OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Capella de la Concepció (Reus)

La Capella de la Concepció és una capella situada al carrer de la Puríssima Concepció, 21-23, a la ciutat de Reus inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici molt estret, entre mitjaneres estructurat en planta baixa i un pis. La façana està feta amb maons deixats a la vista i com a remat una motllura piramidal amb formes esglaonades de color blanc que contrasta molt amb la resta de materials. La planta baixa és una gran obertura, un arc deprimit còncau que pràcticament ocupa tota l'amplada del sòl, i que té una porta de xapa col·locada cap als anys setanta del segle xx. Al primer pis hi ha la capella pròpiament dita. Hi ha un arc apuntat amb una motllura blanca amb estels que ocupa quasi tota l'amplada de la façana i dona a un balcó, a través seu podem veure l'interior, que està pintat amb colors ocres i blaus. Hi ha una taula de marbre negre i una petita fornícula tancada amb una tapa de vidre on hi ha una estàtua de la Mare de Déu flanquejada per dos àngels, totes elles també policromades.
Sembla que l'edifici ocupa el final del carrer de la Racona, que en aquest tram no tenia sortida.

## Història

La Capella està localitzada en aquest lloc almenys des de mitjan segle xvi (1567) i una de les més antigues de la vila. El 1904 l'ajuntament en va voler traslladar la imatge a l'ermita del Roser perquè la capella estava ruïnosa, però els veïns del barri de la Concepció van aconseguir-ne la propietat i la van restaurar. Va ser reinaugurada el 1907. Destruïda parcialment el 1936, va ser refeta el 1940.
El barri, que abraça del portal de Jesús fins al de Sant Joan o de la Font, entre el carrer Major i el raval de Martí Folguera, celebrava festes en honor de la seva patrona durant els anys 1950-60 del segle passat. Durant els anys 1990, i gràcies a l'esforç de voluntaris d'entitats socials com Càritas o el Moviment Coordinat de Promoció Mossèn Frederic Bara, es van restablir les antigues festes fins a dia d'avui, essent una data assenyalada de cohesió social i cultural per als veïns del barri primigeni més antic de Reus.

## Referències

* ↑ «Capella de la Puríssima Concepció». PatMapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28-VII-2015].
* ↑ Olesti Trilles, Josep. La imatgeria religiosa als carrers de Reus. Reus: Recull d'Estudis Històrics, 1993, p. 76-77.
* ↑ «El barri de la Concepció vol recuperar la seva festa». Nou Diari, 05-12-1992.
* ↑ Labiós, Llúcia «El barri de la Concepció recupera la seva festa quaranta anys després de no fer-se». Nou Diari, 11-12-1992.
* ↑ Cabré, Tate «El barri de la Concepció va reviure les seves festes». Diari de Tarragona, 09-12-1992.
# Capella de l'Artiga de Lin

La Capella de l'Artiga de Lin és una obra de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt arquitectònic compost per una paret vertical de 50 cm de gruix que sosté una espadanya al capdamunt, i per una mena de mur en talús perpendicular a la paret i orientat a Sud. El lloc de culte és soterrat tot aprofitant un desnivell i és fet amb estructura de formigó.
Sobre aquest espai de culte s'ha construït posteriorment un segon pis que actualment ocupa l'espai d'interpretació de l'Artiga de Lin.

## Història

L'ermita original fou derruïda als anys 60; era una capella d'una sola nau rectangular amb absis quadrat. Tenia contraforts a banda i banda, i tenia una sagristia adossada. La porta d'entrada semblava d'estil barroc o neoclàssic;hi tenia afegida una construcció que feia funcions de posada.Es poden veure imatges antigues d'aquesta església al restaurant que hi ha allà a la vora (Restaurant Artiga de Lin)

## Referències

* 1 2 «Capella de l'Artiga de Lin». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Cascades Gurara

Les cascades Gurara es troben a Gurara, a l'àrea del govern local de l'estat de Níger (Nigèria), a 60 km al nord-oest de la capital, Abuja. Les cascades tenen aproximadament 30 metres d'altura i es troba al riu Gurara, al llarg de la carretera Suleja-Minna.

## Mite i folclore

Segons la història oral, les cascades Gurara van ser descobertes per un caçador Gbari anomenat Buba el 1745, abans que alguns europeus ho descobrissin el 1925 i el convertissin en un Leisure centre (centre de recreació).
Abans que els europeus descobrissin les cascades, les cascades Gurara van ser adorades per les persones que vivien en comunitats al seu voltant.
La història oral també diu que el riu Gurara i les cascades Gurara van ser anomenades amb el nom de dues deïtats: Gura i Rara.

## Clima

El clima és la sabana. La temperatura mitjana és de 24 °C. El mes més càlid és l'abril, amb 28 °C, i el mes més fred és setembre, amb 21 °C. La precipitació anual es de 1.595 mm. El mes més plujós és setembre, amb 295 mm de pluja, i el mes més sec és gener, amb 2 mm de pluja.

## Entorn

El terreny al voltant de les cascades de Gurara és majoritàriament pla, però hi ha turons a l'oest. El punt més alt de la zona és que té 370 metres sobre el nivell del mar, a 1 km al nord-oest de les cascades de Gurara. La densitat de població a prop de les cascades de Gurara és bastant alta, amb 54 h/km². Els rius són molt comuns a la regió de les cascades de Gurara.

## Turisme

Les cascades Gurara són un dels principals llocs turístics de Nigèria. Hi ha hagut plans en els últims temps per convertir-lo en un complex turístic amb un centre de recreació i un hotel de set estrelles al seu voltant.

## Referències

* ↑ 18 abril 2016 Premium Times. «Travelogue: Gurara Waterfall: A premium Nigerian picnic hotspot - Premium Times Nigeria». Premiumtimesng.com, 18-04-2016.
* ↑ Nkem Ndem «5 Things to Do For Free In Suleja». Premium Times, 06-08-2015.
* ↑ Maryam Isa. «GURARA WATERFALLS: 10 FACTS YOU NEED TO KNOW». Abuja Facts. Arxivat de l'original el 2015-10-09.
* ↑ Peel, M C; Finlayson, B L «Updated world map of the Köppen-Geiger climate classification». Hydrology and Earth System Sciences, 11, pàg. 1633-1644. DOI: 10.5194/hess-11-1633-2007.
* ↑ «NASA Earth Observations Data Set Index». NASA. Arxivat de l'original el 10 de maig 2020.
* ↑ «NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)». NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. Arxivat de l'original el 2020-05-11. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ «NASA Earth Observations: Population Density». NASA/SEDAC. Arxivat de l'original el 2016-02-09. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ Damilola Oyedele. «Gurara Falls, Niger State: Untapped, Unexplored». Thisday, 02-06-2013. Arxivat de l'original el 3 d’abril 2015. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ Sun Yang. «Nigerian Natural Beauty: Zuma Rock and Gurara Waterfalls». CRI English, 25-04-2009. Arxivat de l'original el 3 de març 2016.

## Vegeu també

* Llista de cascades
# Carpobrotus muirii

Carpobrotus muirii és una espècie de la família de les aizoàcies oriünda de la zona del Cap Occidental, a Sud-àfrica.

## Descripció

És una planta crassa perenne, nana i de port reptant. Pot arribar a uns 150 mm d'alçada i tenir una extensió d'1m o més. És similar al també sud-africà bàlsam (Carpobrotus edulis), però més petita en tots els aspectes. Les flors, de color porpra, són presents durant l'hivern i la primavera.

## Distribució

Habita a llocs costaners, sòls sorrencs exposats i dunes. Endèmica de la Província Occidental del Cap, normalment només es produeix de manera natural en uns quilòmetres de costa.

## Ecologia

És una espècie adaptada a l'ambient costaner, resistent al vent i a la boira salina. Creix bé en vessants exposats i amb sòl de mala qualitat.
Proporciona un hàbitat protector per a diverses espècies de llangardaixos i atrau les aus. Els seus fruits, dolços, són una font d'aliment per a les tortugues.
Es pot veure amenaçada per l'avanç de les terres de cultiu i per plantes invasores.

## Utilització

En la seva àrea de distribució s'utilitza en jardins al litoral, on resulta una bona planta pionera per a l'estabilització de sòls i per rocalles i jardins al costat del mar, amb baixos requeriments d'aigua un cop establerts. Es propaga fàcilment amb esqueixos de les seves tiges herbàcies.
Els seus fruits madurs s'utilitzen en melmelades. Posseeix qualitats medicinals.

## Referències

* ↑ http://www.egardens.co.za/landscaping-plant-database/carpobrotus-muirii Arxivat 2015-02-03 a Wayback Machine.
# Carl Gustaf Mosander

Carl Gustaf Mosander (Kalmar, Suècia 10 de setembre de 1797 - Lovön, 15 d'octubre de 1858), fou un químic suec descobridor dels elements lantani, erbi i terbi.
Va néixer el 10 de setembre de 1797 a la ciutat de Kalmar, població situada al comtat del mateix nom, on va estudiar fins que l'any 1809 es traslladà a Estocolm. En aquesta ciutat estudià farmàcia, graduant-se l'any 1817, atret però per la medicina va matricular-se a l'Institut Karolinska, on es va graduar l'any 1820 i s'especialitzà en cirurgia. Deixeble de Jöns Jacob Berzelius l'any 1836 el va succeir com a professor de química i farmàcia del mateix Institut, així mateix fou assistent de la col·lecció mineralògica del Museu d'Història Nacional de Suècia.
Va morir el 15 d'octubre de 1858 a la ciutat de Lovön, població situada al comtat d'Estocolm.

## Referències

* ↑ Asimov, Isaac. «Mosander, Carl Gustaf». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 271. ISBN 8429270043.
# Carduncellus hispanicus

Carduncellus hispanicus, coneguda popularment com a card de l'Atles, és una espècie de la família de les Asteràcies, endèmica del Marroc. Va ser nomenat per Linné en 1753 (Species Plantarum, vol.2, p. 830) i la seva descripció ampliada aGenera Plantarum de 1754. Traduït el nom Carthamus, llatinitzat de l'àrab «Kârtum», arrel semítica que significa «tint», en referència a les seves qualitats.

## Descripció

Arbust molt punxant i espinós, més o menys perennifoli, hermafrodita, d'1,5 - 2 metres d'alçada.

### Port

El port és erecte, amb el tronc ben definit o amb freqüència, ben ramificat des de la base prenent formes quasi hemiesfèriques. Les branques són rectes i fortament estriades, amb l'escorça verdosa-grisenca.

### Fulles

Són alternes, de dos formes molt diferents: unes són sempre solitàries, llargues linears, rígides i espinescens, enteres o amb dos petits lòbuls espiniformes en la base. Són verdes i a l'assecar-se es tornen blanquinoses i persisteixen sobre la planta diversos anys. L'altre tipus de fulla neixen solitàries i d'elles en creixeran nous branquillos, aquestes fulles són més aviat oblongues, no espinescents ni rígides, són caduques i es desprenen de la planta a l'assecar-se cauen.

### Inflorescència

Es presenta en un capítols solitari axil·lar i terminal. Estretament ovalat, rodejat a la base per bràctees molt semblants a les primeres fulles espinescents, les altres bràctees no són espinescents com a les dues espècies del mateix gènere: Phonus arborescens (L.) i Phonus riphaeus (Font -Quer & Pau).

#### Flors

Són de color groc, tubulars, regulars, sense lígules i sobresurten molt per sobre de les bràctees.

### Fruit

És un petit aqueni oval-subtetragonal amb un vil·là amb un plomall violacis perennes.

## Referències

* ↑ «Carduncellus hispanicus a EOL» (en anglès). [Consulta: 2 febrer 2015].
* ↑ «Carduncellus hispanicus a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 2 febrer 2015].

## Bibliografia

* CHARCO, J. Guía de los árboles y arbustos del Nort de África, Claves de determinación, descripciones, ilustraciones y mapas de distribución. Ediciones Mundo Árabe e Islam - Medio Ambiente. 2001 Pàg 590.
# Carreró sagnant

Carreró sagnant (títol original en anglès: Blood Alley) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per William A. Wellman el 1955, per la Batjac Productions, distribuïda per la Warner Bros.. Ha estat doblada al català.

## Argument

La Xina Comunista, en els anys 1950. Tom Wilder, oficial americà de la marina mercant, s'evadeix de la presó i arriba a un poble, el cap del qual, Mr. Tso, li demana que els condueixi amb vaixell fins a Hong Kong, a ell i a tots els habitants (que volen fugir del règim), via el perillós Estret de Taiwan, anomenat "Carreró sagnant". Tom accepta portar-los, en un vell transbordador que els vilatans han recuperat. Entre els passatgers, es troba Cathy Grainger, la filla d'un metge americà. Ben aviat seran perseguits per la marina xinesa.

## Repartiment

* John Wayne: Capità Tom Wilder
* Lauren Bacall: Cathy Grainger
* Paul Fix: Sr. Tso
* Joy Kim: Susu
* Berry Kroeger: Feng
* Mike Mazurki: Big Han
* Anita Ekberg: Wei Ling
I, entre els actors que no surten als crèdits:
* George Chang: Sr. Sing
* W.T. Chang: Sr. Han
* James Hong: soldat comunista
* Lowell Gilmore: oficial britànic

## Referències

* ↑ esadir.cat. Carreró sagnant. esadir.cat.
* ↑ «Blood alley» (en anglès). The New York Times.
# Castell de la Ràpita (Montsià)

Amb el nom de Castell de la Ràpita es coneix la bateria de costa construïda el segle xviii per defensar el port i el canal. En el mateix lloc, els musulmans van edificar el Ribbat, un monestir fortalesa, i després de la conquesta cristiana una torre. En l'actualitat hi ha el mercat municipal.

## Descripció

El que resta de la bateria construïda al segle xviii serveix de base a l'actual mercat municipal, construït cap als anys 70 del segle xx. És un mur semicircular de carreus, al carrer del fossat, peraltat. A l'altre costat del carrer, a l'antic fossat, encara queden dos carreuades.

## Notícies històriques

Nom amb què és coneguda la bateria de costa (s.XVIII) bastida prop de l'antic convent i de l'antiga fortalesa de la Ràpita, al nucli vell de la vila. Els musulmans tenien un "Ribbat" o monestir-fortalesa. Després de la conquesta cristiana (Ramon Berenguer, 1149) existeix la torre de la Ràpita junt el monestir.
Aquest monestir-castell medieval no ha arribat fins als nostres dies, però al mateix lloc es construí al segle xviii una bateria de costa que fou coneguda popularment com El castell fins als nostres dies, de la qual queda la base semicircular, el fossat i el "Pou de les Figueretes" a la base de l'actual mercat.
Hi ha plànols datats del 1743, on només hi ha la torre i dependències annexes (monestir). L'agost de 1748 es fa un projecte per construir una bateria per guardar el port i canal projectat, que es començà a construir cap a 1780 i 1787, alhora que les reials obres de a ciutat. La bateria s'acabà segurament durant la Guerra de la Independència (1811).
Als anys 70 del segle XX l'ajuntament decidí emplaçar-hi el mercat municipal i els murs foren dinamitats.

## Referències

* «Castell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r març 2013].
# Casa l'Antintí

Casa l'Antintí és una masia del poble de Suterranya, de l'antic terme del mateix nom, pertanyent actualment al municipi de Tremp.
Està situada a l'extrem sud de l'antic municipi de Suterranya, i sud-est de l'actual de Tremp, a peu de la carretera C-1311, prop de la fita del quilòmetre 53. És al davant i al sud-oest del Molí de Suterranya, al sud de la carretera.
# Casa l'Escolà (Riba-roja d'Ebre)

La Casa l'Escolà és una obra de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al carrer de Sant Bartomeu, proper a l'església parroquial. Edifici entre mitgeres i tres crugies. Consta de planta baixa, pis i golfes i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. El frontis es compon simètricament segons tres eixos, definits per obertures d'arc pla arrebossat. Al centre hi ha un gran portal d'arc de mig punt amb impostes i extradós esglaonat, amb la clau inscrita: "29 ABRIL 1762 / 1968". Els finestrals del primer pis tenen sortida a balcons amb baranes forjades i ampits motllurats. El ràfec està acabat amb una senzilla cornisa motllurada. L'acabat exterior és arrebossat i pintat de color blanc.

## Referències

* ↑ «Casa l'Escolà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].
# Casa la Barceloneta

La Casa la Barceloneta és una obra barroca de Cervera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa construïda a base de totxo i pedra, arrebossada. La façana principal dona al c/ Santa Anna i té una porta quadrangular molt gran a la planta baixa i també un gran finestral a la mateixa. La primera planta presenta un gran balcó amb barana de forja i decoració floral al que s'obren tres portes. A la segona planta hi ha tres balcons amb barana de forja senzilla i a les golfes dues finestres el·líptiques. La façana lateral ocupa un dels costats de la plaça de Santa Anna. Als baixos s'aprecien encara els antics porxos d'arc carpanell que foren tapats. A la primera i segona planta hi ha nombroses finestres i balcons i a l'angle que formen les dues façanes hi ha una fornícula de grans dimensions i arc apuntat on hi ha la imatge de la Mare de Déu amb el Nen.

## Referències

* ↑ «Casa la Barceloneta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Casa l'Esquilador

Casa l'Esquilador és una casa al nucli antic d'Hostafrancs, del municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Des de la façana principal, es poden distingir tres plantes realitzades amb pedra rejuntada amb morter. A la planta baixa, destinada a usos agrícoles, destaca la llinda d'una sola peça de la porta principal on apareix un alt relleu amb la representació d'unes tisores d'esquilar ovelles i un medalló on al seu interior apareix la data de construcció de la casa, 1765. De la primera planta destaca una espècie de balcó realitzat amb pedra de forma semicircular i que sobresurt del mur, on apareix una altra data, 1796, que indica la construcció d'una ampliació o remodelació de la casa. Situades entre la primera i la segona planta apareixen dues finestres amb unes reixes realitzades amb ferro forjat acabades amb punta, contemporànies a la construcció de la casa. Finalment, destaca la premsa de vi que apareix adossada a la paret lateral esquerra, la qual ha perdut el caragol i la vara que la feia girar, però que encara conserva la biga i les pedres tallades que tenien la finalitat de suportar les peces de la premsa.

## Referències

* ↑ «Casa l'Esquilador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 maig 2016].
# Castellot de Santa Ponça

El Castellot de Santa Ponça és una torre de defensa situada a la punta del Castellot, a la urbanització de les Rotes Velles de Santa Ponça (Mallorca), a uns 40 metres sobre el nivell del mar. Està declarat Bé d'Interès Cultural.
Formava part d'un extens sistema de defensa i vigilància de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria. Concretament, va ser construïda al segle xviii, i no feia senyals d'avís (a la zona, aquesta tasca corresponia a la torre del Cap Andritxol i a la torre de Malgrats): la seva funció era la defensa de la badia per mitjà d'artilleria.

## Història

Encara que diversos autors han afirmat l'existència d'una torre el segle xiv en aquest indret, realment les primeres notícies d'una construcció defensiva no arriben fins al segle xviii. S'acabà de construir el 1755, i va ser una de les darreres quatre que es bastiren a Mallorca. La finalitat de la torre era la defensa de la badia de Santa Ponça, de manera que no feia senyals d'avís i estava proveïda de tres peces d'artilleria.
El 1876 va ser subhastada i va ser adquirida pel marquès de Bellpuig, propietari de la possessió de Santa Ponça. Actualment està dins d'una residència geriàtrica.

## Descripció

És de planta circular i alçat troncocònic. La porta d'accés actual situada a la cara est es va construir aprofitant una de les tres espitlleres de la torre. L'accés original es trobava en el costat nord-est del cos central i actualment és una finestra. L'interior es divideix en dues plantes a més de la coberta transitable. A la primera planta se situaven les dependències de la tropa, el magatzem i el polvorí. A la planta superior hi ha una cambra amb coberta de cúpula semiesfèrica. Té una barbacana, amb matacà i dues espitlleres. A la terrassa encara es conserven dos canons muntats sobre estructures d'obra que apunten a la badia.

## Referències

* 1 2 «Declaració de Bé d'Interès Cultural» (en castellà). Boletín Oficial del Estado, 22-06-2015.
* 1 2 3 4 Aparicio, Àngel; Sastre, Vicenç. Mallorca. Torres i talaies costaneres. Palma: Institut d'Estudis Baleàrics, 2019, p. 175. ISBN 84-17389-98-7.
* ↑ «Castellot de Santa Ponça». +Calvià.
# Castellot d'en Vallès

Castellot d'en Vallès és una obra de Torrelavit (Alt Penedès) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Situades al capdamunt del serrat situat al sud-est del poble, a l'àrea propera a l'església de Santa Maria es troben les ruïnes de fonamentacions de l'antic castell de Lavit. La seva planta es devia adaptar a l'orografia del turó damunt de qual s'assenta. Les restes del castell, i les seves estructures associades, així com de la seva evolució i ús, estarien situades al subsòl, o bé integrades a les edificacions dels voltants, que n'haurien aprofitat els materials constructius.L'església de Santa Maria es trobava a l'interior del recinte del castell. Una excavació arqueològica duta a terme l'any 1989 va posar de manifest un seguit de sitges que van ser identificades com a elements d'emmagatzematge vinculats al poder feudal del senyor del castell, fet que permet apuntar que es trobarien situades dins del recinte.

## Història

El primer esment de l'indret és de l'any 1058. Al segle xii el castell va pertànyer als Castellet. La possessió del castell va passar per diverses mans fins que l'any 1372 el comú de Vilafranca adquirí la jurisdicció del terme del castell. Al 1632, Terrassola era de l'abat de Montserrat pel que fa a la jurisdicció civil i del rei per la criminal. Més tard la jurisdicció civil passà al capítol de la catedral de Vic.

## Referències

* 1 2 «Castellot d'en Vallès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].