OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gabínia de pirates

La llei Gabínia de pirates (lex Gabinia de piratis) va ser una antiga llei romana establerta l'any 68 aC o començament del 67 aC (685 de la fundació de Roma) a proposta del tribú de la plebs Aule Gabini, un fidel de Gneu Pompeu Magne, sota els cònsols Luci Cecili Metel i Quint Marci Rex. Encarregava mitjançant un privilegium a Pompeu la lluita contra els pirates de la mar Mediterrània podent actuar a la mar i a les costes fins a una determinada profunditat, amb dret a ser assistit per les ciutats, els governadors romans i els sobirans clients. La llei proposava posar el general Pompeu al capdavant de 270 vaixells, 120.000 unitats d'infanteria i 4.000 de cavalleria (aquesta última en lluita a les zones costaneres romanes), dividit el mar i la costa en tretze sectors per vèncer els pirates en 3 mesos. Mai abans s'havien donat tants poders a un sol general i això va despertar el recel del senador Ciceró i del tribú de la plebs Trebel·li, que la va vetar temporalment. També li donava el control del territori costaner fins a 50 milles, com que això suposava un control gairebé absolut sobre totes les províncies romanes, ja que la majoria tenien costa, el governador de Creta Quint Cecili Metel Crètic tement que Pompeu acabés convertint-se en un dictador temible com havia passat amb Sul·la, es va oposar a la llei. Els comerciants (publicani), en canvi, van estar molt satisfets amb la llei Gabínia de pirates que va donar seguretat a les rutes marítimes, i va fer tan popular al seu proponent que li va servir de suport per a la seva candidatura a cònsol.
La llei va rebre els sobrenoms de lex de uno imperatore contra praedones instituendo o lex de piratis persequendis.

## Referències

* ↑ Apià Història de Roma, XII, 14, 94
* ↑ Cassi Dió Història de Roma XLII,29
* ↑ Braund, D.C.. "Piracy under the principate and the ideology of imperial eradication", en: War and society in the Roman world, J. Rich, G. Shipley (eds.), 1993, p. 195-212.

## Bibliografia

* Puente y Franco, Antonio de; Francisco Díaz, José Francisco. Historia de las leyes, plebiscitos i senadoconsultos más notables desde la fundación de Roma hasta Justiniano (pdf) (en castellà). Madrid: Imprenta de Don Vicente de Lalama, 1840. Arxivat 2017-11-07 a Wayback Machine.
* Ciceró pro Lege Manilia 17; Gai Vel·lei Patercle Historiae Romane ad At Vinicium Cos, II 31; Cassi Dió "Història de Roma", XXXVI 6; Plutarc, Vides paral·leles: Pompeu 25.
* Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867, p. 192 (Vol. I, Vol. II i Vol. III). Arxivat 2015-04-01 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* The Roman Law Library
# Vil·la Maria Rosa

Vil·la Maria Rosa és una obra de Sant Iscle de Vallalta (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar aïllat situat a una finca al sud-est del nucli. Consta de dos plantes i la coberta a dues vessants. La composició de la façana és molt sòbria i simètrica. A la planta baixa, la porta d'accés situada al centre està emmarcada per dues columnes que sostenen un petit porxo cobert per un ràfec de petita volada. Als laterals, dues finestres amb ampit de teules i un trenca aigües pla. Al centre del pis superior trobem una finestra bífora formada per dues obertures amb forma d'arc de mig punt recolzades a una petita columna. Destaca el trenca aigües que segueix la forma dels arcs d'aquesta obertura.

## Referències

* ↑ «Vil·la Maria Rosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Mcal·listerita

La mcal·listerita és un mineral de la classe dels borats. Va ser anomenada l'any 1965 per Waldemar Schaller, Angellina Calomeris Vlisidis, i Mary Emma Mrose en honor de James Franklin McAllister, geòleg del USGS (Servei Geològic dels Estats Units); fou qui va descriure el material per primer cop. El mineral tipus es conserva a la Smithsonian.

## Característiques

La mcal·listerita és un borat de fórmula química Mg₂[B₆O₇(OH)₆]₂·9H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mcallisterita pertany a «06.FA: Neso-hexaborats» juntament amb els següents minerals: aksaïta, rivadavita, admontita i teruggita.

## Formació i jaciments

S'ha descrit com a mineral secundari en vetes en basalts com aproducte d'alteració de colemannita i priceïta i com a mineral primari en borats metamorfitzats. Sovint es troba associat a sassolita, ginorita, guix, starkeyïta, rivadavita, hexahydrita, hydroboracita i hungchaoïta. S'ha descrit a l'Argentina, el Kazakhstan, els Estats Units i la Xina.

## Referències

* ↑ «Mcallisterite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Mcallisterite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 2012-07-15. [Consulta: 6 juny 2017].
# Paddy Moloney

Paddy Moloney (Donnycarney, Dublín, 1 d'agost del 1938 - 12 d'octubre del 2021) fou el líder del grup folk irlandès The Chieftains. Flautista i gaiter, mestre de l'Uilleann pipes, n'aprengué d'un altre gran intèrpret, Leo Rowsome. Sa mare li comprà un xiulet de llauna quan tenia sis anys i a l'edat dels vuit començà a aprendre a tocar l'Uilleann pipes. També practicà l'acordió i el bodhrán. A finals de la dècada de 1950 conegué Seán Ó Riada i s'uní al grup Ceoltóirí Chualann a principis dels 60. Junt amb Garech de Brun (anglesat a Garech Browne) de Luggala, fundà Claddagh Records el 1959. El 1968 se'n convertí en productor i supervisà la gravació de 45 àlbums.

## Discografia

* Paddy Moloney and others - The Drones and Chanters: Irish Pipering (1971)
* Paddy Moloney and Sean Potts - Tin Whistles (1974)
* Silent Night: A Christmas in Rome (1998)

## Notes

* ↑ La mort es conegué el mateix dimarts 12 i algunes versions la van situar en la vigília.

## Referències

* ↑ «Paddy MOLONEY death notice» (en anglès). Fanagans Funeral Directors, 13-10-2021. [Consulta: 14 octubre 2021].
* ↑ 324cat. «Mor el músic Paddy Moloney, icona del folk irlandès i fundador de The Chieftains», 12-10-2021. [Consulta: 12 octubre 2021].
* ↑ Leyenda, Alberto. «La emotiva despedida de Carlos Núñez a su "padre" Paddy Moloney, líder de The Chieftains» (en castellà), 12-10-2021. [Consulta: 12 octubre 2021].
# Jeunesse Club d'Abidjan

La Jeunesse Club d'Abidjan és un club de futbol ivorià de la ciutat d'Abidjan. Va ser fundat el 1932.

## Palmarès

* Copa ivoriana de futbol:
** 1963
* Copa Houphouët-Boigny:
** 2010

## Referències

* ↑ «FIF : JCAT». Arxivat de l'original el 2012-03-18. [Consulta: 26 juny 2018].
* ↑ Jeunesse Club d'Abidjan Treichville. SoccerWay
* ↑ «Ivory Coast - List of cup finals». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Ivory Coast - List of supercup finals». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Lucas Mondelo i García

Lucas Mondelo García (l'Hospitalet de Llobregat, 28 de juliol de 1967) és un entrenador de basquetbol català.
Va començar a dirigir equips hospitalencs com el Centre Catòlic l'Hospitalet, Club de Bàsquet l'Hospitalet, Associació Esportiva Centre-Sanfeliu, Santiago Apóstol, Bàsquet Femení l'Hospitalet i Universitari. Durant nou anys, 2012-2021 va dirigir la selecció espanyola de bàsquet amb la qual va guanyar tres medalles d'or i una de bronze als Campionats d'Europa, una medalla d'argent al Campionat del Món de 2014 i als Jocs Olímpics de Rio de Janeiro de 2016.
Amb la Selecció Espanyola sub-19 va aconseguir la medalla d'argent del mundial disputat a Tailàndia 2009. En aquella competició la selecció espanyola va derrotar la dels Estats Units 90-86. És l'única victòria d'Espanya en un partit oficial contra els EUA. Amb la selecció sub-20 va guanyar dues medalles europees; una d'argent el 2010 a Letònia i una d'or el 2011 a Sèrbia.

## Palmarès
### Clubs

* 2 Eurolligues de bàsquet femenina: 2010-11, 2016-17
* 2 Supercopes d'Europa de bàsquet femenina: 2011-12, 2017-2018
* 1 Lliga espanyola de bàsquet femenina: 2010-11
* 1 Copa espanyola de bàsquet femenina: 2010-11
* 2 Supercopes espanyola de bàsquet femenina: 2010-11, 2011-12
* 3 Lligues xineses de bàsquet femenina: 2012-13, 2013-14, 2014-15
* 1 Copa Rússia 2017-18
* 2 Lligues japoneses de bàsquet femení. 2020-21, 2021-22

### Selecció espanyola

* 1 medalla d'argent als Jocs Olímpics d'Estiu de 2016
* 1 medalla d'argent al Campionat del Món de bàsquet femení: 2014
* 1 medalla de bronze al Campionat del Món de bàsquet femení: 2018
* 3 medalles d'or al Campionat d'Europa de bàsquet femení: 2013, 2017, 2019
* 1 medalles de bronze al Campionat d'Europa de bàsquet femení: 2015

## Referències

* ↑ «Lucas Mondelo i García». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josip Belušić

Josip Belušić (Županići, 12 de març de 1847 - Trieste, 8 de gener de 1905) va ser un inventor i professor croat de física i matemàtiques nascut a l'Imperi Austríac.
Nascut en una família croata a l'actual territori de Croàcia durant el període de l'Imperi Austríac, Belušić va ser educat entre Pazin i Koper. Va completar els seus estudis a Viena i va ser professor a Koper i Castelnuovo, prop de Trieste. Belušić és recordat principalment per la seva invenció del velocímetre, que va patentar el 1888 i que va presentar al món el 1889, durant l'Exposició Universal de París, després de realitzar dos experiments entre Istria i Trieste el 1887 i el 1889.
Belušić va néixer a prop de Labin, a Istria, i va créixer a la petita ciutat de Županići, un poble situat a la vora de l'antic Imperi Austríac. Va ser professor a Koper a l'escola imperial. Belušić va presentar el seu invent a l'Exposició Universal de París de 1889, amb motiu de la qual es va construir la Torre Eiffel. Belušić originalment va anomenar el seu dispositiu "Velocímetre". Tot i això, va passar a denominar-se "Controlador automàtic de vehicles" amb motiu de la seva presentació a l'Exposició Universal. L'any de l'Exposició Universal de París, en la comuna de la capital francesa va anunciar una licitació per a l'elecció de la millor dispositiu per supervisar els serveis de transport local, i la Belušić velocímetre va ser triat com va resultar ser el dispositiu més precís. El juny de 1890, l'Acadèmia d'Inventors de França va elogiar Belušić i li va concedir un diploma i una medalla d'or, declarant-lo també membre honorari. El dispositiu de Belušić mesurava la velocitat, la durada del viatge, el nombre de passatgers i el temps de sortida i entrada de passatgers. Belušić va ser educat a Pazin. Van ser els rectors de Pisino els que primer van notar el seu talent per a les ciències naturals. Belušić va continuar els seus estudis a Viena. No sabem del cert què va passar amb l'inventor, que va morir a Trieste el 8 de gener de 1905.

## Referències

* 1 2 3 4 Ivanjko, Gordana. «Josip Belušić, an Istrian who invented the speedometer in 1888 and changed the world». 24 sata.
* 1 2 «Belušić, Josip». A: Hrvatska tehnička enciklopedija [Enciclopédia Técnica Croata].
* ↑ Milanović, Božo: Hrvatski narodni preporod u Istri, 1967, page 406
* 1 2 3 Jouvin, Bernard. «Compteur de vitesse: saviez-vous qu'il a 130 ans?». L'Est Républicain. Arxivat de l'original el 2021-02-14.
* ↑ Milanović, Božo. Hrvatski narodni preporod u Istri. Istarsko književno društvo sv. Cirila i Metoda, 1973, p. 406.
* ↑ Richard W. Bulliet. The Wheel: Inventions and Reinventions. New York, NY: Columbia University Press, 2020, p. 129. ISBN 9780231540612.
# Francisco Ponte y Blanco

Francisco Ponte y Blanco (La Corunya, 8 de juliol de 1853 - La Corunya, 22 de juliol de 1926) fou un enginyer, escriptor i polític gallec.
Nascut a La Corunya, durant la seva joventut es traslladà a l'Havana, on va ser un dels socis fundadors del Centre Gallec, en el qual també va exercir com a professor. De retorn a Galícia, va obtenir una plaça a la Prefectura d'Obres Públiques de la Corunya. En aquesta mateixa època va escriure un tractat que va conèixer gran divulgació com a llibre de text a l'Escola d'ajudants d'obres públiques de Madrid i les escoles d'enginyers navals i industrials i Arts i Oficis de tot l'Estat: el Tratado práctico de estereotomía. Aplicaciones al corte de piedras, maderas y hierros (1904). Així, va iniciar una destacada faceta com a tractadista de temes relatius a l'enginyeria i la construcció, però també com a publicista sobre problemes d'actualitat i llibres de viatges.
En la darrera etapa de la seva vida fou president de diferents entitats de la Corunya com l'Associació de la Premsa, Cooperativa Militar i Civil, Societat Filharmònica, i Circ d'Artesans, a més de contribuir a la fundació del Patronat de Caritat i treballar activament en la Junta Provincial de Protecció a la Infància. Fins i tot va arribar a ser alcalde de la seva ciutat natal en una efímera etapa durant el 1923, com a representant del govern de Manuel García Prieto. El 1921 ingressà a la Reial Acadèmia Gallega, i entre 1924 i 1926 ocupà el càrrec de president d'aquesta institució. També va ser condecorat amb la creu d'Alfons XII i l'encomana de nombre de l'Ordre Civil del Mèrit Agrícola.

## Publicacions

* Elementos de carreteras y ferrocarriles (construción y conservación) (1899)
* De la Coruña a París. Impresiones de un viaje (1910)
* Educación social en sus varios aspectos de la enseñanza profesional. Cajas de previsión y cooperación en general (1910)
* Cultura y puericultura. Su importancia e influencia educadora de la mujer en estos problemas (1911)
* Tratado práctico de estereotomía. Aplicaciones al corte de piedras, maderas y hierros (1915)
* La crisis agraria. Consideraciones generales (1916)
* A través de España. Ligeras impresiones. Recuerdos de un viaje por tierras solares (1917)

## Referències

* 1 2 3 Sánchez García, Jesús Ángel «Francisco Ponte y Blanco». Diccionario biográfico español. Real Academia de la Historia [Consulta: 5 març 2021].
* 1 2 «Don Francisco Ponte y Blanco, una dolorosa pérdida». Boletín da Real Academia Galega. Real Academia Galega, Núm. 186, 1926, pàgs. 121-124. Arxivat de l'original el 2018-04-11. ISSN: 1576-8767 [Consulta: 5 març 2021]. Arxivat 2018-04-11 a Wayback Machine.
* 1 2 Sisto Edreira, Rafael. «Francisco Ponte y Blancoː un técnico da administración con preocupacións didácticas, políticas e culturais». Album de Ciencia. Consello da Cultura Galega. [Consulta: 5 març 2021].
* 1 2 3 «Francisco Ponte y Blanco». Real Academia Galega. [Consulta: 5 març 2021].
# Vil·la Paula

La Vil·la Paula és un edifici residencial al número 159 de la carretera de Sarrià a Vallvidrera de Barcelona, amb entrada per la carretera de les Aigües. Té dos cossos ben diferenciats: l'habitatge en si i la torre-mirador adossada a una de les façanes laterals. És representatiu del pas cap al noucentisme, ja que combina elements que seran propis d'aquest amb l'ús, encara, d'elements modernistes d'entre els quals destaca l'ornamentació del balcó de la façana posterior i la terrassa de la façana principal. La construcció ocupa, a més, una posició privilegiada sobre la ciutat i és una fita visual.

## Referències

* ↑ Calpena, Daria memòria de la prospecció superficial i estudi del impacte sobre el patrimoni cultural (arqueològic,paleontològic i arquitectònic) projecte de desdoblament del túnel de vallvidrera c-16 pk 1+980 al 5+400 Barcelonès (Barcelona) octubre de 2010 PDF
* ↑ «Vil·la Paula». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
# Mcauslanita

La mcauslanita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom de David Alexander McAuslan (1943-), antic director d'exploració oriental de la Shell Canada Resources Ltd.

## Característiques

La mcauslanita és un fosfat de fórmula química Fe₃Al₂(PO₄)₃(PO₃OH)F·18H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1986. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mcauslanita pertany a «08.D - Fosfats, etc. només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ < 1:1» juntament amb els següents minerals: diadoquita, pitticita, destinezita, vashegyita, schoonerita, sinkankasita, mitryaevaïta, sanjuanita, sarmientita, bukovskyita, zýkaïta, giniïta, sasaïta, goldquarryita, birchita i braithwaiteïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a l'antiga mina d'estany d'East Kemptville, situada a la localitat homònima al comtat de Yarmouth (Nova Escòcia, Canadà), on s'explota tant l'estany com l'indi. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Mcauslanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 desembre 2021].
* ↑ «East Kemptville Tin-Indium Project (East Kemptville Tin Mine), East Kemptville, Argyle, Yarmouth Co., Nova Scotia, Canada» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 desembre 2021].
# Miguel Torres (desambiguació)

Miguel Torres és el nom dels següents personatges:
* Miguel Torres, empresa vinícola.
* Miguel A. Torres Riera, actual president de l'empresa.
* Miguel Torres Gómez, futbolista
# Jeunesses patriotes

Les Jeunesses patriotes —Joventuts patriòtiques— o Ligue des jeunesses patriotes van ser una organització política de dreta autoritària activa a França durant el període d'entreguerres, liderada per Pierre Taittinger. Fundada el desembre de 1924, com a reacció a la victòria electoral de les esquerres, ja el 1925 va protagonitzar actes de violència extrema contra comunistes. Va ser unes de les principals lligues protagonistes del motí antiparlamentari organitzat a París per grups d'extrema dreta el febrer de 1934, encara que segons Stanley G. Payne es trobaven en decadència des de la victòria electoral de la dreta el 1928. En el context de la prohibició el 1935 de les lligues de dretes, les Joventuts patriòtiques van desaparèixer el novembre de 1935 transformant-se en el Parti national populaire, antecedent del Parti républicain national et social (PRNS), creat el 1936.

## Ideologia

Encara que tenia un programa socioeconòmic centrista —que fet i fet es va encavalcar, segons Robert Soucy, amb el del Partit Radical— el format de missatge de Taittinger va arribar a mostrar una relació clara amb el feixisme i a partir de 1933 va començar a demanar la instauració d'una dictadura.

## Referències

* 1 2 Soucy, 1981, p. 350.
* 1 2 3 Payne, 1995, p. 293.
* ↑ Chebel d'Appollonia, 1996, p. 178.
* ↑ Soucy, 1981, p. 349.
* ↑ Philippet, 2002, p. 82-83.
* ↑ Soucy, 1981, p. 82-83.
* ↑ Soucy, 1981, p. 361.
* ↑ Soucy, 1981, p. 353-354.

## Bibliografia

* Chebel d'Appollonia, Ariane. L'Extreme Droite en France. Editions Complexe, 1996. ISBN 2-87027-573-0.
* Payne, Stanley G. A History of Fascism 1914-1945 (en anglés). University of Wisconsin Press, 1995. ISBN 0-299-14870-X.
* Philippet, Jean «La crise du parti nationaliste (PRNS, successeur des Jeunesses Patriotes) à la fin des années trente» (en francès). Annales de Bretagne et des Pays de l'Ouest, 109-3, 2002, pàg. 79-93. ISSN: 0399-0826.
* Soucy, Robert J «Centrist Fascism: The Jeunesses Patriotes» (en anglés). Journal of Contemporary History, 16, 2, 1981, pàg. 349-368. ISSN: 0022-0094.
# José María Olazábal Manterola

José María Olazábal Manterola, més conegut com a Txema Olázabal, (Hondarribia, 5 de febrer de 1966) és un golfista basc.

## Biografia

Va néixer el 5 de febrer de 1966 a la ciutat d'Hondarribia, població situada a la província de Guipúscoa (País Basc).

## Carrera esportiva

Va iniciar la pràctica del golf ben jove, arribant a fer-se popular en guanyar The Amateur Championship realitzat al Regne Unit l'any 1984, cosa que el catapultà a fer el salt a la professionalitat.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat dos cops el Masters d'Augusta, concretament els anys 1994 i 1999. Ha participat en set ocasions en la Copa Ryder, aconseguint la victòria per part europea els anys 1987, 1989, 1997 i 2006, formant al costat de Severiano Ballesteros una de les parelles més exitoses d'aquesta competició. En l'edició de 2012 fou designat capità de la Copa Ryder, aconseguint la victòria europea després de remuntar el resultat.
L'any 2009 va entrar a formar part del World Golf Hall of Fame i el 2013 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries dels Esports.

## Referències

* ↑ (anglès) World Golf Hall of Fame Profile: Jose Maria Olazabal Arxivat 2012-03-20 a Wayback Machine.
* ↑ (català) El golfista Txema Olazábal guanya el Premi Príncep d'Astúries dels esports 2013
* ↑ (castellà) Fundació Príncep d'Astúries - Acta
# Vil·la Martorell (Alella)

La Vil·la Martorell és un edifici del municipi d'Alella protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. De planta rectangular. Horitzontalment està dividit en una planta baixa i dos pisos, i verticalment format per tres cossos escalonats de menor a major, des dels murs laterals fins a la part central, que a diferència de les altres, es troba coronada per una teulada de dues vessants. Cal destacar al conjunt la torre llanterna situada al bell mig de la construcció, essent la part més alta, destinada a la il·luminació. Resulta també molt interessant la gran escala doble, de fusta i de ferro colat, que caracteritza el conjunt de la façana. Per aquesta escala s'accedeix directament al segon pis. Malgrat aquest element, de tipus anomenat colonial, n'hi ha d'altres que confereixen un cert aire neoclàssic: algunes motllures, els frontons que formen les teulades, cornises cassetonades. Cal fer notar, també, que la part superior dels dos cossos laterals ha estat afegida posteriorment.

## Història

L'edifici fou construït l'any 1886 per la família Martorell. L'any 1919, s'instal·laren les Germanes Salesianes a fi d'obrir-hi una escola, el Col·legi de Maria Auxiliadora. Des del final de la dècada del 1980 allotja dependències de l'escola internacional Hamelin-Laie.

## Referències

* 1 2 «Col·legi Maria Auxiliadora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
# Mccril·lisita

La mccril·lisita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la gainesita. Rep el nom en honor del difunt degà McCrillis (Quincy, Massachusetts, 8 de febrer de 1931 - 15 de gener de 1989), comerciant de minerals, i al seu fill Philip.

## Característiques

La mccril·lisita és un fosfat de fórmula química NaCs(Be,Li)Zr₂(PO₄)₄·1-2H₂O. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 4 i 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mccril·lisita pertany a «08.C - Fosfats sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida petita i mitjana» juntament amb els següents minerals: fransoletita, parafransoletita, ehrleïta, faheyita, gainesita, selwynita, pahasapaïta, hopeïta, arsenohopeïta, warikahnita, fosfofil·lita, parascholzita, scholzita, keyita, pushcharovskita, prosperita, gengenbachita i parahopeïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al museu Smithsonian.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera del mont Mica, situada a la localitat de Paris, al comtat d'Oxford (Maine, Estats Units), tractant-se de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Mccrillisite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 abril 2021].