VI de Constantinoble (en llatí: Iōannēs VI, en grec antic: Ιωάννης ΣΤ) va ser patriarca de Constantinoble des de l'any 711 al 715.
L'emperador Filípic o Filip Bardanes el va nomenar l'any 711, perquè era favorable a les tesis monotelites i rebutjava l'autoritat del III Concili de Constantinoble (sisè concili ecumènic); el seu antecessor Cir I va ser deposat. Enderrocat Bardanes, quan va pujar al tron Anastasi II, va treure del seu càrrec a Joan VI, l'any 715. Teòfanes esmenta la presa de possessió de Germà I, que era bisbe de Cízic i en va ser el successor, però no diu res del destí de Joan VI.
Va escriure Ἐπιστολὴ πρὸς Κωνσταντῖνον τὸν ἁγιώτατον πάπαν Ρώμης ᾿απολογετική, Epistola ad Constantinum Sanctissimum Papam Romanum. Apologetica, una carta al Papa Constantí on defensava les accions del regnat de Filípic.

## Referències

* ↑ Melton, 2014, «711–712».
* ↑ Smith, William (ed.). «Joannes». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 2 juliol 2023].

## Bibliografia

* Melton, J. G. Faiths Across Time: 5,000 Years of Religious History (en anglès). Volum 2. ABC-CLIO, 2014. ISBN 978-1-61069-025-6.
# Izbítxnia

Izbítxnia (en rus: Избичня) és un poble de l'óblast de Briansk, a Rússia, segons el cens del 2013 tenia 191 habitants. Pertany al districte de Komàritxi.

## Referències

* ↑ «Izbichnya». GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-09-27. [Consulta: 27 setembre 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Комаричского района Брянской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
# Martí Alegre i Puig

Martí Alegre i Puig (Terrassa, 9 de novembre de 1875 - Terrassa, 17 d'abril de 1917) fou un intel·lectual terrassenc. Escriptor, polític, catalanista i fundador de l'Avenç Autonomista. També va ser director de coral i compositor.
Fou també un personatge influent durant les etapes culturals i artístiques del modernisme i el noucentisme a Terrassa. Va fundar el diari Cap a l'ésser. El 1907 va estrenar l'obra de teatre Purificació al Teatre Principal de Terrassa. El 1908, amb Joan Solà Mestres Rafael Folch i Capdevila van fundar la societat Solà, Alegre i Cia, que va produir alguns reportatges cinematogràfics, com Els nois de l’Agrupació, L’esquadra anglesa o El Tibidabo.
A Martí Alegre i Puig se li va dedicar un carrer amb el seu nom a Terrassa l'any 1998. Es dona la circumstància que Alegre fou qui va adquirir el primer cotxe matriculat que va córrer pels carrers de Terrassa el novembre de 1904.

## Referències

* ↑ «Conflictes entre Forns i Veïns (2)». Bocamoll. nº 58 de desembre 2006. Arxivat de l'original el 24 de febrer 2014. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Alegre i Puig, Martí». Arxiu Musical Massagué. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Informació d'una biografia». Ajuntament de Terrassa. Arxivat de l'original el 13 de febrer 2023. [Consulta: 13 febrer 2023].
* ↑ «Balanç teatral». La Escena Catalana. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ Manzanares, Jordi. «Solà Mestres, també pioner del cinema d’animació a Catalunya». Món Terrassa. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ Palau, La Torre del. «El 1904 va circular el primer cotxe per Terrassa». Nació Digital, 24-12-2014. [Consulta: 16 març 2023].