# Batalla de Pornic (23 de març de 1793)

Batalla de Pornic (23 de març de 1793) durant la Revolta de La Vendée. Comença al començament del dia amb la presa de la ciutat de Pornic pels insurgents de Vendée i acaba al vespre amb un contraatac que permet als republicans recuperar el control de la ciutat.

## Preludi

Després d'haver pres Machecoul, els camperols insurgents del Pays de Retz decideixen estendre la insurrecció als voltants de Pornic i Paimbœuf, la població de la qual es va mantenir favorable a la República.
Els insurrectes es van dirigir per primerament cap a la ciutat de Bourgneuf-en-Retz, situada a uns deu quilòmetres al sud-est de Pornic. Advertides el vespre de l'11 de març de l'imminent atac, les autoritats locals van mostrar poca inclinació a la resistència i els guàrdies nacionals, amb prou feines fornida per un centenar de soldats, es van dissoldre. El 12 de març al migdia, Bourgneuf-en-Retz es va rendir a la primera convocatòria i va ser envaït per diversos milers d'insurgents dirigits per Louis-François Ripault de La Cathelinière i Louis Guérin. Catorze patriotes són arrestats, inclòs l'alcalde Pierre Mourains. Els insurgents van marxar llavors per atacar Paimbœuf, però són ràpidament foragitats per l'artilleria republicana.
Pornic està reforçat pels guàrdies nacionals de La Plaine-sur-Mer, Le Clion-sur-Mer, Saint-Michel-Chef-Chef, Sainte-Marie-sur-Mer i La Bernerie-en-Retz, en total uns 200 homes. Els Porniquesos van pensar per un moment tornar a caure sobre Paimbœuf, però la ciutat va enviar 1.000 homes per reforçar-los amb un canó, abans que el districte de Paimbœuf, de sobte pres de por, recordés les seves forces uns dies després, deixant a Pornic sol per enfrontar-se als Vendeans.
Malgrat la presència d'un antic castell i muralles, els patriotes van decidir portar a la reunió d'insurgents en un atac. Desplegen els seus llocs avançats a les dues carreteres de Bourgneuf-en-Retz, formen una barricada amb un canó i posen les forces en reserva a la Place du Marchix.
No obstant això, la revolta va interrompre el subministrament i a Pornic li falta menjar. Un habitant del poble de Moutiers-en-Retz es va oferir llavors a proporcionar a la ciutat vuit barrils de blat que eren a casa seva. El 23 de març al matí, tot i la presència dels vendeans a Bourgneuf-en-Retz, un destacament de 400 homes amb un canó i sis genets lleugers, posats a les ordres del capità Coueffé, va anar a la ciutat a buscar els barrils. Només queden 150 guàrdies nacionals a Pornic. No obstant això, durant la nit, un reialista de Pornic surt a avisar Louis-Marie de La Roche Saint-André. Informat, el general reialista va fer que les seves tropes es posessin en marxa a Machecoul el 23 de març a la matinada. Evita el destacament del capità Coueffé de Le Clion-sur-Mer i camina directament per Pornic. Louis-François Ripault de La Cathelinière també es trasllada a Pornic des de Bourgneuf-en-Retz.

## Forces en presència

En total, els insurrectes són fornits per de 3.000 a 4.000, i estan comandats per Louis-Marie de La Roche Saint-André, Louis-François Ripault de La Cathelinière, Joseph de Flameng i Louis Guérin. Els patriotes només tenen 550 guàrdies nacionals, sis gendarmes muntats i dos canons.

## Procediment

Captura de Pornic pels insurgents La Roche-Saint-André divideix el seu exèrcit en dues columnes: el primer atac per la calçada, la segona pel pont Clion. La lluita comença a les tres de la tarda, quan els insurgents ataquen des de la butte du Boismin. Set o vuit republicans apostats a la vinya de Sainte-Anne inicien foc obert. Una bala de canó colpeja una roca, els fragments de la qual van ferir diversos atacants. Els insurgents van passar per un camí enfonsat i els artillers van caure de nou a la ciutat amb la seva peça. El lloc de la calçada, sense canons, va caure de nou sense lluitar.
Els 150 defensors es van reunir a la Place du Marchix i els Vendeans van atacar a través de la Rue de Tartifume i la Rue de la Touche. Un primer grup de republicans es va refugiar darrere de la casa Chabot i va col·locar el canó contra l'estret carrer Tartifume, mentre que un segon grup es va formar en un grup d'escara mussos per ocupar el carrer de la Touche.
Després de dues hores de combat sense èxit, La Roche Saint-André decideix envoltar la plaça i enviar les seves tropes pels altres dos carrers. Aleshores, el comandant Babain va donar l'ordre d'evacuar la ciutat: recull les seves forces i realitza un avanç al carrer de la Touche, mentre que l'arma, col·locada a la part posterior de la columna, manté els perseguidors a distància. Els republicans van recaure sobre Paimbœuf sense ser perseguits.
Al voltant de 17:30 gener, els pagesos són propietaris de Pornic, però deploren diverses morts, mentre que els republicans no han patit cap pèrdua. Segons l'autor porniquès Jean-François Carou, favorable als republicans i fill d'un guàrdia nacional que va participar en els combats, la presa de la ciutat va anar acompanyada de l'assassinat de set vells i un "ximplet", així com per la mort dels Porniquesos que havien advertit La Roche Saint-André, afusellat per error per un insurgent. No obstant això, per a l'historiador Lionel Dumarcet, aquestes execucions no estan atestades. Dos oficials municipals també són assassinats segons Alfred Lallié. Els rebels saquen diverses cases i s'emborratxen mentre celebren la seva victòria.
200 homes de la fragata La Capricieuse i del regiment Cap es preparaven per venir com a reforços, però al seu torn es van retirar a Paimbœuf quan van saber que Pornic havia estat pres.
Represa de Pornic pels republicans A les set del vespre, el destacament que es va dirigir a Moutiers-en-Retz va tornar als afores de Pornic quan va saber dels habitants que els insurgents havien pres la ciutat. Els guàrdies nacionals del camp es dispersen per tornar a casa seva, només els Porniquesos decideixen recuperar la ciutat. Segons les memòries del líder de la Vendée Lucas de La Championnière i de 70 a 80 homes, entre els quals hi ha quatre gendarmes muntats, segons els informes republicans, aquests últims només tenen entre 30 i 50 homes. La petita tropa és comandada pel capità Coueffé5. Pierre Albine - o Abeline - sacerdot constitucional i capità de la guàrdia nacional de Le Clion-sur-Mer, també és present.
A prop de les vuit del vespre, els republicans passen per la calçada i entren a la ciutat al ritme de carrera. No obstant això, els insurrectes continuen celebrant la seva victòria i una gran part d'ells estan borratxos. Un primer camperol aïllat va ser assassinat a prop de la capella de Sainte-Anne; un segon, trobat borratxo, va ser assassinat a trets al carrer de la Marina. No obstant això, les alertes de descàrrega els insurgents massificats a la Place du Marchix. Aquests últims baixen per l'escala de Galipaud i la lluita comença al carrer dels Sables. Els republicans pugen les escales de Recouvrance i fins i tot aconsegueixen aixecar el seu canó i després caminen per la place du Marchix, passant pel carrer del castell i l'església. Després es despleguen com a guerrillers a la plaça mentre els insurgents tornen a atacar a través del carrer Tartifume i l'escala Galipaud.
La lluita dura tres hores, finalment el capità Coueffé té el canó posicionat, reservat perquè les caixes de municions es van perdre durant el camí. La primera bala no colpeja ningú, però el so de la descàrrega provoca pànic entre els camperols que es retiren. Llavors, els republicans carreguen amb la baioneta i posen els seus oponents en fuga. Aquests últims abandonen la ciutat sense ser perseguits.
El 24 de març, La Cathelinière es va traslladar a Bourgneuf-en-Retz amb 600 homes i van disparar a entre tres i dotze persones. Ell mateix abat l'alcalde de la ciutat, Pierre Mourain. Altres presoners són portats a Machecoul. Acusat pels camperols de ser responsables de la derrota i amenaçat pel comitè reialista de Machecoul dirigit per René Souchu, La Roche Saint-André va fugir el mateix vespre de la lluita i va trobar refugi a l'illa de Noirmoutier. Després se substitueix per François de Charette de La Contrie.

## Pèrdues

Després de la lluita, diversos captius van ser executats sumàriament pels republicans, però es va debatre sobre l'abast de les atrocitats. Segons les memòries del líder reialista Lucas de La Championnière, 250 Vendeans van romandre en mans dels republicans abans de ser assassinats l'endemà. [nota nº. 1] El 31 de març de 1793, a París, Mellinet, diputat per Loire-Inférieure, informa de la lluita i declara que vuitanta-cinc patriotes de Pornic van lluitar, van matar dos-cents i van fer tres-cents presoners, que, en la seva fúria també van matar, El 1859, l'historiador porniquès Jean-François Carou escriu que els captius executats sumàriament després de la baralla són només una vintena, i que les matances les comet principalment un mariner anomenat Olivier Renaud, acompanyat de tres o quatre homes, que busca diverses cases i mata a tots els rebels que captura.
L'historiador Alain Gérard reprèn els resultats de Mellinet i considera que les massacres de Machecoul es cometen com a represàlia pels assassinats de Pornic. Tanmateix, l'historiador Lionel Dumarcet relativitza les declaracions de Mellinet, que segons ell "té informació de segona mà". Conclou: En última instància, és molt difícil formar-se una opinió. Vam arribar ràpidament a aquesta massacre per justificar millor les execucions de Machecoul després? Totes les hipòtesis són possibles.
El jove líder insurgent Joseph de Flameng és presoner. No aconseguint fugir, es va refugiar amb un forner al Gran carrer anomenat Himené, que va acceptar amagar-lo a canvi de 100 lluïsos d'or. Però aquest el va denunciar als patriotes i Flameng va ser portat al capità Coueffé, lloc del Marchix, que, després de preguntar-li simplement el seu nom, el va matar amb una pistola al pit.
El dia després de la batalla, els cossos dels agricultors són conduïts a la vaga per a l'enterrament. Segons l'historiador Alphonse de Beauchamp, 12 presoners són els encarregats de cavar les fosses, i després són afusellats, però aquest relat és fortament contestat per Jean-François Carou.
Segons l'ensenya Julien Gautier, que va participar en la segona batalla, hi ha 20 morts o ferits al costat dels patriotes i 211 entre els bandolers. Tanmateix, la seva història conté algunes imprecisions perquè deixa Pornic el mateix vespre de la lluita. [nota nº. 2] Segons Rivet, sacerdot constitucional de Moutiers-en-Retz, 216 bandolers van morir contra quatre o cinc guàrdies nacionals morts o ferits.[nota nº. 3] Segons l'informe republicà oficial, més de 200 insurgents van morir mentre el destacament que va fer-se càrrec de Pornic deplorava només 4 ferits.[nota nº. 4] L'informe del districte de Paimbœuf al departament de Loire-Inferieure també esmenta 200 bandolers que van romandre del lloc. [nota nº. 5] El 8 d'abril, l'alcalde de Nantes va escriure que "85 ciutadans" van matar "215 enemics". Segons Jean-François Carou, a la platja hi ha enterrats 216 cossos insurgents. Per a l'historiador Lionel Dumarcet: "la majoria dels autors calculen les pèrdues reialistes en 216 homes".

## Notes

* nº. 1.-
| « | Els habitants de les ribes del Loira, prop de Paimbeuf, sempre s'havien distingit per sentiments republicans i, lluny d'allistar-se al nou partit, semblaven voler marxar contra els que ja es deien brigands. Aquests els van advertir i una gran tropa, armada amb alguns rifles, llances i pals, va deixar Machecoul, dirigit per M. de La Roche Saint-André, per atacar Pornic. El lloc estava protegit per diverses peces de canó i una guarnició d'alguns guàrdies nacionals de Paimbeuf, units amb els del país. Els republicans, malgrat la seva resistència, no van poder resistir l'immens nombre que els va desbordar; M. de La Roche Saint-André va demostrar en l'atac el coratge d'un home acostumat al foc i va revifar amb grans esforços el zel de les seves tropes, una mica frenat pel soroll del canó. La ciutat va ser presa malgrat el mal temps, la guarnició es va retirar sense pèrdues; però els vencedors, no acostumats als trucs de la guerra, creien que podien gaudir de la seva victòria en pau i beure amb seguretat; diversos ja havien anat al llit, quan trenta o cinquanta republicans, manats pel sacerdot Albine, van arribar a atacar la ciutat. Al crit d'alarma, cadascú va agafar la ruta i va fugir sota la foscor; 250, incapaços de fugir, van romandre en poder de l'enemic i van ser assassinats l'endemà El més distingit dels morts era un jove de Saint-Pilbert, anomenat Flamingue. Els camperols, per una injustícia comuna a tota la gent, van atacar el seu líder en un accident causat pel seu excés i la seva falta de disciplina, i el senyor de la Roche-Saint-André es va veure obligat a amagar-se per fugir. a la seva fúria. M. Charette va continuar sent l'únic cap de Machecoul; l'havien anat a buscar a casa seva, prop del Garnache, per portar-lo amb estil al centre del campament. Prenent el comandament, va prometre la major severitat als seus nous soldats" | » |
* nº. 2
| « | “En aquesta notícia, la majoria es va dissoldre. No obstant això, una seixantena d'infanteria i una vintena de cavalleria, després d'haver decidit intentar recuperar Pornic, van entrar a la ciutat amb el canó al costat de l'hospital. Els bandolers van ser dispersos i van sortir amb el seu saqueig. Vam matar La Roche-Saint-André, La Rochefoucault, Ripault, etc. Van fer un reconeixement dels morts i ferits: el seu nombre és vint al costat dels ciutadans i dos-cents onze al costat dels bandits. La lluita, que havia començat a les set de la tarda, va acabar a les onze. | » |
* nº. 3
| « | Van venir a la cura per demanar una beguda; Immediatament es van veure obligats a retirar-se, perquè se'ls va informar que els guàrdies nacionals de Pornic, que havien marxat a un carregament de cereals, acabaven d'arribar per recuperar la ciutat, cosa que van fer, tot i que no ho van fer. eren només setanta-sis en nombre contra més de quatre mil bandolers. En la batalla que va tenir lloc, hi va haver dos-cents setze d'aquells lladres morts i quatre ferits, i entre tres i cinc guàrdies nacionals assassinats. | » |
* nº. 4
| « | A dos quarts de set començàvem el tiroteig i el nostre destacament, format per uns setanta a vuitanta homes, va tornar a la ciutat en el millor ordre i va fer fugir l'enemic, el nombre dels quals era com a mínim de tres mil a tres mil cinc-cents. Podem assegurar-vos que més de dos-cents van morir, per no parlar dels ferits. Entre els morts hi ha Flaming, Cathelinière. "Nosaltres" vam formar una patrulla a les tres quarts de nou de la nit, quan van acabar els combats. Recapitulant el nostre destacament, es va reconèixer que només havíem ferit 3. | » |
* nº. 5
| « | "Aquesta" ciutat (Pornic) no va estar molt de temps en poder dels insurgents; un destacament que estava a la recerca de l'enemic va marxar immediatament cap a aquesta ciutat i va entrar-hi sense experimentar cap resistència. La carnisseria va ser considerable; quedaven dos-cents bandolers a la plaça ... Els bandolers es van sorprendre, a la seva manera habitual, saquejant les cases, de manera que mai no van poder concentrar-se i els que "no ho van fer" fugit per fugida, va sucumbir als cops dels patriotes." | » |

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 Dumarcet 1998, p. 157-164.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 146-147
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 Carou 1859, pàg. 110-183.
* 1 2 3 Gabory 2009, pàg. 125.
* 1 2 Chassin, t.III, 1892, pàg. 403-406
* 1 2 Tabeur 2008, pàg. 66.
* 1 2 3 4 5 Lucas de La Championnière 1994, pàg. 7-8.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Lallié 1869, pàg. 345-356.
* ↑ Gérard 1999, pàg. 88.

## Bibliografia

* Jean-François Carou, Història de Pornic, 1859 (llegir en línia) [arxiu].
* Charles-Louis Chassin, Preparació per a la guerra de la Vendée (1789-1793), t. III, Edicions Paul Dupont, 1892, 628 pàg. (ISBN 978-2912883001, llegit en línia) [arxiu].
* Lionel Dumarcet, François Athanase Charette de La Contrie: Una història real, Les 3 Orangers,1998, 536 pàg. (ISBN 978-2912883001).
* Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Robert Laffont, 1912-1931 (reimpressió 2009).
* Alain Gérard, Per principi d'humanitat...: Terror and the Vendée, Fayard ,1999, 589 pàg.
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Lucas de La Championnière, Memòries d'un oficial de la Vendée 1793-1796, Les Éditions du Bocage,1994.
* Alfred Lallié, El districte de Machecoul, estudia els orígens i els inicis de la insurrecció de Vendée al país de Retz, Nantes, Vincent Forest i Emile Grimaud,1869 (llegir en línia) [arxiu].
* Jean Tabeur, París contra la província: les guerres d'Occident, Economica, 2008, 320 pàg.