OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Magdalena del Puig

Santa Magdalena del Puig és una capella de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La capella de Santa Magadalena del Puig està situada a prop del nucli rural del Puig, en una zona envoltada de camps. Té planta rectangular amb capçalera quadrada. La construcció és molt senzilla, de pedra amb contrafort, porta adovellada amb arc de mig punt, ull de bou i coronament amb espadanya i campana. La coberta és de teula àrab, a dues vessants. L'escut dels Bertran, senyors de la baronia de Gelida, apareix a diverses lloses sepulcrals.

## Història

Sembla probable que la construcció de la capella de Santa Magdalena del Puig es realitzés durant la primera meitat del segle xiv.

## Referències

* 1 2 «Santa Magdalena del Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Wenceslao Jiménez Orive

Wenceslao Jiménez Orive (Gijón, 28 de gener de 1922 - Barcelona, 9 de gener de 1950) fou un lluitador anarquista i resistent antifranquista aragonès náscut a Asturies, conegut com a «Wences» o «Jimeno».

## Biografia

Fill d'un ferroviari, de petit es va traslladar a Saragossa amb la seva família. El seu pare havia estat secretari del Sindicat de Ferroviaris de la CNT de Saragossa i treballava com a interventor entre Saragossa i Canfranc. Fou assassinat l'agost de 1936 pels feixistes de Canfranc.
En esclatar la guerra civil espanyola tenia 14 anys i estudiava disseny industrial, però deixà els estudis per treballar al ferrocarril per tal de no haver-se d'afiliar a la Falange. A començaments de 1940 fou detingut per repartir propaganda antifranquista. El 1946 va ingressar a la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries de la mà d'Ignacio Zubizarreta Aspas, però l'agost fou novament detingut i sotmès a tortures. Alliberat tres mesos més tard, el maig de 1947 participà en un intent d'atemptar contra Francisco Franco a la carretera nacional Madrid-Saragossa, a l'alçada del Puerto de la Muela (Calataiud). El juliol de 1947 fou delegat d'Aragó al Ple Nacional de Regionals de la FIJL que se celebrà a Madrid. Després, decebut per la ineficàcia de la guerrilla, marxà a França, on va treballar durant un temps com a ajustador a Lió i París.
A França intentà convèncer les direccions del Moviment Llibertari Espanyol (MLE) i de la FAI de fer canvis a l'estructura orgànica, però no se'n sortí. El 26 de novembre de 1948 tornà a la Península, però no aconseguí d'entendre's amb Josep Lluís i Facerias, raó per la qual el 1949 va formar el seu propi grup guerriller, anomenat «Los Maños», i del que en formaria part Quico Sabaté. Aquest grup va intentar assassinar el cap de la Brigada Político-Social de Barcelona. comissari Eduardo Quintela Bóveda el 2 de març de 1949, però el cotxe era ocupat per altres persones.
Wenceslao Jiménez Orive fou tirotejat als carrers de Barcelona el 9 de gener de 1950 per culpa de la delació de Niceto Pardillo Manzanero, cenetista expulsat del grup per mala conducta, al comissari Pedro Polo Borreguero. Malferit, es va prendre una càpsula de cianur que portava muntada a la part superior de la ploma estilogràfica per tal de no caure en mans de la policia.

## Notes

* ↑ Els membres del grup eren Josep i Francesc Sabaté Llopart, Simón Gracia Fleringan, Carles Vidal i Passanau, José López Penedo i Josep Lluís i Facerias

## Referències

* ↑ (italià) Wenceslao Jiménez Orive Arxivat 2015-06-20 a Wayback Machine. a l'anarcopèdia
* ↑ Wenceslao Jiménez Orive a losdelasierra.info
* ↑ Wenceslao Jiménez Orive (1922-1950) a estelnegre.org
# Mount Vernon (Iowa)

Mount Vernon és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 3.390 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mount Vernon tenia 3.390 habitants, 1.129 habitatges, i 795 famílies. La densitat de població era de 376,1 habitants/km².
Dels 1.129 habitatges en un 37,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,8% hi vivien parelles casades, en un 9,3% dones solteres, i en un 29,5% no eren unitats familiars. En el 23,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,6% tenia menys de 18 anys, un 20,5% entre 18 i 24, un 23,2% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 9,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.228 $ i la renda mediana per família de 59.205 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.402 $ mentre que les dones 27.358 $. La renda per capita de la població era de 19.027 $. Entorn del 4,1% de les famílies i el 5,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mount Vernon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mount Vernon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Osvaldo Scaburri

Osvaldo Scaburri (Casnigo, 6 de maig de 1954) és un antic pilot d'enduro italià de renom internacional durant la dècada del 1970. Especialista en petites cilindrades, va ser dues vegades campió d'Europa de 75cc (1977 i 1978). També va guanyar dos campionats d'Itàlia i dues edicions dels Sis Dies Internacionals d'Enduro en la mateixa cilindrada, alhora que va formar part de l'equip italià que va guanyar el vas d'argent als Sis Dies el 1978.

## Palmarès

* 2 Campionat d'Europa d'enduro 75cc (1977-1978)
* 1 Victòria al Vas d'argent dels ISDE (1978, a Värnamo, Suècia)
* 2 Victòries de classe en 75cc als ISDE (1977-1978)
* 2 Campionats d'Itàlia 75cc (1977-1978)

## Referències

* ↑ «Osvaldo Scaburri» (en italià). coni.it. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «European Enduro Championships 1968 – 1981» (en anglès). speedtracktales.com. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «ISDE PALMARES SINCE 1913» (en anglès). fim-isde.com. FIM. [Consulta: 22 maig 2023].
# Volcà de Rocanegra

El Volcà de Rocanegra és un volcà extint situat al municipi de Santa Pau, a la comarca catalana de la Garrotxa. Forma part de la Zona Volcànica de la Garrotxa, de la qual és considerat el volcà d'erupció més recent (durant l'holocè).
Tot i que la seva edat es desconeix, és anterior a l'erupció del volcà del Croscat (que va erupcionar fa uns 11.500-13.000 anys), perquè els dipòsits del Rocanegra cobreixen els dipòsits freatomagmàtics del volcà del Croscat i no estan coberts per les seves cendres. El volum estimat del magma que va erupcionar és de 0.01 km$^3$.
D'aquest volcà es va extreure greda.

## Referències

* 1 2 «Volcà de Rocanegra». Turisme Garrotxa. [Consulta: 16 agost 2022].
* 1 2 Bolós, Xavier; Planagumà, Llorenç; Martí, Joan «Volcanic stratigraphy of the Quaternary La Garrotxa Volcanic Field (north-east Iberian Peninsula)» (en anglès). Journal of Quaternary Science, 29, 6, 08-08-2014. DOI: https://doi.org/10.1002/jqs.2725.

## Bibliografia complementària

* Llobera i Sánchez, Pepita «Enclavaments de la regió volcànica d'Olot: indicadors de l'origen i evolució dels magmes». Revista de Girona, 107, 1984, pàg. 107-110.
* Llobera Sanchez, Pepita «Petrología de los enclaves del volcán Roca Negra (Olot, NE España)». Acta Geològica Hispànica, 18, 1, 1983, pàg. 19-25. Fe d'errates.
# Santa Magdalena del Toscar

Santa Magdalena del Toscar és una ermita d'Alfara de Carles inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'ermita és un petit edifici rectangular de maçoneria, amb façana arrebossada. Presenta quatre obertures laterals i una frontal, en forma circular, a sobre la porta. Els ràfecs laterals són de maó i esglaonats. La coberta és de teula a dues vessants, rematada per una petita espadanya en forma d'arc de mig punt. A l'interior hi ha una cornisa elevada de la que arrenca la volta de creuer.

## Història

L'edifici és situat a la zona de Toscà, amb la Font del Toscà tocant, que era centre d'una zona de xalets de mitja muntanya. Reconstruïda el segle xix, propietat del capítol de la seu tortosina, comptava amb un edifici per a estiuejants a inicis de segle xx. Encara hi ha restes d'una masada amb grans murs a prop, en ruïnes. Junt amb el Mascà, són els dos centres tradicionals i històrics d'estiueig i de l'excursionisme d'aquestes muntanyes, els ports. Una nota de "Els Castells Catalans", pàg.526 diu: <El Diccionario Madoz s'hi refereix el 1846: "...hay una ermita, en el día casi derruida bajo la advocación de Sª Mª Magdalena, donde solian celebrarse los oficios divinos, cuando los canónigos de Tortosa pasaban allí las temporadas de estío">.

## Referències

* 1 2 «Santa Magdalena del Toscar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Santa Magdalena del Toscar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Vjushkovia

Vjushkovia és un gènere extint d'arcosauromorf eritrosúquid que va viure al període Triàsic.
# Mount Vernon (Kentucky)

Mount Vernon és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2000 tenia 2.592 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mount Vernon tenia 2.592 habitants, 1.126 habitatges, i 681 famílies. La densitat de població era de 314,7 habitants/km².
Dels 1.126 habitatges en un 28,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,2% hi vivien parelles casades, en un 17,3% dones solteres, i en un 39,5% no eren unitats familiars. En el 37,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 18% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,15 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,82.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 9,8% entre 18 i 24, un 26,5% entre 25 i 44, un 23,6% de 45 a 60 i un 18,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 16.747 $ i la renda mediana per família de 23.105 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.286 $ mentre que les dones 17.571 $. La renda per capita de la població era d'11.849 $. Entorn del 26,5% de les famílies i el 33,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mount Vernon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mount Vernon». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sundacarpus amarus

Sundacarpus amarus en una espècie de conífera de la família Podocarpaceae, l'única del gènere Sundacarpus. És nadiua d'Austràlia i Malàisia.
Sundacarpus fou erigit com a gènere per C. N. Page el 1988; anteriorment estava l'espècie es classificava dins del gènere de Podocarpus o Prumnopitys.

## Descripció

Sundacarpus és un gran arbre de fulles perennes, que arriba fins a 60 m d'alçada, amb un tronc de 12 a 140 cm de diàmetre. Les fulles tenen 5–15 cm de llarg i són estretes.

## Distribució i hàbitat

S. amarus d'Austràlia i Malàisia. A Austràlia es troba només a Queensland, principalment a l'altiplà Atherton i parts adjacents del nord-est de la costa de Queensland. És prou comú a Nova Guinea, Nova Bretanya, i Nova Irlanda, on sovint se'n troben als boscos de muntanya, juntament amb Nothofagus. Sundacarpus també es troba a les illes indonèsies de Buru, Halmahera, Morotai, Sulawesi, Lombok, Flores, Timor, Sumbawa, Java, Sumatra, i Sabah, a l'illa de Borneo; també a Mindanao i Luzon, a les Filipines.

## Referències

* ↑ «Sundacarpus amarus (black pine) description». [Consulta: 13 juny 2023].
* Conifer Specialist Group (1998). «Sundacarpus amarus». Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN 2006 (en anglès). Consultat el 5 de maig de 2006.
* de Laubenfels, D. J. (1988). Coniferales. P. 337-453 in Flora Malesiana, Sèries I, Vol. 10. Dordrecht: Kluwer Academic.
* Page, C. N. (1989). New and maintained genera in the conifer families Podocarpaceae and Pinaceae. Notes of the Royal Botanical Garden Edinburgh 45 (2): 377-395.
* Sundacarpus amarus at the Gymnosperm Database.
# Palau de Festos

El palau de Festos és una estructura arquitectònica, exemple típic de l'arquitectura minoica i els palaus minoics, situat a Festos (Phaistós), al sud de Creta.
El palau vell, com el de Cnossos, fou construït vers el 2000 aC i va estar en ús fins vers el 1700 aC, quan fou destruït pel foc. Sobre les seves ruïnes es va construir el palau nou, que fou destruït vers el 1500 aC, com altres palaus minoics.
El palau nou té al centre un peristil, al voltant del qual hi havia les habitacions; els magatzems i capelles són a la banda occidental; les habitacions reials al nord; i les cambres de treball a l'est; a l'oest dels magatzems hi ha l'àrea teatral, amb els camins de la processó, i sota, els graners de l'antic palau. El propileu occidental, entrada monumental al palau, és l'estructura d'aquest tipus més impressionant coneguda.
Alguns dels objectes trobats al palau són exhibits al Museu Arqueològic d'Heràkleion.
Després de l'abandonament del palau, algunes parts van romandre ocupades per particulars durant l'anomenat període postpalatal. En el període arcaic, es va construir el temple de la Gran Mare o Rea sobre les restes de l'antic palau, a la banda sud.
Els palaus foren estudiats per en F. Halbherr i n'A. Taramelli des del 1884. Durant les excavacions de la segona meitat del segle xx, s'hi varen fer treballs de consolidació i restauració.

## Vegeu també

* Festos.
* Disc de Festos.

## Bibliografia

* Poursat, Jean Claude, La Grèce préclassique, des origines à la fin du VIe siècle, Nouvelle histoire de l'Antiquité, vol. 1, Seuil, coll. «Points Histoire», 1995, ISBN 2-02-013127-7.
# Volcà de Montolivet

El Montolivet és un volcà situat a la ciutat d'Olot (la Garrotxa), a 250 metres del riu Fluvià, recolzat en la serra de la Pinya i a poca distància del volcà del Montsacopa. Té una superfície de 22ha i és reserva natural del parc natural de la zona volcànica de la Garrotxa, segons la Llei 2/1982.
Al capdamunt, al vessant est, hi ha una torre defensiva, similar a les torres del volcà del Montsacopa i de les Bisaroques. El barri olotí de Sant Pere Màrtir, amb cases blanques esgraonades, s'enfila per la seva falda.
Va tenir dues fases eruptives: la primera, estromboliana, va emetre greda i blocs en forma d'escòria i bomba. Aquesta fase va ser explosiva i va originar el con volcànic. La segona fase va generar una colada de lava basanítica que va arribar fins a la riera de Riudaura, el flux de la qual va fer que el cràter del volcà tingués forma de ferradura, esbocat cap al nord-est. La gredera nord-oest del volcà de Montolivet és considerada d'interès excepcional.
El volcà es troba sobre la mateixa fractura que el Montsacopa i la Garrinada.
Anteriorment, s'anomenava Puig de la Rovira, fins al segle xvii, quan els frares caputxins li van canviar el nom pel de Montolivet.
Els flancs del volcà de Montolivet estan coberts de bosc: alzinar a la solana i roureda a l'obac, recuperat després de la desforestació que es va produir durant els anys de la postguerra; el fons del cràter és ocupat per conreus. Al sector sud-oest, s'ha produït una substitució del bosc pel matollar.

## Vegeu també

* Torre de defensa del Volcà Montolivet.
* Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa.

## Enllaços externs

* Web oficial de la zona volcànica de la Garrotxa.

## Referències

* ↑ Pla especial de la Zona Volcànica de la Garrotxa. Olot: PNZVG, 2010 [Consulta: 18 gener 2018]. Arxivat 2018-01-19 a Wayback Machine.
* ↑ Llei 2/1982, de 3 de març, de protecció de la zona volcànica de la Garrotxa, 1982.
* 1 2 Volcans de la Garrotxa: col·lecció Costa. Olot: PNZVG, 2011-2013 [Consulta: 18 gener 2018]. Arxivat 2018-01-18 a Wayback Machine.
* 1 2 Pla Especial de la Zona Volcànica de la Garrotxa. Olot: PNZVG, 2010 [Consulta: 18 gener 2018]. Arxivat 2018-01-19 a Wayback Machine.
# Glacera de Fiesch

La glacera de Fiesch (en alemany: Fieschgletscher) es troba al cantó del Valais, a Suïssa. Es troba al nord de Fiesch, en una vall paral·lela a la de la glacera d'Aletsch. Amb una longitud de 16 km, és la segona més llarga dels Alps, però l'amplada no supera els 1.000 m a la part superior i els 500 a 700 m a la part inferior. Amb les glaceres més petites que s'uneixen a ell, la glacera de Fiesch cobreix una superfície de 33 km².

## Geografia
### Característiques físiques

El punt de partida de la glacera són els camps de neu que s'aferren a la cara sud-est del Gross Fiescherhorn (4.049 m) i al sud d'Agassizhorn (3.946 m). En els dos primers quilòmetres, el desnivell se situa al voltant dels 700 m. Més al sud, altres camps de neu comencen del Grünhorn (4.044 m) i Fieschergabelhorn (3.876 m) i després es dirigeixen cap a l'est i nord-est per acabar a la conca d'acumulació a uns 3.000 m d'altitud. El Grünhornlücke (3.828 m) és un pas cobert de gel que connecta els camps de neu de la glacera Fiesch amb el Grünnegfirn que acaba a la Konkordiaplatz de la glacera d'Aletsch.
Al nord, la glacera està delimitada per la paret sud del Finsteraarhorn (4.274 m), que és el cim més alt dels Alps Bernesos. A la seva part mitjana, a uns 2.800 m aproximadament, la glacera Fiesch rep la glacera Galmi, que ve del nord-est i que vola sobre la glacera Studer. Aquestes dues glaceres tenen una longitud total de 5 km i gairebé tenen la mateixa amplada que la de Fiesch. Després de la unió amb la glacera Galmi, la glacera Fiesch es ramifica de sobte cap al sud, bloquejada en el seu avanç cap a l'est pel Wasenhorn (3.447 m). Avança en una vall estreta i profunda. A l'estiu, quan la capa de neu s'ha fos, la glacera agafa un color gris a causa de les nombroses deixalles rocoses i morrenes que esquitxen la seva superfície.
La llengua glacial acaba a uns 1.700 m. Les seves aigües produeixen el Weisswasser, un torrent que s'uneix al Roine a la plana després d'haver travessat el Fieschertal.

### Evolució

Des de la Petita Edat de Gel, la glacera de Fiesch ha retrocedit aproximadament 1 km i ha perdut un important volum de gel. A l'època, la seva llengua se separava amb una capa de gel que franquejava el forrellat rocós al lloc anomenat del Titter. Durant els anys 1950, aquesta segona llengua s'ha fos completament. Es pot d'altra banda comprovar sobre el gràfic d'evolució (vegeu més avall) que aquest retrocés s'ha accentuat des del començament dels anys 1960.
* Foto 100 anys després: en aquest punt no es pot veure res de la glacera.
* 99 anys després vist des de la mateixa perspectiva.

## Referències

* ↑ «Fieschergletscher - Gletscher» (en alemany). [Consulta: 11 octubre 2020].
* ↑ Roland Lüthi. «Glacier de Fiesch = Fieschergletscher» (en anglès). [Consulta: 11 octubre 2020].
* ↑ «SwissEduc - Glaciers online - Glaciers of the Alps». [Consulta: 11 octubre 2020].
* ↑ «Fiescher Glacier» (en espanyol europeu). [Consulta: 11 octubre 2020].
* ↑ «Vorher-Nachher Bildvergleich Fieschergletscher (Fieschertal, Berner Alpen)». [Consulta: 11 octubre 2020].
# Wenceslao Selga Padilla

Wenceslao Selga Padilla (Tubao, Filipines, 29 de setembre de 1949 - Ulaanbaatar, 25 de setembre de 2018) fou un religiós catòlic filipí. Va ser ordenat sacerdot el 1976, i s'incardinà a l'Orde Scheutista.
Va ser missioner a Taiwan; durant sis anys, superior provincial de les províncies xineses de la seva ordre. El 19 d'abril de 1882, el papa Joan Pau II el nomenà Prefecte catòlic d'Ulan Bator. Fou consagrat bisbe el 29 d'agost de 2003 pel cardenal Crescenzio Sepe. El 26 d'agost de 2016 ordenà el primer capellà mongol, Joseph Enkhee-Baatar. Padilla continuà en el càrrec ajundant a orfes i sensellars fins al 2016. Morí el 25 de setembre de 2018 a Ulan Bator, als 68 anys, a conseqüència d'un infart de miocardi.

## Referències

* ↑ «Catholic Charity helping those suffering Christian persecution worldwide». Arxivat de l'original el 2020-10-26. [Consulta: 5 agost 2016].
* ↑ «Religious Freedom Association Forming in Mongolia.»
* ↑ «Shepherding the flock in Mongolia.»
* 1 2 «Mongolia’s first bishop, Msgr. Wenceslao Padilla, has died» (en anglès). AsiaNews.it, 26-09-2018. [Consulta: Data incorrecta].
* ↑ «International Religious Liberty Association | Religious Freedom Association Forming in Mongolia» (en anglès). Irla.org. [Consulta: 1r juliol 2016].

## Enllaços externs

* Catholic-Herarchy.org - Wenceslao Padilla (anglès)
* Prefectura apostòlica d'Ulan Bator (anglès)
# Son Alegre

Son Alegre és una possessió del terme municipal d'Algaida, a Mallorca. Coneguda antigament amb el nom de Montblanc està situada vora el camí del cementeri. Confronta a tramuntana amb Can Tropell i altres establits que abans eren de Son Alegre, ja que abans les terres de la possessió arribaven al quarter de la Guàrdia Civil d'Algaida; a llevant, amb Castellitx d'en Barra d'Or i el Cementeri; a migjorn, amb Son Divertit i Son Redó, i a ponent, amb les pletes de Can Mulet i el pinar de Can Marc o des Porrassar. L'extensió actual és de 60 quarterades, de les quals unes trenta-cinc són de conradís i la resta de garriga o pinar, que són les que ocupen les terres més elevades.

## Construccions

Les cases tenen frontis de considerables dimensions perquè comprenen l'habitacle dels amos, a llevant, i el dels senyors, a ponent. Són bastant antigues, però no tenen gaire interès arquitectònic. Les cases dels senyors foren reformades l'any 1936 i de llavors ençà han estat usades en poques ocasions, malgrat que estan moblades i a punt de ser habitades. Les cases dels amos també foren reformades devers l'any 1946. Darrere la casa dels senyors hi ha la dependència dels sestadors, avui en desús i darrere les dels amos hi ha les solls de porcs i al costat hi ha una cova artificial construïda per l'extracció de marès i habilitada una part per donar cabuda al cup de fer vi i l'altra com a celler.

## Referències

* ↑ «Son Alegre». Web de l'Agrupació Fotogràfica d'Algaida. [Consulta: 24 juliol 2011].
# Santa Helena de Claret

Santa Helena de Claret, és una capella d'època romànica situada en el poble de Claret, al terme municipal de Tremp (Pallars Jussà).
Està situada uns 200 metres al nord del poble, en el cim d'un turó, que la fa destacar en el paisatge. La falta de documentació sobre aquesta església fa que, per la seva fàbrica, s'hagi de catalogar com una obra romànica, però per l'advocació ha de ser forçosament tardana. Deu ser una obra del segle xiii.
És d'una sola nau, sense absis diferenciat, cobert amb volta de canó de perfil apuntat. L'aparell és irregular, i tota l'obra palesa un edifici rústec i tardà.

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa, "Santa Helena de Claret", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* BOIX, Jordi. "La Terreta. Sapeira", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9
* ROCAFORT, Ceferí. "Tremp", a Geografia general de Catalunya dirigida per Francesch Carreras y Candi. Provincia de Lleyda. Barcelona: Establiment Editorial d'Albert Martín, després del 1900.