OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bertold IV de Merània

Bertold IV de Merània o Andechs-Merània, II d'Ístria i de Carniola (mort el 12 d'agost de 1204) va ser comte d'Andechs (des 1173). Des de 1180 va agafar el títol de duc de Croàcia i Dalmàcia i vers el 1182-1183 es va proclamar primer duc de Merània, per concessió imperial; des de 1188 fou marcgravi d'Ístria i de Carniola per herència del seu pare Bertold I (III d'Andechs). Merània derivaria del llatí "mare" o sigui "mar", ja que corresponia a les possessions d'Andechs a la costa de Dalmàcia i d'Ístria banyades per la mar Adriàtica. Els dos marcgraviats van estar dins del ducat de Merània el que va donar a aquest títol un considerable prestigi. Vegeu Ducat de Merània. Bertold IV o II era el fill de Berthold I d'Ístria i d'Hedwiga de Wittelsbach.
En 1186 va acompanyar a l'emperador Enric VI, al regne de Sicília. En 1189, va dirigir la tercera divisió de l'exèrcit imperial i va ser el seu abanderat en la Tercera Croada. En 1195, es va presentar com el defensor de l'abadia de Tegernsee. Després de la mort d'Enric el 1197, va prendre partit pel pretendent Felip de Suàbia. En aquesta conjuntura, el duc de Merània estava en la cúspide del seu poder i influència. Posseïa terres des de Francònia a la mar Adriàtica.
Bertold va morir el 1204 i va ser enterrat a Diessen. El va succeir el seu fill Otó I, si bé les marques d'Ístria i Carniola, jurisdiccions feudals dins del ducat de Merània, van ser pel segon fill Enric com a feudatari del seu germà.

## Matrimoni i fills

Bertold es va casar amb Agnes de Rochlitz, també coneguda com a Inés de Wettin, i van tenir els fills següents:
* Otó I, que va succeir al seu pare a Merània i al comtat d'Andechs i fou comte palatí de Borgonya per matrimoni amb la comtessa Beatriu II de Borgonya.
* Egbert, bisbe de Bamberg
* Enric, marcgravi d'Ístria (Enric II) i de Carniola (Enric I)
* Hedwiga o Eduvigis (santa), es va casar amb el duc Enric I el Barbut de Silèsia
* Gertrudis, casada amb Andreu II d'Hongria
* Agnès, es va casar amb Felip II de França
* Bertold, Patriarca d'Aquileia
* Matilde, abadessa de Klitzingen
* I una filla sense nom casada dins la família dels Nemanjic de Sèrbia

## Referències

* Genealogia
# Bazoches

«Bazoches» té aquests significats:
* Bazoches (Nièvre), municipi francès al departament de la Nièvre (regió de Borgonya)
* Bazoches-au-Houlme, municipi francès al departament de l'Orne
* Bazoches-en-Dunois, municipi francès al departament de l'Eure i Loir
* Bazoches-lès-Bray, municipi francès al departament del Sena i Marne
* Bazoches-les-Gallerandes, municipi francès al departament del Loiret
* Bazoches-les-Hautes, municipi francès al departament de l'Eure i Loir
* Bazoches-sur-Guyonne, municipi francès al departament d'Yvelines
* Bazoches-sur-Hoëne, municipi francès al departament de l'Orne
* Bazoches-sur-le-Betz, municipi francès al departament del Loiret
* Bazoches-sur-Vesles, municipi francès al departament de l'Aisne (regió de Picardia)
* Beton-Bazoches, municipi francès al departament del Sena i Marne
* Cantó de Bazoches-sur-Hoëne, cantó francès al districte de Mortagne-au-Perche (departament de l'Orne)
# Bazirita

La bazirita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la benitoïta. Rep el seu nom de la seva composició química, contenint BAri i ZIRconi.

## Característiques

La bazirita és un ciclosilicat de fórmula química ${\ce {BaZr(Si3O9)}}$. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bazirita pertany a «09.CA - Ciclosilicats, amb enllaços senzills de 3 ${\ce {[Si3O9]^6-}}$ (dreier-Einfachringe), sense anions complexos aïllats» juntament amb els següents minerals: benitoïta, pabstita, wadeïta, calciocatapleiïta, catapleiïta, pseudowol·lastonita, margarosanita, walstromita i bobtrail·lita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1975 a l'illa de Rockall, a les Hèbrides Exteriors, a Escòcia (Regne Unit). També ha estat descrita a Šebkovice (República Txeca), a Tres Pozos (Mèxic), al mont Altai (Mongòlia), a la serralada Alai (Tadjikistan) i al comtat de Fresno (Estats Units).

## Referències

* ↑ «Bazirite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 octubre 2016].
# Benialí

Benialí és un poble valencià, que forma part del municipi de la Vall de Gallinera. L'ajuntament del municipi està en el seu nucli.

## Història

En documents antics apareix com a Benicalill, Benihalill, Benihalil, Benihalí, Bonielill o Benielí. Està documentat per primera vegada en el cens de l'any 1369. El nom actual prové del topònim Bani Jalil, pertanyent al d'una família àrab. El 1602 comptava amb 12 focs. Dos anys després de l'expulsió dels moriscos, el 10 de juny de 1611, a la plaça del poble el procurador del duc de Gandia, Mateu de Roda, lliurà davant del notari Pere Chella i amb la presència del centenar dels caps de família que venien a repoblar la vall, la Carta Pobla. En ella apareixen detallats els noms i cognoms de tots els repobladors mallorquins, la major part provinents d'Andratx. En l'actualitat es conserven alguns dels cognoms que portaren aquelles persones, com ara Alemany, Palmer, Verches (Berger) i Seguí, els quals són els més comuns a la vall actualment. El 1535 s'agregà a la parròquia d'Alpatró, i posteriorment a la de Benissivà.
A Benialí es pot visitar els seus carrers escarpats i l'arquitectura de les seues cases. El Camí Reial transcorre pel carrer d'Enmig, on es troben la font de Benialí o de la Concepció amb el seu llavador, i l'església de Sant Roc, patró del poble. També compta amb la cooperativa, on es troba l'almàssera on s'elabora l'oli de la vall. A Benialí es troba l'ajuntament de la Vall de Gallinera.

## Referències

* 1 2 «Benialí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Barraca del Mas de l'Espasa

La Barraca del Mas de l'Espasa és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.
Actualment és a la vora sud de l'autopista C-32, a l'est del Torrent de Montpaó, i entre els puigs de Pujal i La Roca Lliscant.

## Descripció

Barraca de pedra seca, d'ús agrícola, de planta quadrangular amb els cantons lleugerament arrodonits. Exteriorment adopta una forma acampanada. Es feta amb elements de pedra procedents del rebuig de la pedrera que hi ha molt a prop de l'indret. La barraca, d'un sol espai, té la porta situada al costat dret de la cara sud. La porta és de forma rectangular i té dues llindes, gairebé paral·lelepipèdiques, entre les quals hi ha una filera de maçoneria. A la part superior de la segona llinda hi ha un arc de descàrrega realitzat amb peces col·locades de cantell.. En part aprofita el desnivell del terreny. La coberta és una volta cònica -o falsa cúpula- feta amb la superposició de filades de lloses planes, formant anells, el radi dels quals va decreixent progressivament. La volta, que és feta amb blocs bastant grans, és recoberta de terra, però no hi ha lliris. A l'interior, en el mur del costat est, hi ha un armari de paret de forma quadrangular.
Murs i volta realitzats amb peces irregulars de pedra unides en sec amb l'ajut de falques, també de pedra, de dimensions més petites. Els murs tenen un rebliment de predruscall. Es tracta d'una roca calcària del Miocè, molt homogènia i mitjanament compacta, de color ocre.

## Referències

* 1 2 «Barraca del Mas de l'Espasa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Barraca del Mas d'en Vives 1

La Barraca del Mas d'en Vives 1 és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.
És situada al vessant nord de la Muntanya del Comú.

## Descripció

Barraca de pedra seca de planta quadrangular amb els angles arrodonits i d'un sol espai interior. La porta d'entrada, que és situada a la part central de la cara est, és de forma rectangular i té una linda, formada per una llosa plana. La coberta és una volta cònica -o falsa cúpula- feta amb la superposició de filades de lloses planes, formant anells, el radi dels quals va decreixent progressivament. La coberta exterior és recoberta per una capa de morter de ciment. En una de les parets interiors hi ha una fornícula.
Murs i volta realitzats amb peces irregulars de pedra unides en sec amb l'ajut de falques, també de pedra, de dimensions més petites. Els murs tenen un rebliment de predruscall.

## Referències

* 1 2 «Barraca del Mas d'en Vives 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Barry Trost

Barry M. Trost (Filadèlfia, Pennsilvània, 13 de juny de 1941) és un químic estatunidenc, professor Tamaki d'Humanitats i Ciències a la Universitat Stanford.
Estudià a la Universitat de Pennsilvània, d'on obtingué el B.A. el 1962. Desenvolupà la recerca de la tesi doctoral en L'estructura i reactivitat dels anions enolat a l'Institut de Tecnologia de Massachusetts. Fou professor de la Universitat de Wisconsin–Madison del 1965 al 1987, quan es traslladà a la Universitat Stanford.
Donà el seu nom a la reacció de Tsuji-Trost i al lligand de Trost. És conegut per haver promogut el concepte d'economia atòmica.

## Referències

* Dades bibliogràfiques a la pàgina de Trost
* ↑ Trost, B. M. «The atom economy--a search for synthetic efficiency» (en anglès). Science, 254, 5037, 06-12-1991, pàg. 1471–1477. DOI: 10.1126/science.1962206. ISSN: 0036-8075. PMID: 1962206.
* ↑ Trost, Barry M. «Atom Economy—A Challenge for Organic Synthesis: Homogeneous Catalysis Leads the Way» (en anglès). Angewandte Chemie International Edition in English, 34, 3, 1995, pàg. 259–281. DOI: 10.1002/anie.199502591. ISSN: 1521-3773.
# Beach Haven

Beach Haven és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2007 tenia 1.379 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Beach Haven tenia 1.278 habitants, 586 habitatges, i 346 famílies. La densitat de població era de 503,5 habitants/km².
Dels 586 habitatges en un 18,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,4% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 40,8% no eren unitats familiars. En el 35% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,17 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,8.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,1% tenia menys de 18 anys, un 5,1% entre 18 i 24, un 22% entre 25 i 44, un 28,1% de 45 a 60 i un 27,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 49 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 48.355 $ i la renda mediana per família de 68.036 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.444 $ mentre que les dones 29.688 $. La renda per capita de la població era de 30.267 $. Aproximadament l'1,2% de les famílies i el 3,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Beach Haven». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Beach Haven». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Billy Celeski

Billy Celeski (Ohrid, República Socialista de Macedònia, 14 de juliol de 1985) és un futbolista que disputà un partit el 2009 on marcà un gol amb la selecció d'Austràlia.

## Referències

* ↑ National Football Teams
# Andrea da Barberino

Andrea Mangiabotti, conegut pel seudónim Andrea da Barberino, pel seu lloc d'origen, (c. 1370, Barberino Val d'Elsa, Toscana - c. 1431, Florència, Toscana) fou un joglar, mestre de cant, escriptor i traductor d'Itàlia. Fou un dels qui va introduir i traduir les llegendes del cicle carolingi a la llengua italiana i al territori italià. A les seues adaptacions introduïa material inventat.
La seua família, els Mangiabotti, és de Barberino Val d'Elsa, així i tot no se sap si ell nasqué allí. Morí sense fills.
Les seues adaptacions són:
* Guerin Meschino, obra que tingué gran èxit. Se'n conserven 13 manuscrits i diverses edicions antigues, de les quals 11 incunables. Fou també traduït en els segles XVI-XVI al francès i a l'espanyol (edició moderna de Mario Cursietti, de 2005)
* Storia di Ugone dí Alvernia, versió en prosa a partir d'una cançó de gesta franco-italiana Huon d'Auvergne
* Storia di Aiolfo del Barbicone, adaptació de la cançó de gesta Aiol; la Storia està escrita en el tombant de segle i conservada en vuit manuscrits i tres edicions del segle XVI
* Discesa di Guerino all'Inferno (publicada el 1882)
* I Reali di Francia, històries de la casa reial de França, a partir de matèria de cançons de gesta, recull la tradició de Beuve de Hantone. Escrita en el tombant de segle, es conserva en diversos manuscrits i molts impresos antics, dels quals dos incunables (edició moderna d'Aurelio Roncaglia de 1967)
* L'Aspramonte, a partir de la cançó de gesta Aspremont; es cpnserva en dos manuscrits
* Storie Narbonesi, escrita vers 1410 i conservada en tres manuscrits. És una extensa compilació en vuit llibres on refon diverses cançons de gesta del cicle de Guillem; la primera part és una versió en prosa i en italià de Les Narbonnais.

## Referències

* 1 2 3 Casciano, Simona. «MANGIABOTTI, Andrea». Dizionario Biografico. Treccani. [Consulta: 26 març 2017].
* 1 2 3 «Andrea da Barberino». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Salvat Editores. «Andrea da Barberino». A: La Enciclopedia: 1: a-aouita. Madrid: MDS Books/Mediasat, 2003, p. 670. ISBN 84-345-7465-9.
* ↑ «Andrea da Barberino». Encyclopædia Britannica, 2013. [Consulta: 26 març 2017].
* ↑ Allaire, Gloria. «Andrea da Barberino». The Literary Encyclopedia. [Consulta: 26 març 2017].
* ↑ Dolci, Giulio. «ANDREA da Barberino». Enciclopedia Italiana. Treccani. [Consulta: 26 març 2017].

## Bibliografia

* Françoise Fery-Hue, "Andrea da Barberino" a Dictionnaire des lettres françaises: le Moyen Âge, éd. Geneviève Hasenohr i Michel Zink, Paris, Fayard (La Pochothèque), 1994, p. 62-63

## Vegeu també

* Fitxa de l'autor a ARLIMA
# Diego del Alcázar Silvela

Diego del Alcázar Silvela (Àvila, 30 d'agost de 1950), X marquès de la Romana i Gran d'Espanya, és un empresari espanyol, fundador i actualment president d'IE Business School.

## Trajectòria

Després d'estudiar Dret, Ciències Polítiques i Administració en la Universitat Complutense de Madrid i La Sorbona de París, va treballar al Banc de Llevant. el 1973, juntament amb un grup d'empresaris, va fundar el Institut d'Empresa. Entre 2007 i 2012 va ser president del Grup Vocento, mantenint-se com a conseller de ABC. Actualment és president de IE Business School, IE University i Fundació IE.
En l'àmbit empresarial ha contribuït a el desenvolupament de diverses companyies com Aigües de Mondariz, Publicitat Gisbert, Grup Negocis, Balneari de Mondariz, Thomil i Xocolates Eureka. Ha format part dels consells d'administració d'aquestes tres últimes així com de grups de comunicació com ONO (fins 2009) i Recoletos. Així mateix és patró o conseller de diferents fundacions i organismes, com la Fundació Zubiri o la Fundació Princesa de Girona.

## Col·leccionista i patró de les arts

Defensor de el món de l'art, és vicepresident de la Fundació de Suport a la Història de l'Art Hispànic, que promou l'estudi, la investigació i la publicació de treballs sobre l'art espanyol. El 1985, juntament amb la Fundació Ortega y Gasset, va crear el Premi Joan Lladó, que s'ha convertit en un dels guardons més prestigiosos en l'àmbit del mecenatge. Durant dotze anys va promoure la restauració del palau de Tabladillo, situat al municipi d'Ojos-Albos i exemple de l'arquitectura senyorial de segle xvi, iniciativa que va merèixer un esment especial en els Premis Unió Europea-Europa Nostra de Patrimoni Cultural de 2006.

## Distincions

* Gran Creu de l'Ordre d'Alfons X el Savi (2003)

## Referències

* 1 2 Fundació IE. «Diego del Alcázar». [Consulta: 21 febrer 2017].
* ↑ «Pioner de la formació empresarial a Espanya». , 17-10-1999 [Consulta: 21 febrer 2017].
* 1 2 3 Fundació Princesa de Girona. «Sr. D. Diego del Alcázar Silvela». [Consulta: 21 febrer 2017].
* ↑ «Diego del Alcázar Silvela, nou president de Vocento». , 30-07-2007 [Consulta: 21 febrer 2017].
* ↑ «La rehabilitación del Palacio de Tabladillo, accésit en los Premios Europa Nostra». , 20-03-2007 [Consulta: 21 febrer 2017].
* ↑ «Diego del Alcázar Silvela pren possessió com a president de Vocento». , 24-09-2007 [Consulta: 21 febrer 2017].
# 345 California Center

345 California Center és una torre d'oficines de 48 pisos al districte financer de San Francisco, (Califòrnia). Completada el 1986, la torre de 211,8 m (695 peus) és la cinquena més alta de la ciutat després de la Salesforce Tower, Piràmide Transamèrica, 181 Fremont i 555 California Street si s'inclouen les agulles. Originalment es va proposar que fos 30 m (98 peus) més alt. L'edifici va ser desenvolupat per Norland Properties, una empresa privada d'inversió immobiliària dirigida per Hany Ben-Halim.

## Referències

* ↑ «Emporis building ID 118794» (en anglès). Emporis. Arxivat de l'original el 2016-01-16. [Consulta: 1r maig 2023].

## Vegeu també

* Llista dels edificis més alts de San Francisco
# Alcmeó

Alcmeó és el nom dels següents personatges:
* Alcmeó (mitologia), fundador de la família dels Alcmeònides
* Alcmeó de Crotona, filòsof grec
# Creagrutus holmi

Creagrutus holmi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Marañón al nord-est del Perú.

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Vari, R. P. & A. S. Harold. 2001. Phylogenetic study of the neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with revision of the Cis-Andean species. Smithson. Contrib. Zool. Núm. 613: i-v + 1-239.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R.P. i A.S. Harold 2001. Phylogenetic study of the Neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with a revision of the Cis-Andean species. Smith. Cont. Zool. 613:1-239.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Esplantàs

Esplantas és un municipi francès situat al departament de l'Alt Loira i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 103 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Esplantas era de 103 persones. Hi havia 38 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 17 parelles sense fills i 13 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 93 habitatges, 45 eren l'habitatge principal de la família, 38 eren segones residències i 10 estaven desocupats. Tots els 93 habitatges eren cases. Dels 45 habitatges principals, 41 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien tres cambres, 16 en tenien quatre i 26 en tenien cinc o més. 29 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 29 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Esplantas el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 8 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 12 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 8 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 4 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 60 persones, 37 eren actives i 23 eren inactives. De les 37 persones actives 32 estaven ocupades (21 homes i 11 dones) i 4 estaven aturades (2 homes i 2 dones). De les 23 persones inactives 2 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 16 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa financera.
L'any 2000 a Esplantas hi havia 10 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Esplantas a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Esplantas a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Josep Segarra Fabregat

Josep Segarra Fabregat (Torreblanca, 4 de març de 1894 - Barcelona, 21 d'octubre de 1972) fou un futbolista valencià de la dècada de 1910.
Jugava de davanter. Formà part dels principals clubs de futbol catalans de la dècada de 1910. Fou jugador del FC Internacional la temporada 1913-14. La següent temporada jugà al FC Barcelona, amb qui jugà 8 partits i marcà 6 gols del Campionat de Catalunya. Defensà els colors del CE Sabadell el 1915-16, i tres temporades el color vermell del FC Espanya. El seu darrer club fou el RCD Espanyol, amb qui jugà temporada i mitja entre 1919 i 1920.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fitxa de Segarra». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* 1 2 3 4 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.