OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Districte de Biberach

El Districte de Biberach és un districte rural (Landkreis) situat al sud-est de l'estat federal de Baden-Württemberg.
Els districtes veïns són (començant pel nord i en el sentit de les agulles de el rellotge), el Districte de Reutlingen, el Districte d'Alb-Donau, els districtes bavaresos de Neu-Ulm i Unterallgäu, el Districte Urbà de Memmingen (Baviera), el Districte de Ravensburg i, al sud-oest i oest, el Districte de Sigmaringen. La capital del districte recau sobre la ciutat de Biberach an der Riß.

## Geografia

El Districte de Biberach se situa a la Suàbia Superior (Oberschwaben). El riu Iller forma la frontera natural amb l'Estat Federal de Baviera.

## Demografia

| Any | N. d'habitants |
| A 31 de desembre de 1973 | 150.199 |
| A 31 de desembre de 1975 | 149.190 |
| A 31 de desembre de 1980 | 151.661 |
| A 31 de desembre de 1985 | 152.447 |
| 27 de maig de 1987 | 153.900 |
| Any | N. d'habitants |
| A 31 de desembre de 1990 | 162.746 |
| A 31 de desembre de 1995 | 175.622 |
| A 31 de desembre de 2000 | 182.979 |
| A 31 de desembre de 2005 | 188.532 |
| 30 de juny de 2006 | 188.712 |

## Ciutats i municipis

(Habitants a 30 de juny del 2005)
Ciutats
* Bad Buchau (4.093)
* Bad Schussenried (8.553)
* Biberach an der Riß (32.704)
* Laupheim (21742)
* Ochsenhausen (8.808)
* Riedlingen (10.463)
Municipis
* Achstetten (4636)
* Alleshausen (506)
* Allmannsweiler (296)
* Altheim (2167)
* Attenweiler (1906)
* Berkheim (2784)
* Betzenweiler (737)
* Burgrieden (3929)
* Dettingen (2392)
* Dürmentingen (2595)
* Dürnau (424)
* Eberhardzell (4410)
* Erlenmoos (1731)
* Erolzheim (3272)
* Ertingen (5385)
* Gutenzell-Hürbel (1859)
* Hochdorf (2278)
* Ingoldingen (2871)
* Kanzach (507)
* Kirchberg (1978)
* Kirchdorf (3632)
* Langenenslingen (3460)
* Maselheim (4.500)
* Mietingen (4315)
* Mittelbiberach (4387)
* Moosburg (210)
* Oggelshausen (911)
* Rot an der Rot (4.513)
* Schemmerhofen (8219)
* Schwendi (6.537)
* Seekirch (291)
* Steinhausen (2035)
* Tannheim (2.404)
* Tiefenbach (509)
* Ummendorf (4379)
* Unlingen (2.448)
* Uttenweiler (3.516)
* Wain (1.604)
* Warthausen (5310)

## Escut d'armes

L'àguila simbolitza les antigues ciutats lliures imperials en el territori del districte, sobretot Biberach i Buchau. El bastó d'abat simbolitza els nombrosos monestirs que van ser secularitzats en 1803 (Ochsenhausen, Rot an der Rot, Schussenried, Buchau, Heggbach, Heiligkreuztal, Gutenzell).
# Nacrita

La nacrita (del persa nakar, nacre) és un mineral que apareix en petits cristalls o fines escates. El seu nom prové del francès Nacre (mare de perles), el al·lusió a la seva lluïssor. És un membre del grup de la caolinita-serpentina.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la nacrita pertany a «09.ED: Fil·losilicats amb capes de caolinita, compostos per xarxes tetraèdriques i octaèdriques» juntament amb els següents minerals: dickita, caolinita, odinita, hal·loysita, hisingerita, hal·loysita-7Å, amesita, antigorita, berthierina, brindleyita, caryopilita, crisòtil, cronstedtita, fraipontita, greenalita, kellyita, lizardita, manandonita, nepouita, pecoraita, guidottiita, al·lòfana, crisocol·la, imogolita, neotocita, bismutoferrita i chapmanita.

## Formació i jaciments

La nacrita s'ha descrit a tots els continents exeptuant l'Antàrtida. L'ambient de formació és el mateix en el que es formen caolinita o dickita. És d'origen hidrotermal. A Catalunya s'ha descrit a les mines Regia i Regia antiga de Bellmunt del Priorat i a la mina Linda Mariquita del Molar.

## Enllaços externs

* http://www.mindat.org/min-2826.html
* http://www.webmineral.com/data/Nacrite.shtml

## Referències

* ↑ Creus, Joan Abella i. Minerals i Mines de la Conca de Bellmunt Del Priorat. Joan Abella Creus, 2008. ISBN 9788461213122.
# Bé inferior

Bé inferior és, en les ciències de l'economia, un tipus especial de bé la demanda del qual respon de forma oposada als efectes d'ingrés (o renda) de com responen els béns normals: en augmentar l'ingrés d'un individu (mesurat com el salari nominal o l'ingrés per capita), aquest compra menor quantitat del bé o evita comprar-lo del tot. En efecte microeconòmic, llavors, un augment de la renda té com a efecte una menor quantitat demanada d'un bé inferior.
Un exemple clàssic de bé inferior és el transport públic (per exemple, busos, taxi o "col·lectiu"): en augmentar l'ingrés per capita, els individus tendiran a comprar el seu propi automòbil. Molts béns que tenen un comportament de preu de marca, com els automòbils i els electrodomèstics com televisors que no siguin béns de luxe, ja sigui pel seu ús excessiu o per les preferències del mercat, es comporten més com béns inferiors a mesura que passen temps en el mercat: un individu que l'any 2001 té un automòbil de l'any 1999, preferirà, en augmentar la seva renda l'any 2002, vendre el seu cotxe el 1999 i comprar-ne un el 2002 que comprar altre automòbil l'any 1999. Els menjars enllaunats o precongelats, donat el seu ús important en poblacions d'ingressos baixos o mitjos, es comporten com béns inferiors: els individus els ingressos dels quals pugen preferiran disposar de menjar de restaurant o d'un servei de criada domèstica.
Hom pot notar que un bé inferior veu augmentada la seva demanda com resposta al major ingrés disponible, i no com a resposta a una major quantitat de diners disponibles (liquiditat).
# Ca l'Alzina (Argentona)

Ca l'Alzina o Torre Ruiz és una obra modernista d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Xalet monumental de planta rectangular, amb soterrani, planta baixa i dos pisos, amb teulada a dues vessants amb frontó a la façana.
Són molt importants els relleus i les escultures de les obertures, especialment les de la façana principal. També els treballs de ferro forjat dels balcons
En el coronament hi ha la data 1904.

## Referències

* ↑ «Torre Ruiz». poblesdecatalunya.cat. [Consulta: 5 juny 2022].
* 1 2 3 «Ca l'Alzina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Ca l'Alzina (Cardedeu)

Ca l'Alzina és una masia de Cardedeu (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, amb crugies perpendiculars a la façana principal, compost de planta baixa, planta primera i golfes, sota coberta a dues vessants de carener descentrat perpendicular a la façana de migdia. Adossats a les façanes de llevant i ponent s'aixequen dos cossos complementaris de planta rectangular, amb coberta a dues vessants. La finestra de la golfa té gravada la data 1622 partida per l'anagrama de Jesús IHS amb l' H coronada per la creu. La resta d'obertures són allindades, amb brancals, ampits i llindes de pedra granítica, a excepció d'un portal allindanat, obert pel cantó de llevant, amb un arc de descàrrega de maó. La finestra de la planta baixa del cantó de ponent porta gravada la data 1629 sobre la llinda, amb l'anagrama IHS i la creu.

## Història

És una de les masies més antigues de Cardedeu i de manera probable sembla que abans va ser un assentament romà. Segons Tomàs Balvey i Antoni Gallardo, vora la casa es van trobar restes d'una piscina i trossos d'àmfores, teules i ceràmica romanes. Balvey també cita la troballa d'unes sepultures cobertes amb teules, una de les quals tenia l'esquelet d'un nen petit que es va desfer quan el van intentar treure. Del 1187 tenim la primera notícia documental del mas, on se cita com a Molí Olzina. El 1208 s'esmenta com a possessió dels Montells, amb el nom llatí Quercu. Per les dates gravades a les dues finestres, 1622-29, tenim coneixement de la possible intervenció de reformes de la masia.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Alzina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Ca l'Amadeu

Ca l'Amadeu és una fàbrica en desús de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici, d'estil funcional i estètica marcadament racionalista, que es compon per un primer cos de planta baixa i pis superior corbat en línia de façana amb un cos allargat i reculat a la planta baixa. Cal destacar el voladís del primer volum, la caixa d'escala que arriba fins al terrat, la barana metàl·lica i el tractament de les obertures. L'interior ha estat modificat amb posterioritat.

## Història

Construcció edificada entre el 1934 i el 1935, per iniciativa de la família Samaranch. Va ser una fàbrica especialitzada en telers de jacquard de gran amplada destinades a l'elaboració de vànoves. La fàbrica havia estat coneguda pel nom del seu director, Amadeu Guinau. L'any 1968 es va ensorrar la nau que albergaba la prepació tèxtil. Posteriorment la fàbrica va tancar.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Amadeu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Ca l'Altés

Ca l'Altés és una casa del municipi d'Arenys de Mar inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa amb planta baixa i un pis. A la planta baixa hi ha la porta d'entrada que és la típica del segle xviii, també una finestra, al pis hi ha un balcó i una finestra petita. La portalada d'aquesta casa és la que més abunda a la població, està tota emmarcada de pedra, posades de forma dentada, fent simetria amb l'altre brancal, i la llinda de la porta té forma d'arc. La característica més destacable és que l'aresta exterior de brancals i llinda ha estat escantellada, i ressegueix tot el mar del porta. Com a ornamentació hi ha un dibuix en forma de "S" recargolada, d'origen barroc, traçada a la pedra base de cada brancal, tant per la part de fora com la de dins.

## Història

Aquesta casa forma part d'un petit conjunt de cases del carrer de la Torre, que encara conserven tots els elements de l'antiga arquitectura popular.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Altés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Camerun Oriental

El Camerun Oriental fou un estat de la república federal del Camerun, integrat pel que havia estat el Camerun Francès. Estava federat amb el Camerun Occidental (West Camerun) i junts formaven la república federal del Camerun. El Camerun Occidental, administrat pels britànics des de Nigèria va optar en una votació el febrer de 1961 per la seva integració amb Camerun (no hi havia altra opció que la integració a Nigèria i la integració al Camerun, la independència no es preveia). El Camerun Oriental estava format per la resta del Camerun que havia estat administrat per França i havia esdevingut república autònoma el 1957; el president fou Ahmadu Ahidjo que el 15 de maig de 1960 va nomenar un primer ministre que fou Charles Assalé.
La república autònoma del Camerun Oriental (1957-1960), sota un govern neocolonial, va esdevenir independent (sota control francès) l'1 de gener de 1960. Llavors es va formar la república del Camerun que va existir entre l'1 de gener de 1960 i l'1 d'octubre de 1961. L'11 de febrer de 1961 es va celebrar un referèndum al Camerun Occidental que havia estat dividit en dos zones administratives: el Camerun del Nord i el Camerun del Sud; el nord va optar per la integració a Nigèria (que es va fer efectiva l'1 de juny de 1961) i el sud per la integració amb la república del Camerun (després Camerun Oriental) que es va fer efectiva l'1 d'octubre de 1961. En aquesta data es va formar la república federal del Camerun, formada per dos estats: Camerun Oriental i Camerun Occidental. La presidència l'ostentaria el fins llavors president del Camerun Oriental, Ahmadu Ahidjo, i la vicepresidència el primer ministre del Camerun Occidental, John Ngu Foncha. Cadascun dels dos estats tindria un govern responsable dirigit per un primer ministre.
Camerun Oriental va tenir tres primers ministres; el primer fou Assalé, que ja era el primer ministre del Camerun (de moment no va existir el càrrec de primer ministre federal). El 19 de juny de 1965 va ocupar breument el càrrec Vincent de Paul Ahanda fins al 20 de novembre de 1965 quan Ahidjo va designar a Simon Pierre Tchoungi; el 1970 va dimitir però Ahidjo el va convèncer per seguir en el càrrec fins al 2 de juny de 1972 quan la república federal del Camerun va donar pas a la república Unida del Camerun, i els dos estats existents foren suprimits.

## Referències

* [https://books.google.cat/books?id=D6HKAgAAQBAJ&pg=PA140&lpg=PA140&dq=Paul+Ahanda&source=bl&ots=YzneQK7JA_&sig=cMh0nazCgCQTvRWMEV8Y7fDyRm8&hl=ca&sa=X&ved=0ahUKEwjF3NP4pqTLAhXEUhQKHXcpCZAQ6AEITjAM#v=onepage&q=Paul%20Ahanda&f=false Heads of States and Governments Since 1945
Per Harris M. Lentz]
# Cameroneta

Cameroneta longiradix és una espècie d'aranya araneomorfa de la subfamilia Erigoninae, dins de la família Linyphiidae.
És l'únic membre del gènere monotípic Cameroneta.
Fou descrit per primera vegada per R. Bosmans i R. Jocqué l'any 1983,

## Distribució

És un endemisme del Camerun.

## Referències

* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog 12.0 (American Museum of Natural History).
* ↑ Bosmans, R.; Jocqué, R. «Scientific report of the Belgian Mount Cameroon Expedition 1981. No. 9. Family Linyphiidae (Araneae).». Revue Zoologique Africaine, vol. 97, 1983, pàg. 581–617.
* ↑ «Gen. Cameroneta Bosmans & Jocqué, 1983». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.

## Enllaços externs

* A ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Cal Vallvé

Cal Vallvé és una obra de Porrera (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta quasi quadrangular, bastit de maçoneria i obra, arrebossada i pintada, de planta baixa, dos pisos i golfes i cobert per teulada a dos vessants. A la façana s'obren dues portes a la planta baixa, tres balcons a cada un dels pisos i una galeria de sis finestres en arc de mig punt. Si l'edifici no presenta major interès arquitectònic, la façana conserva, en canvi, un restaurat rellotge de sol, datat originàriament del 1851.

## Referències

* ↑ «Cal Vallvé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].
# Cal Valentí de l'Espluga

Cal Valentí, Cal Valentí de l'Espluga o l'Espluga de Cal Valentí és una masia de la vall de la Vansa situada a la vora del torrent de l'Espluga damunt del penyasegat del mateix nom, al municipi de la Vansa i Fórnols (Alt Urgell).
Es troba força a prop del poble de la Barceloneta, i per referir-se al conjunt de masos de la zona (Cal Ton xic, Cal Jan i Cal Marroi) s'utilitza el nom de masos de l'Espluga, aquestos es troben a la part baixa del despoblat de Colldarnat (1.243 m).
La masia construïda al segle xvii per la família Pujantell, es troba damunt un barranc a 981 metres d'alttura. Amb un desnivell de més de 100 metres, a la fi del barranc es troba el riu de la Vansa (841 m) on desemboca el torrent de l'Espluga. Aquesta masia, juntament, amb d'altres de la zona van ser adquirides per un metge francès que ha recuperat totes les cases entre les quals es destaca Cal Valentí, ja que ha estat rehabilitada amb molt d'encert.
A més de la masia, al nord es troben l'ermita i el cementiri familiar. L'ermita és anomenada Sant Fruitós de l'Espluga i data del segle X o XI. El lloc de l'Espluga apareix esmentat per primera vegada a l'acta de consagració de la Catedral d'Urgell el 839.

## Sant Fruitós de l'Espluga

L'esglesiola de Sant Fruitós de l'Espluga és un edifici de culte, dels més corrents del segle x amb una nau rectangular unida a un santuari lleugerament trapezoïdal. És rústega, de pedres escantellades unides amb fang i amb els angles reforçats per pedres més grans. Les parets van ser sobrealçades quan van canviar la coberta de fusta per una volta de canó.
Algunes referències diuen que és d'estil romànic i d'altres preromànic i la situen al segle xi.

## Referències

* ↑ «Guia de carrers de Catalunya». Institut Català de Cartografia. Arxivat de l'original el 30 de novembre 2021. [Consulta: 19 juliol 2010].
* 1 2 Segura 2007: p. 118
* ↑ Segura 2007: p. 86
* 1 2 Segura 2007: p. 15
* 1 2 3 Segura 2007: p. 90
* 1 2 Junyent, Eduardo. L'arquitectura religiosa a Catalunya abans del romànic. L'Abadia de Montserrat, 1983, p. 174 (Volum 3 de Textos i estudis de cultura catalana). ISBN 8472025551.
* ↑ Salvadó i Montoriol, Joan. Història medieval d'un territori, Sant Fruitós de Bages: segles X-XVI. L'Abadia de Montserrat, 1983, p. 579 (Volum 253 de Biblioteca Abat Oliba). ISBN 8484155277.

## Bibliografia

* Segura, Joan Ramon. En BTT per la vall de Tuixent i la Vansa. Valls: Cossetània Edicions, 2007. ISBN 8497912799.
# Caborrius (Aransís)

Caborrius és un indret del terme municipal de Gavet de la Conca, a l'antic terme d'Aransís, al Pallars Jussà, en territori del poble d'Aransís.
Està situat al capdamunt del coster que hi ha al nord d'Aransís, coster que davalla cap al riu de Conques i que acull la majoria de les masies d'Aransís. La partida de sota i al nord de Caborrius s'anomena, precisament, les Masies. La Masia de Graus és al nord-est de Caborrius, i la de Benetó a llevant. Queda sobretot al nord de la carretera que mena a Aransís.

## Etimologia

Segons Joan Coromines (op. cit.), l'origen de Caborrius es troba en caput rivi (cap de riu), passat, en aquest cas, al plural.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Caborriu (Caborreu)". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. III BI-C. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-902-0.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cabot (Arkansas)

Cabot és una població dels Estats Units a l'estat d'Arkansas. Segons el cens del 2010, Estimate tenia 32.821 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cabot tenia 15.261 habitants, 5.432 habitatges, i 4.329 famílies. La densitat de població era de 308,2 habitants/km².
Dels 5.432 habitatges en un 47,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,7% hi vivien parelles casades, en un 10,7% dones solteres, i en un 20,3% no eren unitats familiars. En el 17,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,78 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,5% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 34% entre 25 i 44, un 19% de 45 a 60 i un 7,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 49.389 $ i la renda mediana per família de 53.933 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.450 $ mentre que les dones 26.209 $. La renda per capita de la població era de 19.020 $. Entorn del 5,6% de les famílies i el 7,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cabot». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cabot». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Camp d'O'Donnell

* No s'ha de confondre amb Estadi d'O'Donnell.
El Camp d'O'Donnell era un recinte esportiu dedicat al futbol de la ciutat de Madrid.
Estava situat al carrer O'Donnell, molt a prop, a uns 200 metres, del camp de futbol del Reial Madrid del mateix nom.
Fou l'estadi de l'Atlètic de Madrid entre 1913 i 1923. El partit inaugural fou el 9 de febrer de 1913, davant l'Athletic de Bilbao, qui guanyà 4-0. Anteriorment havia jugat a Tiro del Pichón.

## Referències

* ↑ Santuarios del deporte. Los campos de O’Donnell: cuando Atleti y Madrid ‘vivían' a un puñado de metros de distancia 20 minutos, 22 de maig de 2014
* ↑ «Club AtlĂŠtico de Madrid, S.A.D. :: La Futbolteca. La enciclopedia del fĂştbol espaĂąol». Lafutbolteca.com. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Cammán mac Amlaíb

Cammán mac Amlaíb va ser un cabdill nòrdic-gaèlic i guerrer viking que apareix als Annals irlandesos com a protagonista d'una derrota en batalla l'any 960. Se l'ha identificat com a fill de Olaf Guthfrithsson, i molt possiblement és el mateix Sitriuc Cam que va ser derrotat novament per Amlaíb Cuarán dos anys més tard.
Els Annals d'Ulster esmenten la derrota de Cammán en un lloc nomenat Dub:
    Camán fill d'Amlaíb fill de Gothfrith va ser derrotat a Dub.
No se cita qui va ser l'oponent de Cammán a la batalla i sembla que Dub és una forma incompleta del lloc, que en gaèlic irlandès significa «fosc». Edmund Hogan va identificar el lloc com a Black River, a Rosclougher, Comtat de Leitrim; i Diarmuid o Murchadha proposa Munster Blackwater.

## Sitriuc Cam

Sitriuc Cam apareix als Annals dels quatre mestres com el cabdill que va encapçalar l'ofensiva contra Uí Cholgain des del mar, i va ser derrotat pels dublinesos de Amlaíb Cuarán i una partida d'homes del regne de Leinster. Sitriuc Cam va aconseguir escapar amb les seves naus després de la matança:
| « | Un atac de Sitric Cam des del mar a Ui-Colgain; però va ser superat per Amhlaeibh, amb els estrangers d'Ath-cliath, i els homes de Leinster; al conflicte Amhlaeibh va ser ferit en la cuixa per una fletxa, i va escapar amb els seus vaixells, després de la matança a la seva gent. | » |
Uí Cholgain ocupaven el territori de Lusk, comtat de Dublín.

## Fill d'Amlaíb

Claire Downham va identificar Cammán/Sitriuc Cam com un dels fills d'Amlaíb, que va devastar les costes de Dublín el 962:
| « | La flota del fill d'Amhlaeibh i els seus Ladgmanns van arribar a Irlanda, i van devastar Conaille i Edar, amb Inis-mac-Neasain; i els Ladgmanns després van anar a l'encontre dels homes de Muster, per venjar el seu germà, Oin, i van devastar Inis-Doimhle i Ui-Liathain, i van saquejar Lis-mor i Corcach, i van fer moltes altres maldats. Després es van dirigir a Ui-Liathain, on van ser superats per Maelcluiche Ua Maeleitinn, que va fer gran matança d'ells, matant tres-cents seixanta-cinc, no van escapar molts més que la tripulació de les naus. | » |
Els Annals dels quatre mestres registren que els lagmans van acompanyar els fills d'Amlaíb a les seves expedicions per la qual cosa existeix una alta probabilitat que els fills d'Amlaíb tinguessin vincles amb els governs vikings de les illes. Els fills també apareixen a les incursions en Gal·les del Nord, Lyn i Holyhead van caure el 961, i Anglesey el 962.

## Referències

* ↑ Downham, 2007, p. 241.
* ↑ Downham, 2007, p. 48-49.
* ↑ Annals d'Ulster 960.16
* 1 2 Downham, 2007, p. 184.
* ↑ Downham, 2007, p. 270.
* ↑ Annals dels quatre mestres 960.16
* ↑ Annals dels quatre mestres 960.14
* ↑ Downham, 2007, p. 184-185.

## Bibliografia

* Downham, Clare. Viking Kings of Britain and Ireland: The Dynasty of Ívarr to A.D. 1014 (en anglès). Edinburgh: Dunedin, 2007. ISBN 1-903765-89-0.
# Camió militar

Un camió militar, és un vehicle a motor que ha estat dissenyat pel transport de tropes, combustible, i subministraments militars, fins al camp de batalla, per carreteres asfaltades, i camins de terra sense asfaltar. Diversos països han fabricat els seus propis models de camions militars, cadascun d'ells té unes característiques tècniques pròpies. Aquests vehicles estan adequats a les necessitats dels diferents exèrcits sobre el terreny. En general, aquests camions estan formats per un xassís, un motor, una transmissió, una cabina, una àrea per a la col·locació de la càrrega i l'equip, eixos de transmissió, suspensions, direcció, llantes, pneumàtics, sistema elèctric, pneumàtic, i hidràulic, un sistema de refrigeració del motor, i frens. Aquests vehicles, poden funcionar amb un motor de betzina, o amb un motor de gasoil (dièsel), hi ha vehicles amb tracció a les quatre rodes (4x4), amb sis rodes (6x6), amb vuit rodes (8x8), amb deu rodes (10x10), i fins i tot amb dotze rodes (12x12).

## Referències

* ↑ www.armada.mde.es/