OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juangodoyita

La juangodoyita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom de Juan Godoy, descobridor de la mina de plata de Chañarcillo.

## Característiques

La juangodoyita és un carbonat de fórmula química Na₂Cu(CO₃)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2004. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Es troba en forma de grans fins, amb cristalls de fins a 5 micres de grandària, pseudomorfa després de calconatronita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la juangodoyita pertany a «05.AB: Carbonats sense anions addicionals, sense H₂O, alcalinoterris (i altres M$^{2+}$)» juntament amb els següents minerals: calcita, gaspeïta, magnesita, otavita, rodocrosita, siderita, smithsonita, esferocobaltita, ankerita, dolomita, kutnohorita, minrecordita, aragonita, cerussita, estroncianita, witherita, vaterita, huntita, norsethita, alstonita, olekminskita, paralstonita, baritocalcita, carbocernaïta i benstonita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Santa Rosa, al districte de Santa Rosa-Huantajaya, Iquique (Regió de Tarapacá, Xile), l'únic indret on se n'ha trobat aquesta espècie, on sol trobar-se associada a altres minerals com: malaquita, calconatronita, calcita i anhidrita.

## Referències

* ↑ «Juangodoyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 maig 2016].
# Juani Escamilla García

Juani Escamilla García (Protectorat espanyol al Marroc, 18 de febrer de 1952) és una exfutbolista espanyola.
Migcampista, jugà durant deu temporades amb el llavors Penya Femenina Barcelonista (1974-84). Amb el club blaugrana disputà diversos tornejos oficiosos i, amb la integració de l'equip dins la Federació Catalana de Futbol la temporada 1980-81, participà a les primeres competicions oficials, la Lliga catalana i la Copa Generalitat. En l'àmbit estatal, finalitzà en tercera posició al primer Campionat de futbol femení oficiós disputat el 1981, precedent de l'actual Copa de la Reina. Disputà el primer partit internacional de la selecció espanyola, que es disputà el febrer de 1983 a l'Estadi de Tecla, d'A Guardia.

## Referències

* ↑ Tomás Belenguer, 2021, p. 336.
* ↑ Tomás Belenguer, 2021, p. 85-94.
* ↑ Menayo, David. «Nueve apellidos gallegos y cuatro partidos para el recuerdo» (en castellà). Marca, 30-11-2023. [Consulta: 14 desembre 2023].

## Bibliografia

* Tomás Belenguer, Manuel. Barça femení : història des dels orígens fins al triplet. Barcelona: Editorial Base, 2021. ISBN 9788419007001.
# Juan Miguel Navarro

Juan Manuel Navarro fou un compositor espanyol del Renaixement, nascut probablement a Sevilla.
El 1566 va concórrer a les oposicions de Salamanca, que guanyà; però fou acomiadat el 1574 i ocupà la seva plaça Rodrigo Ordoñez, el qual també renuncia de seguida. A Salamanca, Navarro va conèixer el poeta Espinel, que fa grans elogis del compositor.
Navarro publicà un llibre en foli (partició de faristol) on es conten un servei complet de Vespres (Salms, Himnes de Tempore, propis i comuns de sants; el càntic Magnificat pels vuit tons del cant pla) més l'himne de Completes i Te Deum, a veus diverses. A més va compondre Misses, Motets i molta diversitat d'obres, que tingueren gran acceptació.
Després de Cristóbal de Morales, Navarro, sense excloure Francisco Guerrero, fou el compositor que va gaudir de més èxit. Algunes de les seves obres es poden veure al diari La Lira Sacra Hispana i al Esemplare ossia Saggio Fondamentale pratico di contrappunto sul canto fermo, del pare Giovanni Battista Martini.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. volum 37: Mu-Neby. (Repr. de l'edició de 1918). Madrid: Espasa-Calpe, 1976, p. 1282. ISBN 84-239-4537-5.
* ↑ Eslava, Hilarión. Lira sacro hispana (en castellà). v. 2, t. 1, segle xvi, sèrie 2. Madrid: M. Martín Salazar, 1852-60.
* ↑ Martini, Giovanni Battista. «Esemplare, o sia Saggio fondamentale pratico di contrappunto». IMSLP. [Consulta: 17 juny 2020].
# Jules Michelet

Jules Michelet (21 d'agost de 1798 - 9 de febrer de 1874) va ser un historiador francès d'orientació republicana i lliure pensadora.
Michelet va néixer a París, dins una família Hugonot. Les seves primeres obres van ser textos escolars. El 1831 va publicar Introduction à l'histoire universelle on va mostrar els seus dots literaris alhora que es va mostrar (segons l'onzena edició de l'Enciclopèdia Britànica) uns punts de vista peculiars que no feien molt fiables les seves conclusions malgrat que no falsejava intencionadament els fets.
A partir de 1830 va obtenir un lloc de treball a l'oficina del registre i va ser professor a la facultat de literatura on també exercia la docència l'historiador Guizot. A partir d'aleshores començà els seus treballs principals com la monumental Histoire de France que va tardar 30 anys a completar i altres obres d'erudició com Œuvres choisies de Vico, les Mémoires de Luther écrits par lui-même, els Origines du droit français, i després le Procès des Templiers.
A partir de 1838 va ser escollit membre del Collège de France i va iniciar, mostrant una aversió contra els principis de l'autoritat i el clericalisme, una campanya contra els jesuïtes que tornaven a l'activitat a França.
Escriví una entusiasta Histoire de la revolution française on fidel al seu estil considera la Revolució Francesa com una nova religió essent el credo la Declaració dels drets de l'Home i els profetes Rousseau i Voltaire. Considera que l'heroi de la Revolució va ser "El Poble" i el Terror exercit pels individus de la classe mitjana. també va escriure Les Femmes de la revolution (1854).
Una de les seves obres més populars foren L'Insecte i L'Amour (1859) que són en part pamflets i en part tractats morals.

## Bibliografia

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Jules Petiet

Jules Petiet (Florència, 5 d'agost del 1813 – París, 29 de gener del 1871) va ser un enginyer mecànic francès que treballà en el desenvolupament primerenc del ferrocarril a França.
Era fill d'un enginyer ferroviari i net de Claude-Louis Petiet (ministre de la Guerra 1796-1797, senador el 1806). Va ser el cap d'obres dels Chemins de Fer du Nord des de 1845, i va esdevenir enginyer de locomotores el 1848. Des de 1868 fins a la seva mort va ser dirigir l'escola d'enginyeria École Centrale des Arts et Manufactures de Paris. Presidí la "Société des Ingénieurs Civils".
Fou nomenat cavaller (1 de setembre del 1848) i oficial (7 de novembre del 1813) de la Legió d'Honor. El cognom de Petiet apareix inscrit a la Torre Eiffel. Hi ha un carrer a París anomenat rue Petiet al districte 17è

## Locomotores

Va dissenyar la classe de locomotores de 0-8-0T conegudes com a Fortes Rampes

## Referències

* ↑ Davies, 1997, p. 2.
* ↑ «Jules Petiet» (en francès). [Consulta: 1r novembre 2015].
* ↑ «Expedient de Jules Alexandre Petiet, al web de la Legió d'Honor» (en francès). [Consulta: 1r novembre 2015].
* ↑ Davies, 1997, p. 3, 20.
# Kitahiroshima

Kitahiroshima (北広島市, Kitahiroshima-shi) és una ciutat i municipi situat a la subprefectura d'Ishikari, a Hokkaido, Japó. Kitahiroshima és el 14é municipi més poblat de Hokkaido i es troba a l'àrea metropolitana de Sapporo. La seua població el 2019 va ser de 58.268 persones.

## Història

L'1 de setembre de 1996 el municipi de Hiroshima va ser promocionat a l'status de ciutat, però de seguida va sorgir el problema de que ja hi havia al país una ciutat anomenada Hiroshima (capital de la prefectura del mateix nom), així doncs, l'antic municipi de Hiroshima va haver de ser reanomenat amb el nom de Kitahiroshima (literalment, Hiroshima nord o Hiroshima del nord en japonés, possiblement fent referència a la seua situació al nord del Japó). De fet, el nom de l'antic i l'actual municipi prové del fet que la zona va ser poblada a principis de l'era Meiji per immigrants de la ciutat d'Hiroshima, a la regió de Chugoku.

### Cronologia

* 1884: 25 famílies, 107 persones emigrades d'Hiroshima s'instal·len a la zona.
* 1894: Es funda el nou municipi d'Hiroshima.
* 1968: La vila d'Hiroshima es promocionada a poble.
* 1996: Hiroshima es promocionada a ciutat i canvia el seu nom a Kitahiroshima.

## Administració
### Assemblea municipal

La composició del ple municipal de Kitahiroshima és la següent:
| Partit | Partit | Regidors |
| Club Liberal | PLD | 7 / 22 |
| Partit Comunista del Japó | PCJ | 3 / 22 |
| Kōmeitō | KMT | 2 / 22 |
| Xarxa Ciutadana de Hokkaidō | XCH | 2 / 22 |
| Club Ciutadà | PDC | 2 / 22 |
| Independents | | 6 / 22 |
| Escons vacants | | 0 / 22 |

### Alcaldes

En aquesta taula només es reflecteixen els alcaldes democràtics, és a dir, des de l'any 1947. Cal recordar que la ciutat de Kitahiroshima es fundà l'any 1996, però a aquesta taula també s'inclouen els alcaldes de l'anterior ciutat de Hiroshima.
| Període | Alcalde | Partit |
| 1996-2005 | Tetsuhide Honroku | Ind |
| 2005- | Masami Ueno | Ind |

## Demografia

Kitahiroshima va començar a créixer demogràficament a mitjans de la dècada de 1970, una miqueta més tard que la resta de municipis del seu entorn, que ho feren als 1950 o 1960 per la incipient expansió de Sapporo. Kitahiroshima també és una ciutat dormitori de Sapporo vivint treballadors que es desplacen tots eld dies a la capital i alguns campus de les universitats de Hokkaido. No obstant això, des de mitjans de la dècada dels 2010 (quan el Japó va deixar de tindre un creixement positiu), la població de Kitahiroshima ha anat baixant any rere any.
Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2010 | 2020 |
| 4.502 | 3.942 | 3.973 | 6.994 | 7.564 | 9.746 | 34.148 | 47.758 | 57.731 | 60.370 | 58.268 |

## Transport
### Ferrocarril

* JR Hokkaidō, Línia Chitose
** Estació de Kitahiroshima

### Carretera

Es pot accedir a Kitahiroshima per les carreteres nacionals 36, 274 i per una eixida a l'autopista.

## Ciutats agermanades

* Higashihiroshima, prefectura de Hiroshima, Japó (1980)

## Referències

* ↑ «姉妹都市». [Consulta: 29 febrer 2016].
* ↑ https://www.city.kitahiroshima.hokkaido.jp/hotnews/files/00120900/00120986/20190520170915.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D
# José Luis García Arrojo

José Luis García Arrojo és un director de producció de cinema espanyol, guanyador del Goya a la millor direcció de producció el 1993.
Treballa al cinema des de mitjans dels anys 1970, i debutà com a assistent a la direcció de producció a la pel·lícula El crack de José Luis Garci el 1981. Continuaria com a assistent a Asesinato en el Comité Central de Vicente Aranda (1982), La colmena (1982) de Mario Camus, Soldados de plomo (1983) de José Sacristán i La conquista de Albania (1984) d'Alfonso Ungría.
S'inicià ja com a director de producció amb Adiós pequeña (1986) d'Imanol Uribe, i el 1991 fou nominat al Goya a la millor direcció de producció per la seva tasca a Beltenebros. Després de treballar a Una mujer bajo la lluvia (1992) de Gerardo Vera, el 1993 va obtenir el Goya a la millor direcció de producció per Tirano Banderas. El 1994 fou novament candidat al Goya per la seva producció a El detective y la muerte de Gonzalo Suárez. Després ha participat en pel·lícules menors com El rey del río (1995) i Báilame el agua (2000), fou productor de la sèrie de televisió Vértigo (1999) i productor executiu a Cachorro (2004). Després de participar en la producció de Bullying (2009), que participà al Festival Internacional de Cinema de Mont-real, el 2011 va fitxar per la productora Four Luck Banana.

## Referències

* ↑ Beltenebros al web dels Premis Goya
* ↑ Tirano Banderas al web dels Premis Goya
* ↑ El detective y la muerte al web dels Premis Goya
* ↑ Bullying en el World Film Festival de Montreal a panoramaaudiovisual.com
* ↑ Four Luck Banana refuerza su área de ficción con el fichaje de José Luis García Arrojo, formulatv, 12 d'abril de 2011
# Lipovník (Nitra)

* No s'ha de confondre amb Lipovník (Košice).
Lipovník és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país.
Està situat al nord de la regió, prop del riu Nitra (conca hidrogràfica del Danubi) i de la frontera amb les regions de Trnava i Trenčín.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1283.

## Referències

* ↑ Citypopulation.de Estadístiques del districte de Topoľčany. Consultat el 20 de desembre del 2021.
* ↑ «(eslovac) (anglès) obce.sk». [Consulta: 20 desembre 2021].
# Marcus Gayle

Marcus Gayle (Hammersmith, 27 de setembre de 1970) és un exfutbolista jamaicà de la dècada de 1990.
Fou 18 cops internacional amb la selecció de Jamaica.
Pel que fa a clubs, destacà a Brentford FC, Wimbledon FC i Watford FC.
Posteriorment fou entrenador.

## Referències

* ↑ Radnedge, Keir. «All go for Gayle». Daily Mail, 29-01-1998. [Consulta: 4 maig 2014].
* ↑ «Brentford FC on Twitter». Twitter. [Consulta: 19 octubre 2015].
* ↑ «Football photographic encyclopedia, footballer, world cup, champions league, football championship, olympic games & hero images by sporting-heroes.net». sporting-heroes.net. [Consulta: 19 octubre 2015].
* ↑ «Marcus Gayle | Football Stats | No Club | Age 47 | 1989–2007 | Soccer Base».
* ↑ The PFA Footballers' Who's Who 2003/2004. Queen Anne Press, 2003, p. 163. ISBN 1-85291-651-6.
* ↑ Marcus Gayle a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «BBC Sport – Football – Non League – Gayle quits as Dons rebuild squad». bbc.co.uk [Consulta: 19 octubre 2015].
* ↑ «Dons legend Gayle leaves his Marcus!». Your Local Guardian. [Consulta: 19 octubre 2015].
# Gabriel Cañellas i Fons

Gabriel Cañellas i Fons (Palma, 1941) fou el president del Govern de les Illes Balears des del 1983 al 1995, en un principi sota les sigles d'Alianza Popular, després amb la Coalició Popular i finalment amb el Partit Popular.
Va ser l'impulsor de l'anomenat canyellisme, regionalisme eminentment folklòric sense cap mena de reivindicació nacional només defensant l'adaptació dels postulats o mesures estatals a la realitat illenca.
Imputat pel conegut cas Túnel de Sóller per prevaricació en l'adjudicació de les obres del Túnel de Sóller. També se'l relacionà amb la fallida de la societat de valors Brokerval. Durant el seu mandat, diners provinents de l'empresa constructora d'Antonio Cuart serviren per finançar el PP a les Balears en les campanyes de 1989 (Eleccions Generals) i 1991 (Eleccions Locals i Autonòmiques) i per finançar la Fundació Illes Balears presidida pel mateix Gabriel Cañellas. Finalment la sentència del Tribunal Superior de Justicia de les Illes Balears donà per prescrit el provat delicte.
El 1995 l'escàndol del túnel de Sóller força la dimissió de Cañellas, essent substituït per Cristòfol Soler com a president del Govern Balear. Soler en un primer moment seguí dins el canyellisme fins que al gener de 1996 s'apartà del corrent.

## Referències

* ↑ «El cañellismo cañí» (en castellà). Diario de Mallorca, 07-03-2010. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 24 desembre 2013].
* ↑ «El Supremo confirma que Cañellas cometió cohecho, pero el delito ha prescrito» (en castellà). El País, 16-12-1998. Arxivat de l'original el 2021-01-23. [Consulta: 20 març 2014].

## Bibliografia

* La crisis del cañellismo: crónica de los meses más azarosos de la derecha balear. Res Publica Edicions. Eivissa, 1996. ISBN 8492188820.
* Conversa amb Gabriel Cañellas: l'amo en Biel. Gabriel Cañellas Fons, Jaume Sastre. Lleonard Muntaner, Editor, 2003. ISBN 849536090-X

## Enllaços externs

* Bibliografia
* Biografia PDF
* Un article sobre l'aniversari de la presa de possessió de Gabriel Cañellas Arxivat 2011-12-03 a Wayback Machine. (castellà)
# Can Raspall dels Horts

Can Raspall dels Horts és una masia de Torrelavit (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia està situada a la part baixa del terme, al costat d'una riera on hi ha un petit bosquet i una font. És un edifici format per planta baixa, pis i golfes, amb teulada a dues aigües. La façana presenta una torratxa lateral amb coberta de pavelló i galeria.
Les obertures presenten emmarcaments característics d'estil modernista. Hi ha utilització de maó vist i de ceràmica vidriada i decorada amb motius florals. La teulada és amb ràfec sobre mènsules.

## Història

La masia de Can Raspall dels Horts té el seu origen en el segle xvii (1605). La reforma modernista és obra de l'arquitecte Antoni Pons i Domínguez i es va realitzar l'any 1909.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Raspall dels Horts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Mostová

Mostová és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trnava, a l'oest del país.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1245. La vila fou annexionada per Hongria després del primer arbitratge de Viena el 2 de novembre de 1938, any en què tenia 1.781 habitants. Formà part del districte de Galanta, el nom del poble abans de la Segona Guerra Mundial era Mostová Kerť/Hidas-Kürt. Durant el període del 1938 al 1945 s'anomenava Hidaskürt, en hongarès. Després de l'alliberament la vila es reintegrà a la reconstituïda Txecoslovàquia.
# Pedaç (peix)

* Per a altres significats, vegeu «pedaç».
El pedaç (Bothus podas podas) és un peix de la família dels bòtids, de l'ordre dels pleuronectiformes, i autòcton de la Mediterrània.

## Morfologia

* La seua talla màxima és de 25 cm.
* Té el cos deprimit i de forma ovalada.
* La seua boca és petita.
* Els ulls, molt separats, amb l'inferior per davant el superior, apareixen al costat esquerre.
* Els mascles presenten una petita espina en el morro superior i els ulls es troben més separats.
* La línia lateral només apareix a la cara oculada.
* L'aleta dorsal -que comença per davant els ulls- i l'anal són llargues.
* L'anal es troba precedida per una espina.
* És mimètic, és a dir, la seua coloració varia segons el fons en el qual es trobi.
* És de color gris amb taques negres i marrons.
* Té una o dues taques a la part posterior.
* La cara inferior és blanca amb tons blaus.

## Reproducció

Es reprodueix entre els mesos de maig i agost. Les larves són transparents. Quan arriben als 3 cm pateixen la metamorfosi i passen al bentos.

## Alimentació

Menja petits peixos i invertebrats bentònics.

## Hàbitat

És bentònic de fons sorrencs on roman immòbil enterrat sota una fina capa de sorra. És molt comú a les platges i pot trobar-se entre els banyistes. Apareix en aigües somes fins als 400 m. També apareix a vaires (zones sorrenques a les praderies de fanerògames).

## Costums

Quan se sent amenaçat surt nedant a gran velocitat aixecant la sorra i aprofita per enterrar-se quan no se'l veu.

## Pesca

Es captura amb arts d'arrossegament i amb volantí quan es pesca el raor.

## Referències

* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'Introducció a la Naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Planes 266-267.

## Enllaços externs

* ICTIMED Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (castellà)
* Hàbitat i alimentació (castellà)
Viccionari
# Pla del Bon Aire

* Per a altres significats, vegeu «Pla del Bon Aire – el Garrot».
El Pla del Bon Aire (de vegades ortografiat Pla del Bonaire) és un grup d'habitatges que conforma un dels barris de Terrassa. Situat al pla de Can Roca, tocant a la carretera de Matadepera, ocupa l'extrem nord-oriental del districte 5 o del Nord-oest. Té una superfície de 0,16 km² i una població de 2.552 habitants el 2021.
Està limitat al nord per l'avinguda de Lacetània, al sud per l'avinguda de Béjar, a l'est per la carretera de Matadepera (BV-1275) i a l'oest pel carrer de Berga.
Depèn de la parròquia del Carme, al barri de Sant Pere. La festa major és el primer diumenge de juny.

## Història

El polígon d'habitatges del Pla del Bon Aire va sorgir a mitjans de la dècada del 1960 arran de la creació de la cooperativa de Sant Carles Borromeu, a l'empara de l'Obra Sindical del Hogar, que volia aixecar diversos blocs de pisos al pla de Can Roca, prop de la carretera de Matadepera. Un cop construïts els dos primers blocs, l'empresa va fer fallida, i l'obra fou continuada per l'Institut Nacional de l'Habitatge ja entrats els anys 70, que hi va bastir 19 blocs més.
Al començament la barriada era coneguda com els pisos de Sant Carles Borromeu o els pisos de la carretera de Matadepera, però més endavant el municipi va adoptar la designació actual agafant el nom de la zona veïna situada més al nord, on es va aixecar la urbanització del Garrot, tocant a Matadepera. El complex esportiu i del centre cívic han ajudat a donar entitat al barri.
Aquest barri és potent esportivament gràcies a les instal·lacions del Poliesportiu del Pla del Bonaire, que dona servei a aquest barri i als barris veïns (com Can Roca)

## Referències

* ↑ Puigjaner, Josep-Maria. Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. Institut d'Estudis Catalans, 2003. ISBN 978-84-393-6189-3.
* ↑ «pla del Bon Aire». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ «Ajuntament de Terrassa – Anuari estadístic 2021». [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ Serrat, Narcís. «Terrassa luce sus almendros» (en castellà). La Vanguardia, 13-01-2023. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ Martínez i Mollet, Pere «Evolució dels models de reordenació del sistema de mobilitat de Terrassa». Escola Tècnica Superior d'Enginyeria de Camins, Canals i Ports de Barcelona Enginyeria de Camins, Canals i Ports (Pla 1995), 01-05-2007.

## Enllaços externs

* «Associació de veïns i veïnes del barri del Pla del Bon Aire». Arxivat de l'original el 2022-12-04. [Consulta: 4 desembre 2022].
# Pla del Bon Repòs (Alacant)

El Pla del Bon Repòs, popularment El Pla, és un barri de la ciutat d'Alacant a l'Alacantí (País Valencià).
Limita al nord amb el barri del Garbinet, a l'est amb Bonavista, al sud amb el Raval Roig-Mare de Déu del Socors i amb la serra del Benacantil, i a l'oest amb les Carolines Altes i les Carolines Baixes.
Segons el cens municipal de 2006, té 13.855 habitants.

## Història

A principis del segle xx naixen els primers projectes de planificació del Pla del Bon Repòs. L'arquitecte Guardiola Picó va plantejar un traçat lineal, amb amples carrers i alberedes, que va prosperar, mentre que va ser Vicente Santafé qui el 1912 va traçar el pla d'alineacions d'aquesta zona propera al Benacantil.
L'edificació de l'antic Hospital Provincial el 1924 en va afavorir el creixement a l'empara d'una normativa menys restrictiva que la de l'eixample. Després de la Guerra Civil espanyola van sorgir els habitatges de l'Obra Social de la Llar (1940), les instal·lacions esportives de Montemar (1946), i el grup de la Sagrada Família, promogut el 1947 per la Constructora Benèfica de l'antiga CAM.

## Referències

* ↑ Font: Ajuntament d'Alacant. Població per barris Arxivat 2007-03-22 a Wayback Machine.
* ↑ «ALICANTE EN EL RECUERDO: LOS BARRIOS Y PEDANÍAS (I)». [Consulta: 3 maig 2023].
Vegeu: Llista de barris d'Alacant
# Pere de Vall-llebrera

Pere de Vall-llebrera va ser un picapedrer de la vila de Cervera nascut durant el segle xiv, autor del Campanar de Cervera i d'altres edificacions. Hi ha constància que el 1435 el mestre Vall-llebrera treballava en el portal del temple gòtic de Santa Maria de Cervera. Abans, però, per tal de cobrir les campanes, anteriorment al descobert, el desembre del 1423 s'encarreguen alhora quatre noves campanes i la conclusió del campanar. Aquesta nova fase de les obres recau també en el mestre Vall-llebrera, amb qui es pacta un minuciós contracte que assenyala com a model explícit de la torre cerverina, la de la Seu de Lleida.

## Referències

* ↑ «Pere de Vall-llebrera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Llobet Portella, Josep Maria «Les obres de Pere de Vall-llebrera al campanar de l'esglèsia de Santa Maria de Cervera (1432-1442)». Seu Vella: anuari d'història i cultura, Núm. 5, Data incorrecta, pàg. 281-307. ISSN: 1575-7625 [Consulta: 21 març 2020].
* ↑ Beseran i Ramón, Pere «El temple gòtic de Santa Maria de Cerveraː 1420-1442. L'obra del campanar i Pere de Vall-llebrera». Miscel·lania Cerverina, Núm. 16, 2003, pàg. 19-68. ISSN: 2385-426X [Consulta: 21 març 2020].