OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Nouvelle République des Pyrénées

La Nouvelle République des Pyrénées és un diari d'informació local, propietat del Groupe La Dépêche, que apareix al departament francès dels Alts Pirineus. Va ser creat el mes d'agost de 1944 després de l'alliberament de França pels aliats a la Segona Guerra Mundial.
Després de pertànyer al Groupe Hersant, va ser integrat al Groupe La Dépêche el 1982. Originàriament era un diari que apareixia les tardes i des del 2001 surt els matins. La Nouvelle République des Pyrénées té la seu a Tarba i compleix amb una difusió de 14.000 exemplars diaris, de dilluns a dissabte; els diumenges no apareix.
Té seus amb periodistes professionals a Lorda, Banhèras de Bigòrra i Lannemezan i es recolza sobre una xarxa de més de 150 corresponsals locals per tal de cobrir l'actualitat quotidiana de les 474 comunes dels Alts Pirineus.

## Enllaços externs

* http://www.nrpyrenees.com/contenu/cache/une_id1.asp Arxivat 2007-09-02 a Wayback Machine.
# Lebiaji

«Lebiaji» té aquests significats:
* Lebiaji (Krasnodar), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
* Lebiaji (Kémerovo), localitat de l'óblast de Kémerovo, a Rússia
# Lebiaji (Kémerovo)

* Per a altres significats, vegeu «Lebiaji».
Lebiaji (en rus: Лебяжий) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 333 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. [Consulta: 24 març 2014].
# La zona de Tarkovsky

La zona de Tarkovsky és una documental espanyol del 2008 dirigit per Salomón Shang Ruiz, en el qual també és coguionista, director de fotografia i editor, basada els desitjos que tenia el cineasta rus Andrei Tarkovski d'entendre la vida a través del cinema.Fou rodada en italià i en rus.

## Sinopsi

La pel·lícula explica, de manera seriosa i documentada, a través dels protagonistes de la pel·lícula Solaris, basada en la novel·la homònima Stanislav Lem, el desitjos cinematogràfics del director Andrei Tarkovski per entendre la vida a través del cel·luloide, mostrant-lo ni tan excèntric ni tan descurat com creuen alguns.

## Nominacions

Fou exhibida al Buenos Aires Festival Internacional de Cinema Independent (BAFICI) Fou nominada al Gaudí a la millor pel·lícula documental de 2009.

## Referències

* ↑ "LA ZONA DE TARKOVSKY", DOCUMENTAL SOBRE EL CINEASTA RUSO a Cadena Ser
* ↑ la zona de Tarkovsky a catalanfilms
* ↑ Catàleg del BAFICI 2009
* ↑ El documental sobre Solé Tura, guardonat als Premis Gaudí, Nació Digital, 29 de gener de 2009
# Lasiurus xanthinus

Lasiurus xanthinus és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a Mèxic i els Estats Units. Els seus hàbitats naturals són les sabanes, els boscos recòndits i les zones pastorals o agrícoles. Es tracta d'un animal insectívor. Està amenaçat per la poda de les fulles de palmera per motius cosmètics, així com l'ús de pesticides i la depredació per gats domèstics.

## Referències

* ↑ Arroyo-Cabrales, J.; Ticul Álvarez Castañeda, S. Lasiurus xanthinus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 novembre 2013.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Casal Parroquial (Tossa de Mar)

El Casal Parroquial és un edifici del municipi de Tossa de Mar (Selva). És una construcció de tres plantes i terrassa, tres crugies i situat entre mitgeres. La façana està arrebossada i pintada, i en prou mal estat en alguns sectors. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La planta baixa consta d'un sòcol arrebossat d'un metre d'alçada, d'una porta principal amb decoració ebenista de la fusta i dues antigues portes adaptades actualment com a porta secundària i com a finestra. Els emmarcaments d'aquestes tres obertures són de pedra calcària de Girona, de mida gran i amb forma d'arc rebaixat a les llindes.
El primer pis consta de tres balcons emergents amb decoració de terrissa amb temàtica floral, marina i figurativa (bust humà) a la part superior de les llindes. Aquestes llindes també són, com les de les obertures de la planta baixa, d'arc rebaixat. Els balcons estan dotats d'un parell de mènsules decorartives de terrissa cadascun i d'unes reixes de ferro amb dos nivells de decoració. Entre la planta baixa i el primer pis hi ha una línia motllurada de separació de plantes.
El segon pis és similar al primer pis, encara que els balcons són més petits i menys emergents. La decoració de les baranes també té dos nivells, però la composició és diferent i les mènsules inferiors, més petites. La major diferència és que no tenen decoració de terrissa sobre les llindes de les finestres balconades, sinó que ja comença la cornisa amb 20 mènsules de mida petita. La cornisa té dos nivells senzills de motllures.

## Història

És una casa construïda entre 1900 i 1910 que exemplifica el tipus d'arquitectura del moment, amb àmplies obertures, terrasses superiors i balcons decreixents segons les plantes. A la planta baixa hi ha dos plafons de ceràmica pintada en record de Mn. Josep Soler de Morell. Un és el nom de la plaça dedicada a ell i l'altre és obra del ceramista barceloní J. Guivernau (1960) i diu: "Al Mn. Soler de Morell Ysamat als L anys de beneficiat organista. El patronat d'Homenatges, MCMLX". Pel que fa a l'autor de la ceràmica amb el bust del mossèn, és el mateix que feu la decoració de la pastisseria Tomàs del carrer de la Guàrdia, també a Tossa (Vegeu fitxa corresponent a la Pastisseria Tomàs-Can Ramonet, de Tossa).

## Galeria

* Pany
* Placa al Casal Parroquial

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casal Parroquial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2014].
# Abaix Khatun

Abaix Khatun (1263-1284) fou la darrera sobirana del Fars de la dinastia salghúrida d'atabegs (1264-1284).
Era filla de l'atabeg Sad II ibn Abi-Bakr i va accedir al tron encara menor d'edat. Fou proclamada el desembre de 1264 succeint el seu cosí Seljuq ibn Salghur, expulsat del tron (i executat) pels mongols. El 1272, amb 19 anys, es va casar amb el príncep mongol Mongke Timur (mort l'abril de 1282), quart fill del kan il-kànida Hulagu, príncep que va governar Fars en nom seu encara que ella apareix a les monedes i el seu nom es pronunciava a la khutba. El major poder del Fars va quedar en mans del governador mongol Sundjak Noyon i els seus lloctinents.
El 1284 es va planejar un moviment per la independència del Fars dels mongols en el qual Abaix va estar embolicada i fou empresonada pel general Buka. Va morir el 1286/1287, quan devia tenir uns 24 anys, poc abans de la revolta del general Buka, que fou derrotat i executat el gener de 1289. El Fars fou aleshores incorporat als dominis de l'il-kan.

## Referències

* B. Spuler, “Abes Katun,” Encyclopædia Iranica, I/2, p. 210; una versió actualitzada es troba disponible en línia a http://www.iranicaonline.org/articles/abes-katun-salghurid-ruler-of-fars-1263-84-daughter-of-atabeg-sad-ii
# La Tosa (desambiguació)

«La Tosa» té aquests significats:
* La Tosa o la Tosa d'Alp, entre la Cerdanya i el Berguedà.
* La Tosa (Algerri), a la Noguera.
* Roca Tosa o la Tosa, al Pallars Jussà.
# Creu de terme de Granyena

* Aquest article tracta sobre la creu a la partida de l'Horta de Lleida. Vegeu-ne altres significats a «Creu de terme de Granyena de Segarra».
La Creu de terme de Granyena és una obra de Lleida (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de terme, aïllada, ben a prop de l'Ermita de Granyena, de valor popular i històric. Realitzada en pedra d'una forma senzilla i clàssica en aquestes creus.

## Referències

* ↑ «Creu de terme de Granyena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 desembre 2020].
# Epinephelus multinotatus

Epinephelus multinotatus és una espècie de peix de la família dels serrànids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 100 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Golf Pèrsic fins al sud de Moçambic i Austràlia Occidental.

## Referències

* ↑ Bloch M. E. 1793. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlin. Naturg. Ausl. Fische v. 7. i-xiv + 1-144.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Heemstra, P.C. i Randall, J.E., 1993, Groupers of the World (Family Serranidae, Subfamily Epinephelinae). An annotated and illustrated catalogue of the grouper, rockcod, hind, coral grouper and lyretail species known to date. FAO Species Catalogue Vol. 16., FAO Fish. Synop. Núm. 125, 125:I-viii, 1-382.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Peters, W. (C. H.). 1876. Übersicht der von Hrn. Prof. Dr. K. Möbius in Mauritius und bei den Seychellen gesammelten Fische. Monatsberichte der Akademie der Wissenschaft zu Berlin 1876: 435-447.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Jaume Vila

Jaume Vila és el nom dels següents personatges:
* Jaume Vila Mulet (n. 1963), polític mallorquí
* Jaume Vila i Pascual (1890 - 1969), escriptor català
* Jaume Vila i Ricart (1917 - 1998), escriptor, músic i pintor català
* Jaume Vila i Capdevila (Les Oluges, 1860 – Barcelona, 1954), pioner de l'esport a Catalunya
# Jerzy Chromik

Jerzy Chromik (Mysłowice, 15 de juny de 1931 - Katowice, 21 d'octubre de 1987) fou un atleta polonès, especialista en curses d'obstacles i de fons, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on fou quedà eliminat en sèries en la cursa dels 5.000 metres del programa d'atletisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Roma, tornà a quedar eliminat en sèries en la cursa dels 3.000 metres obstacles del programa d'atletisme.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en els 3.000 metres obstacles del Campionat d'Europa d'atletisme de 1958. A nivell nacional va establir fins a 22 rècord polonesos en les distàncies compreses entre els 1.500 i els 10.000 metres. Fou 11 vegades campió de Polònia: 5.000 metres (1953), 10.000 metres (1955), 3.000 metres obstacles (1952, 1954, 1956, 1960, 1961 i 1962) i tres en curses de cros (1953, 1954 i 1956). Durant la seva carrera va posseir el rècord del món dels 3.000 metres obstacles en tres ocasions, fins a situar-lo en 8' 32.0" el 2 d'agost de 1958.

## Millors marques

* 800 metres. 1'52.2" (1955)
* 1.000 metres. 2'28.6" (1954)
* 1.500 metres. 3'44.8" (1958)
* 3.000 metres. 7'56.4" (1956)
* 5.000 metres. 13'51.0 " (1956)
* 10.000 metres. 29'10.0" (1956)
* 3.000 metres obstacles. 8' 32.0" (1958)

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jerzy Chromik». [Consulta: 4 desembre 2021].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* 1 2 3 «Jerzy Chromik (1931-1987) – Polski Komitet Olimpijski» (en polonès). [Consulta: 5 desembre 2021].
* ↑ Progression of IAAF World Records. 2015 Edition. IAAF, 2015, p. 110, 111.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 4 desembre 2021].
# Johann Jakob Bodmer

Johann Jakob Bodmer (19 de juliol de 1698, Greifensee - 2 de gener de 1783, Gut Schönenberg) fou un escriptor, crític i filòleg suís.
Era fill del pastor protestant Hans Jakob Bodmer i d'Esther Orell. Després d'haver freqüentat l'Escola Llatina i el Col·legi Carolinum de Zúric, on va estudiar teologia, al començament va unir l'interès literari i històric a l'activitat del comerç de seda.
El 1720, coneix Johann Jakob Breitinger, amb qui va fundar la Societat de Pintors, el 1721 la revista Die Discourse der Mahlern -que, tancada el 1723, va prosseguir el 1746 com a Der Mahler der Sitten- i la Societat d'Història el 1727. El 1732, va traduir El paradís perdut de John Milton, que generà un gran interès per la literatura anglesa a Suïssa i Alemanya.
Els seus escrits, crítiques contra l'Escola de Leipzig de Johann Christoph Gottsched, exalten l'element d'allò meravellós i fantàstic en la literatura. Així doncs, a més del seu interès per Milton, exalta la literatura medieval, per això esdevé un precursor del romanticisme. En certa manera, el debat entre Gottsched, d'una banda, i Bodmer i Breitinger d'una altra, és una variant alemanya de la Querelle des Anciens et des Modernes a França.
Bodmer freqüentà autors com Klopstock, Wieland, Kleist, Goethe, Heinse…
Des del 1725 ensenyà com a suplent al Carolinum, on del 1731 al 1775 obté la càtedra d'història suïssa. El 1734, amb el seu nebot Konrad Orell i amb Konrad von Wyss, fundà l'editorial Orell & C., i el 1747 entrà a formar part del Gran Consell de Zúric.
Els seus escrits més importants són el Tractat crític sobre allò meravellós en poesia (1740) i Consideracions crítiques sobre la poètica dels escriptors (1741), en què va tractar la llibertat de la imaginació en relació amb la limitació imposada pel classicisme francès. Les epopeies de Bodmer Die Sundflutz (1751) i Noé (1751) són senzilles imitacions del Messies de Klopstock, però són totalment deficients en qualitats dramàtiques. El seu servei més valuós a la literatura alemanya va fer-lo amb les edicions dels Minnesänger i part del Cant dels Nibelungs.
# Johann Jakob Kaup

Johann Jakob Kaup (Darmstadt, 20 d'abril de 1803 - Darmstadt, 4 de juliol de 1873) fou un naturalista alemany.

## Carrera

Va néixer a Darmstadt i va estudiar a Gotinga, a Heidelberg i durant dos anys a Leiden, ciutat on va començar a dedicar la seva atenció als amfibis i els peixos. Després va tornar a la seva ciutat natal per treballar com a assistent en un museu, on, el 1840, en seria l'inspector. El 1829 va publicar Skizze zur Entwickelungsgeschichte der europäischen Thierwelt, en el qual va descriure el món animal com una entitat desenvolupada en escala de menor a major, des dels amfibis, passant pels ocells fins als ocells rapinyaires; però posteriorment repudià la seva pròpia obra, considerant-la una indiscreció pròpia de la seva joventut. També es va mostrar en desacord amb les idees expressades per Charles Darwin a la seva obra cimera, L'origen de les espècies.
Els grans dipòsits de fòssils que es trobaven als voltants de Darmstadt li van donar l'oportunitat per fer estudis paleontològics i va obtenir una considerable reputació a través de la publicació del seu Beiträge zur näheren Kenntniss der urweltlichen Säugethiere (1855-1862). També va escriure Classification der Säugethiere und Vögel (1844) i, juntament amb Heinrich Georg Bronn, Die Gavial-artigen Reste aus dem Lias (1842-1844).
Va morir a la seva ciutat natal, Darmstadt.

## Importància en la paleontologia

Un incident particularment important en la història de la paleontologia involucra Kaup. El 1854 va comprar el mastodont americà trobat el 1799 al Comtat d'Orange, Nova York. Aquest és el mastodont que seria immortalitzat a la pintura de Charles Willson Peale que representa l'excavació de 1801 (la pintura va ser realitzada entre 1806 i 1808). Aquest animal va estar en exposició durant diversos anys al Museu de Peale i actualment es pot apreciar a Darmstadt. El mastodont és el primer exemple complet que s'ha trobat als Estats Units i és el segon animal fossilitzat que s'ha exhibit a tota la història.

## Algunes publicacions

* Skizze zur Entwickelungsgeschichte der europäischen Thierwelt. 1829
* Neuen Jahrbuch für Mineralogie, Geognosie und Petrefaktenkunde. 1832 Mitarbeit
* Die Gavial-artigen Reste aus dem Lias. 1842-1844, amb Heinrich Georg Bronn
* Classification der Säugethiere und Vögel. 1844
* Beiträge zur näheren Kenntniss der urweltlichen Säugethiere. 1855-1862

## Abreviatura (zoologia)

L'abreviatura Kaup s'empra per indicar Johann Jakob Kaup com a autoritat en la descripció i taxonomia en zoologia.

## Referències

* ↑ Gaylord Simpson and H. Tobien, George «The Rediscovery of Peale's Mastodon». Proceedings of the American Philosophical Society, 98, 4, 1954.

## Bibliografia

* Varis autors (1910-1911). «Kaup, Johan Jakob» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 2003.

## Enllaços externs

* Georg Heldmann. Kaup, Johann Jakob. En: Neue Deutsche Biographie (NDB). Vol. 11, Duncker & Humblot, Berlin 1977, pp. 369 f.
# Aminosucre

Un aminosucre (en anglès:amino sugar), en química orgànica, és un sucre que conté un grup amino en el lloc d'un grup hidroxil. Els derivats dels aminosucres com N-acetilglucosamina i l'àcid siàlic, els nitrògens dels quals formen part de grups funcionals més complexos que les amines, també es consideren aminosucres.
La N-acetilglucosamina és el principal component del polisacàrid quitina, que compon l'esquelet dels insectes i els artròpodes.
Els aminoglucòsids són una classe de compostos antimicrobians que inhibeixen la síntesi de les proteïnes. Aquests compostos són conjugats d'aminosucres i d'aminociclitols.
Es coneixen més de 60 aminosucres, molts dels quals han estat aïllats dels antibiòtics. Exemples d'aminosucres són: l'N-acetilglucosamina, la galactosamina, la glucosamina, l'àcid siàlic i la L-daunosamina.

## Referències

* ↑ Consulta a Termcat. 2024.
* ↑ Amino sugar Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine., Encyclopedia of Science & Technology Online
Carey, Francis A., and Robert M. Giuliano. "23.12 Amino Sugars." Organic Chemistry. 8th ed. New York: McGraw-Hill, 2011. N. pag. Print.

## Enllaços externs

* «Aminosucre» (en anglès). Medical Subject Headings.
# Le Cauchemar (pel·lícula de 1896)

Le Cauchemar (El malson) s una pel·lícula muda de la productora francesa Star Film de l'any 1896, del director pioner Georges Méliès. Numerada com la n° 82 en els seus catàlegs, es va publicitar com una obra fantàstica. La pel·lícula va ser filmada en l'exterior, en un jardí de la propietat de Méliès en Montreuil, Sena-Saint Denis, amb un paisatge pintat. Méliès interpreta al hombre dormido.

## Sinopsi

Un home que no aconsegueix agafar el son és visitat per diverses visions que es transformen entre si, inclosa una nena vestida només amb un llençol, un ministrer amb blackface, Pierrot i l'home de la lluna, que rosega el seu braç. Es desperta embullat en els seus llençols, però alleujat que tot fos només un somni.

## Referències

* 1 2 Malthête, Jacques & Mannoni, Laurent (2008), L'oeuvre de Georges Méliès, Paris: Éditions de La Martinière, p. 90, ISBN 9782732437323

## Enllaços externs

* El curtmetratge Le Cauchemar es pot trobar en descàrrega lliure a Internet Archive.
# Casal Miquel Valls

El Casal Miquel Valls és una obra modernista de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, format per soterrani, planta baixa i un pis, sota coberta de teula àrab. A la part posterior té galeries. La façana, de composició simètrica, presenta com a element remarcable el capcer ondulat i l'ornamentació naturalista. El llenguatge emprat en aquesta construcció és el modernisme.

## Història

L'edifici va ser construït l'any 1924, d'acord amb la inscripció que apareix al coronament de la façana.

## Referències

* 1 2 «Casal Miquel Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Abdellatif Ben Ammar

Abdellatif Ben Ammar (àrab: عبد اللطيف بن عمار, ʿAbd al-Laṭīf ibn ʿAmmār) (Tunis, 25 d'abril de 1943 - ídem, 6 de febrer de 2023) fou un director de cinema i guionista tunisià.

## Biografia

Després d'iniciar els estudis de postgrau en matemàtiques, els va canviar després pels de cinema i va obtenir el 1965 un diploma de fotografia a l'Institut des hautes études cinématographiques (IDHEC) de París.
Al seu retorn a Tunísia, va ser contractat per la SATPEC com a operador i va començar a rodar curtmetratges i assistir a directors tunisians i estrangers. El 1970, va estrenar el seu primer llargmetratge, Une si simple histoire. Després puis fonde avec Abdellatif Layouni une société de productions, Latif Productions, després va fundar amb Abdellatif Layouni una productora, Latif Productions, que li permet rodar documentals, ficcions o anuncis publicitaris.
També va fundar una companyia de postproducció, Ben Duran.

## Filmografia
### Director

* 1966: 2 + 2 = 5 (curtmetratge amb Hassen Daldoul i Mustapha Fersi)
* 1967: Le Cerveau (curtmetratge)
* 1967: Opération yeux (curtmetratge)
* 1968: L'Espérance (curtmetratge)
* 1970: Une si simple histoire (llargmetratge)
* 1971: Sur les traces de Baal (curtmetratge)
* 1972: Mosquées de Kairouan (curtmetratge)
* 1974: Sejnane (llargmetratge)
* 1975: Sadiki (curtmetratge)
* 1979: Kairouan, la Grande Mosquée (documental)
* 1980: Aziza (llargmetratge)
* 2002: Le Chant de la noria (llargmetratge)
* 2002: Farhat Hached (documental)
* 2003: Khota Fawka Assahab (telefilm)
* 2010: Les Palmiers blessés (llargmetratge)

### Ajudant de realització

* 1968: Follow me (llargmetratge de Roberto Cavalloni)
* 1968: Justine (llargmetratge de Joseph Strick)
* 1970: Biribi (llargmetratge de Daniel Moosmann)
* 1971: Rebel Jesus (llargmetratge de Larry Buchanan)
* 1975: Les Magiciens (llargmetratge de Claude Chabrol)
* 1975: Le Messie (llargmetratge de Roberto Rossellini)
* 1976: Jésus de Nazareth (llargmetratge de Franco Zeffirelli) com a director de producció

### Director de fotografia

* 1965-1968: Actualités tunisiennes
* 1965: Octobre 65 d'Hassen Daldoul
* 1966: Les Aventuriers de Robert Enrico (operador assistent)
* 1967: Indomptable Angélique de Bernard Borderie (operador assistent)
* 1972: Les grand'mères per la televisió canadenca
* 1973: Confession d'un cannibale de Moncef Ben Mrad

## Distincions

* Tanit de bronze al Festival de Cinema de Cartago 1970 per Une si simple histoire
* Tanit de bronze al Festival de Cinema de Cartago 1974 i Premi especial del jurat al Fespaco 1976 per Sejnane
* Tanit d'or al Festival de Cinema de Cartago 1980 per Aziza
* Selecció a la Quinzaine des réalisateurs al 33è Festival Internacional de Cinema de Canes per Aziza

## Referències

* ↑ «Le cinéaste Abdellatif ben Ammar tire sa révérence» (en francès). La Presse, 06-02-2023. [Consulta: 23 març 2023].
* 1 2 3 4 5 «Ben Ammar Abdellatif» (en francès). africine.org. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ «Les journées du cinéma tunisien (J.C.T.) : deuxième session» (en francès). africine.org. [Consulta: 28 juliol 2019].
# Creu de terme de Gra

La Creu de terme de Gra és una obra de Torrefeta i Florejacs (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita creu de terme situada al camí que va de Gra a Guissona. Te una base quadrada, el cos te quatre cares i culmina amb una creu de pedra. Te un alçada d'uns 2 metres

## Referències

* ↑ «Creu de terme de Gra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 juny 2021].