OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llengua de gat (peix)

* Per a altres significats, vegeu «Llengua de gat».
La llengua de gat (Symphurus nigrescens) és un peix teleosti de la família dels cinoglòssids i de l'ordre dels pleuronectiformes que viu a l'Atlàntic oriental i a la Mediterrània.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Musaranya de muntanya centreafricana

La musaranya de muntanya centreafricana (Ruwenzorisorex suncoides) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes (Soricidae). És monotípica dins el gènere Ruwenzorisorex. Viu a Burundi, la República Democràtica del Congo, Ruanda i Uganda. És semiaquàtica i viu al costat de rierols a la selva nebulosa tropical.
# Magistra Hersend

Magistra Hersend (París, fl. 1249–1259) va ser una cirurgiana francesa que va acompanyar al rei Lluís IX de França a la Setena Croada el 1249. És una de les dues dones documentades com a metgesses o cirurgianes reals.
A més d'atendre el rei, estava a càrrec de la reina i les acompanyants femenines dels croats. A la ciutat d'Acre va rebre una pensió vitalícia de dotze penics diaris a canvi dels seus serveis; encara que no s'especifica, és possible que Hersend atengués a la reina Margarida de Provença quan va donar a llum al seu fill Joan Tristany de França a Damiata. Més tard va casar-se amb el boticari del rei, anomenat Jacques. Es creu que va tornar a París el 1250 i que anys després va comprar una casa al Petit-Pont.

## Referències

* ↑ Labarge, Margaret Wade. La mujer en la Edad Media. Nerea, p. 223.
* ↑ «Renate Blumenfeld-Kosinski: Not of woman born: representations of caesarean birth in medieval and Renaissance culture Cornell University Press, 1990».
* ↑ Op. cit. La mujer en la Edad Media, pág. 223.
* ↑ Echols, Anne; Williams. «Hersend (of France)». A: An annotated index of medieval women. Markus Wiener, 1992. ISBN 0-910129-27-4 [Consulta: 20 octubre 2011].
* ↑ «Did women in the middle ages have "professions"?». Yahoo Answers, 2008. [Consulta: 20 octubre 2011].
# Kixtim

Kixtim - Кыштым (rus) és una ciutat de l'óblast de Txeliàbinsk, a Rússia.

## Geografia

Kixtim es troba al vessant oriental dels Urals, a 90 km al nord-oest de Txeliàbinsk, prop d'Oziorsk. Dins el municipi es troben diverses mines i dopòsits minerals, entre les quals destaquen la mina Slyudorudnik, on va ser descoberta la niquelpicromerita, i el tall de Mochalin, un placer d'or derivat d'una zona de contacte d'alcali-sienites i un dipòsit de terres rares, on han estat descrites nombroses espècies i que és la localitat tipus de fins a set espècies minerals.

## Història

Kixtim aconseguí l'estatus de possiólok (poble) el 1926 i el de ciutat el 1934. Es troba prop de la ciutat tancada de Txeliàbinsk-40 i del complex nuclear de Maiak. El 29 de setembre de 1947 a les 16.25 h es produí el que es coneix per l'accident nuclear de Kixtim. Nitrats i acetats augmentaren de temperatura al fons d'un pou de residus altament radioactius, i provocaren una gran explosió. L'explosió, provocada per un defecte del sistema de refredament de la reserva, contaminà greument tota la regió.
La regió tenia aleshores 270.000 habitants i s'hagué d'organitzar una evacuació massiva. Prop de 800 km² de terra esdevingueren inutilitzables, i al voltant del 82% de la zona ja es va tornar a obrir per a l'explotació forestal i agrícola. L'accident de Kixtim fou fortament amagat per les autoritats soviètiques fins al 1976, quan el biòleg soviètic Jorés Medvédev, refugiat a Londres, en revelà l'existència. El govern soviètic, però, no ho reconegué fins al 1989.

## Referències

* ↑ «Mochalin Log (Motchaline-log), Kyshtym, Chelyabinsk Oblast, Russia» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Slyudorudnik Mine, Kyshtym, Chelyabinsk Oblast, Russia» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 desembre 2019].
# Benty

Benty és una petita vila a la prefectura de Forécariah a la regió de Forécariah a Guinea; forma una subprefectura amb 3.802 habitants i 642 edificis.

## Història

Va ser una estació de tractants d'esclaus relativament important i encara en queden restes. Al segle xix, amb l'abolició, va caure en decadència. Fou una posició militar francesa establerta el 1866 a la desembocadura del riu Mellacorée, a l'extrem sud-oriental de la moderna Guinea, prop del territori britànic de Sierra Leone. Fou l'embrió del cercle de Mellacorée un dels tres que van originar els establiments dels Rius del Sud. El 1881 un tractat va fixar els límits entre Sierra Leone i el cercle de Mellacorée. El doctor Delbenne va viure a Benty del abril de 1885 al juny de 1886.
El 1936 Benty era una important estació bananera. Això va durar fins als anys cinquanta. El 1954 els plantadors de bananes van decidir establir un port per l'exportació massiva i mentre van fer servir l'antic port dels esclaus. Després de la independència aquestes propietats foren nacionalitzades el 1964 per crear cooperatives i granges de l'estat. El projecte d'un port d'aigües fondes (Benty és el més fondo d'Àfrica després dels de Sud-àfrica) per exportar el ferro extret de les mines de l'interior, milloraria la sort de la ciutat. El 2015 fou molt afectada per l'epidèmia del virus Ebola.

## Referències

* Notes sur la Mellacorée, recueillies au poste de Benty, per Georges Bergeret
* European Imperialism and the Partition of Africa, per Ernest Francis Penrose
* Histoire bananiere d'Afrique, per Per André Lassoudiere
* La Guinée, per Muriel Devey
# Sant Gonçal

Sant Gonçal és el nom dels següents personatges:
* Sant Gonçal o beat Gonçal d'Amarante, frare dominic portuguès del segle xiii.
* Sant Gonçal o beat Gonçal de Lagos, frare agustinià portuguès del segle xv.
* Sant Gonçal de Mondoñedo, bisbe de Mondoñedo al segle XI-XII.
# Sant Martin la Landa

Sant Martin la Landa (en francès Saint-Martin-Lalande) és un municipi del departament de l'Aude a la regió francesa d'Occitània.
# Sant Miquel de Viver

* Aquest article tracta sobre l'església de Viver i Serrateix (al Berguedà). Si cerqueu l'església parroquial de Vivers (al Rosselló), vegeu «Sant Miquel de Vivers».
Sant Miquel de Viver és l'església parroquial de Viver, al municipi de Viver i Serrateix, i és inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici actual de Sant Miquel de Viver és del segle xvii, bàsicament, i substituí la primitiva església romànica. El 1187 es va consagrar una església, que és l'esquelet de l'actual; la nau central correspon a l'església d´aquella època. Tenia una nau i l'absis era rectangular. L'edifici actual és una construcció del segle xvii que consta de tres naus: la central és d'estil renaixentista, i fou refeta el 1750, i les laterals, amb cobertes de creueria, són d'estil gòtic molt tardà. La nau lateral sud fou construïda durant els anys 1655-1663. El campanar és d'època barroca construït el 1798, i és una torre de planta quadrada de gran alçda.
A la llinda de la porta principal, situada a ponent, apareix la data 1696 que deu correspondre o bé a la consagració d'aquesta església o bé a la data de les obres. Aquesta llinda procedeix de la porta que comunicava el cor amb la rectoria.
Prop de l'església hi ha la rectoria, construïda entre 1735 i 1780 i que últimament ha estat restaurada.

## Història

En el segle x, ja hi havia un temple preromànic, com ho testimonien dues tombes antropomorfes excavades a la roca, que hi ha a l'entorn. La primera notícia de l'església de Sant Miquel de Viver és de l'any 1010, però el 1187 fou reconstruïda i consagrada pel bisbe Arnau de Preixens i de la Seu d'Urgell (l'acta és signada per 17 caps de casa del terme parroquial). En l'acta de consagració s'esmenten els béns de l'església de Viver, entre els quals consta l'església de Trulls.
L'església de Sant Miquel fou bastida al peu del castell de Viver, senyorejat pels barons d'aquest nom. La família dels barons de Viver apareix en tots els actes importants de la comarca. Al segle xvii la baronia de Viver començà a canviar d'amo i al segle xviii començaren a enterrar-se a l'església de Viver els rectors. El 1639 és documentada la Confraria del Roser i el 1655-1663 les obres d'ampliació de l'església: construcció de la nau lateral de migdia. El 1703 es va construir la capella dels Dolors i el 1750 es va refer la nau central. L'any 1798 s'acabava el campanar.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església Parroquial de Sant Miquel de Viver». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 febrer 2016].
* 1 2 «Viver». Ajuntament de Viver i Serrateix. Arxivat de l'original el 2016-02-03. [Consulta: 14 febrer 2016].
* 1 2 3 Serra, R., Bernadich, A., Rota, M.. Guía d'art del Berguedà: el patrimoni arquitectònic i artístic a la comarca. Berga: Consell Comarcal del Berguedà, Patronat del Centre d'Estudis del Berguedà, 1991, p. 195-202. ISBN 8440495447.
# Sant Miquel de Vilandeny

Sant Miquel de Vilandeny és una església romànica al centre del petit nucli rural de Vilandeny al municipi de Navès, a la comarca del Solsonès. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici modificat, d'una sola nau i absis semicircular.
Les mides de l'actual construcció són de 6,90 × 16 m, ja que la nau va ser ampliada pel cantó de migjorn, la qual cosa ha fet que l'absis quedés descentrat. La nau té coberta de canó no romànica i arc presbiteral de mig punt. L'absis presenta finestra de dues esqueixades i arc de mig punt monolític. Conserva, de l'època romànica, l'absis i part del mur nord. La porta del frontis, de llinda decorada i amb frontó, és barroca. Al capdamunt s'alça un campanar d'espadanya de dues obertures. El parament és de carreus treballats a punta, de mides diferents, en fileres. Ha sigut restaurada a la fi del segle xx.

## Història

Església no esmentada a l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell de l'any 839. Pertany a l'antiga sufragània de Pegueroles.

## Referències

* ↑ «Sant Miquel de Vilandeny». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2014. [Consulta: 4 febrer 2014].
* ↑ Sèrie de fotos i plànol: «Sant Miquel de Vilandeny», Aquestes són… les 33 ermites romàniques de Navès
* ↑ «Naves inaugura la restauracio de l'església de Vilandeny.», VilaWeb, 26 de setembre del 2000
* ↑ «Sant Miquel de Vilandeny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* ↑ «Goigs a sant Miquel de Vilandeny». [Consulta: 2019].
# Sant Salvador de la Balma

Sant Salvador de la Balma, també coneguda com a Sant Salvador de Pontons és una capella edificada sobre roca de la qual es té constància des de mitjans del segle xiv a Pontons.

## Descripció

Es troba encaixonada en un cingle de la vall de la riera de Pontons de difícil accés.
És una capella de caràcter romànic formada per una sola nau rectangular, coberta amb una volta ogival, que aprofita la mateixa roca com a absis. La volta, de punt rodó, conserva les marques de l'encanyissat i està reforçada per arcs formers i una paret de carreus uniformes i treballats. Hi ha una sola finestra a l'est del petit temple.

## Història

Els historiadors han defensat diverses teories sobre els orígens de la construcció. La més estesa és que es va edificar com ermita o capella. Per la robustesa de la construcció i la dificultat d'accés pels fidels també s'ha apuntat que en el seu origen podria ser una construcció militar o guaita fortificada que posteriorment va passar a ser l'habitatge d'un ermità.
Es va construir entre els segles xiii i xiv. Se'n té constància des del 1319 i el 1508 s'hi va fer una visita pastoral. Fou reformada a la meitat del segle xviii. El 1777 era una capella dels pares bernats del castell de Pontons.
A la dècada del 2020 es troba abandonada.

## Referències

* 1 2 3 «La curiosa ermita camuflada del Penedès» (en castellà), 07-11-2020. [Consulta: 7 novembre 2020].
* 1 2 3 «Altres llocs per visitar - Fires, festes, oci i llocs per visitar.». [Consulta: 7 novembre 2020].
* 1 2 «Sant Salvador de la Balma». El 3 de 8, 11-10-2018.
* ↑ «Ermita de Sant Salvador de la Balma - Pontons - Pobles de Catalunya». [Consulta: 7 novembre 2020].
# Sant Salvador de Vilaverd

Sant Salvador de Vilaverd és una església de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Es troba a la part nord-occidental del terme municipal, als plans de Vilaverd que s'estenen al marge dret del torrent de Vallsadolla, als vessants meridionals de la serra dels Prats.
S'hi accedeix per la pista asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 20,8 (42° 07′ 07″ N, 1° 41′ 48″ E﻿ / ﻿42.118722°N,1.696540°E﻿ / 42.118722; 1.696540) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, a la dreta, i arriba fins a Montcalb. Després de passar per Bancells i Sisquer, als 4,8 km es pren un trencall a la dreta (42° 08′ 20″ N, 1° 41′ 42″ E﻿ / ﻿42.138965°N,1.695054°E﻿ / 42.138965; 1.695054) que porta la indicació "Fontanella i Pallices". La pista està en relatiu bon estat. Millor tot terreny. Es passa per Fontanella i els Pellicers, i al cap d'1,9 km. s'arriba a Sant Salvador.

## Descripció

Església d'una sola nau coronada per un absis a llevant. La nau és coberta amb volta de canó i l'absis, amb volta de quart d'esfera. És un edifici força senzill, amb una finestra d'arc de mig punt de doble esqueixada. Al mur frontal hi ha la porta d'entrada, d'arc de mig punt adovellat, amb una finestra, formada per dues peces similars que formen un petit òcul. Sobre la porta, al mur de ponent, s'alça un petit campanar d'espadanya, d'una sola obertura força rudimentària.

## Història

Església del segle xii pertanyent al poble de Llinars de l'Aiguadora, agregat de Castellar del Riu.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 «Sant Salvador de Vilaverd». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Salsk

Salsk (en rus: Сальск) és una ciutat de l'óblast de Rostov, a Rússia, que el 2017 tenia 58.179 habitants, és la seu administrativa del districte homònim.
La vila es fundà per donar servei a l'estació ferroviària de Torgovaia, inaugurada el 1899, i el 1926 ja aconseguí l'estatus de ciutat.

## Referències

* ↑ Генеральный план Сальского городского поселения, утвержденный Решением Собрания депутатов Сальского городского поселения от 07.06.2012 № 224/ Администрация Сальского городского поселения /adm-salsk.ru
* ↑ «Главная::Федеральная служба государственной статистики». www.gks.ru. Arxivat de l'original el 2010-12-03. [Consulta: 9 maig 2019].
# Santiago Vázquez (periodista)

Santiago Vázquez (Montemayor de Pililla, Valladolid, 28 de novembre de 1930 – 19 de novembre de 2022) va ser un periodista espanyol.

## Biografia

Molt jove es va traslladar a Segòvia on va debutar en 1949 com a locutor en l'emissora de ràdio local. En 1959 va ingressar en RNE i el 14 de febrer de 1960 es va incorporar a Televisió Espanyola, entrant a formar part dels serveis informatius. A partir d'aquell moment esdevé un dels rostres més populars del mitjà durant els dues dècades següents. En els anys seixanta va presentar programes com a Panorama de actualidad (1963), Aquí España (1965) o Plaza de España (1966), Noche del sábado (1967-1968) o La quiniela (1968). A finals d'aquesta dècada s'incorpora com a redactor del Telediario.
No obstant això no va ser fins a finals de la dècada dels setanta quan li arriba l'oportunitat de dirigir i presentar un espai que va marcar una època en el món de la televisió: El divulgatiu Un mundo para ellos, que per primera vegada en televisió a Espanya abordava temes com les relacions entre pares i fills.
Després d'abandonar TVE al juny de 1992, ha treballat en premsa escrita, col·laborant amb els diaris ABC i La Razón.
En 2003, va publicar les seves memòries, titulades Testigo de una vida, que li va valer el Premi Diego de Colmenares atorgat pel Centro Segoviano de Madrid. També ha publicat Isabel I de Castilla: una Reina para la historia (2005).
Col·laboràen el programa Sexta Dimensión, de Radio Nacional de España, amb la secció Claves de la Historia.
Es germà del també periodista Javier Vázquez. És pare de Santiago, Fernando i Pilar Vázquez.

## Programes a TVE

* Panorama de actualidad (1963)
* Aquí España (1965)
* Plaza de España (1966)
* Noche del sábado (1967-1968)
* La quiniela (1968)
* Telediario (1968-1973)
* Buenas tardes (1973-1974)
* El mundo de la televisión (1975-1976)
* Voces a 45 (1975)
* Siete días (1977-1978)
* Un mundo para ellos (1979-1983)
* Generación 800 (1985)
* La hora de la salud (1990-1991)
* La hora de vivir (1991-1992)

## Referències

* ↑ «El periodista Santiago Vázquez publica un libro sobre su trayectoria en Radio Segovia y TVE». El Adelantado de Segovia. Arxivat de l'original el 2014-01-13. [Consulta: 13 gener 2014].
* ↑ «Un mundo para ellos». El País, 09-06-1979. [Consulta: 13 gener 2014].
* ↑ «Santiago Vázquez recibe el Premio Diego de Colmenares». Diario ABC, 08-06-2004. [Consulta: 13 gener 2014].

## Enllaços externs

* Fitxa a IMDb
# Sant Jaume de Calaf

Sant Jaume de Calaf és una església de Calaf (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau, amb capelles laterals de planta quadrangular i cripta sota el presbiteri. Té 40 metres de llargada per 12,5 metres d'amplada i gairebé 20 metres d'alçada. Al costat dret de la nau hi ha sis altars, mentre que al costat esquerre només n'hi ha cinc, perquè una de les arcades laterals serveix de pas a una espaiosa capella, dedicada al Santíssim Sagrament.
D'estil gòtic tardà, té una marcada influència clàssica als pilars.
El campanar és el més alt de la comarca, arriba als 57 metres (52 metres segons la Gran Geografia Comarcal).

## Història

Situada a l'antic emplaçament de la primitiva capella de Sant Miquel, s'obrí al culte l'any 1639. Vers l'any 1670 se'n va construir la façana i l'esvelt campanar de 52 metres d'alçada. Les obres acabaren el 1720.
L'església tenia un orgue, fet l'any 1670, i nombrosos altars barrocs, un dels quals era, segons Duran i Sampere, obra dels germans Serra. Tant l'orgue com els altars foren destruïts durant la guerra, l'any 1936.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Jaume de Calaf». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Sant Julià dels Torrents

Sant Julià de Torrents és una església de Lladurs (Solsonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Restes de l'antiga església adjacent a la Rectoria situada en un entorn boscós al poble dels Torrents de Lladurs. L'edifici és de planta quadrangular de tres naus amb absis semicircular i coberta a doble vessant que s'ha ensorrat. Entre els trams de mur que resten dempeus destaca al frontis el campanar que s'eleva del conjunt. El campanar és de planta quadrada i a mitja alçada passa a una secció octogonal amb quatre obertures d'arc de mig punt adovellades delimitades per línies d'imposta i cornises contínues. La part superior està rematada per uns adorns en forma de bola. La construcció és de maçoneria amb l'ús de pedres ben tallades a les obertures, cantonades i al campanar. A l'interior es conserven arcs i alguns motius ornamentals.

## Història

L'església havia tingut un retaule barroc del qual només queda referència documental.

## Referències

* 1 2 «Sant Julià de Torrents». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 agost 2021].
# Sant Julià i Santa Basilissa de Jújols

Sant Julià i Santa Basilissa de Jújols és l'església parroquial del poble i terme de Jújols, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És 300 metres al sud del nucli urbà de Jújols, al costat del cementiri.

## Història

El lloc de Iullus apareix per primera vegada en un document l'any 950, quan el papa Agapit II confirma alous de Sant Miquel de Cuixà en aquesta població. De fet, restà en poder d'aquesta abadia fins al segle xvi. L'església apareix en una acta del 1169, en què es dona una vinya del costat de l'església. El 1570 apareix com a sufragània de Sant Martí de Canavelles, i el 1577 fou unida a Sant Jaume de Vilafranca de Conflent. El 1630 consta la fundació en aquesta església de la confraria del Roser.

## L'edifici

Sembla que l'edifici va ser construït el segle xi, com en fan testimoni els arcs llombards de l'absis, sobre una torre quadrada preexistent. Inicialment constava de nau única acabada en absis semicircular, però en una reforma posterior s'hi afegí una segona nau al costat sud, unida a la primera per grans arcs. D'aquesta mateixa època també seria el campanar d'espadanya que remata el temple.
Del mobiliari en destaquen una marededéu de fusta del segle tretzè o catorzè, una estàtua dels sants patrons i els retaules barrocs del Roser (1630) i de sant Antoni de Pàdua (segle XVII). Els batents de la porta de l'església presenta una interessant decoració de forjats romànics.

## Els sants patrons

Sant Julià i santa Basilissa, patrons de l'església i de la seva parròquia, foren una parella que renuncià a consumar el seu matrimoni per dedicar-se a la propagació del cristianisme, són objecte de veneració popular a la Catalunya del Nord i, ultra aquesta, hom els dedicà també les esglésies del Soler, de Terrats, de Torrelles de la Salanca, de Vilamulaca, de Vilanova de Raó i de Vinçà. El conjunt ha estat restaurat en els darrers anys. És monument històric de França des del 1967.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Puigferrat i Oliva, Carles; Ponsich, Pere. «Jújols: Sant Julià i Santa Basilissa de Jújols». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «77 - Jújols». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 75. Sant Julià i Santa Basilissa de Jújols». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Jújols». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Sant Julià i Santa Basilissa de Jújols en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ És monument històric amb la referència PA00104042

## Enllaços externs

* Descripció i fotografia Arxivat 2011-09-10 a Wayback Machine. (francès)
* Fotografies Arxivat 2013-07-30 a Wayback Machine.
# Sein Segen fließt daher wie ein Strom, BWV Anh. 14

Sein Segen fließt daher wie ein Strom, BWV Anh. 14 (Que la seva benedicció flueixi com un corrent) és una cantata perduda de Bach, estrenada a Leipzig el 12 de febrer de 1725, per al casament de Christoph Friedrich Lösner i Johanna Elisabeth Scherling, d'autor desconegut.

## Referències

* ↑ Bach Cantatas Website

## Bibliografia

* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website