OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jane Drew

Jane Drew (Thornton Heath, Anglaterra, 24 de març de 1911-Barnard Castle, Durham, 27 de juliol de 1996) va ser una arquitecta britànica.

## Biografia

Jane Drew estudià a l'Architectural Association School de Londres, i fou membre del Grup de Recerca d'Arquitectura Moderna, amb el qual treballà amb Edwin Maxwell Fry, amb qui es casaria el 1942 i amb qui formaria l'empresa Fry, Drew & Partners (1946). De 1944 a 1946 va ser assistent assessora urbanística del ministre resident per a les colònies britàniques d'Àfrica occidental.
Jane Beverly Drew, que és el seu nom complet, estigué breument casada amb Jim Alliston, amb qui va contraure matrimoni l'any 1934, però el matrimoni es va dissoldre. Tingueren dues filles, una de les quals morí.
L'empresa de Fry, Drew i Partners a Londres es concentrà en la planificació a gran escala per als països tropicals, i destacà entre les seues obres la Universitat d'Ibadan (1953-1959), a Nigèria.
Destacà també com escriptora de llibres tècnics que arribaren a ser considerats canònics, com ara Village Housing in the Tropics (1945), Architecture in the Humid Tropics (1956) i Architecture and the Environment (1976).
Conegué personalment l'arquitecte suís Le Corbusier, que va convidar el matrimoni Drew i Fry a unir-se a ell, el 1951, en el projecte de construcció Chandigarh, la nova capital de l'estat de Panjab.
Entre les seues obres més conegudes poden destacar-se: l'Institut d'Art Contemporani (1964), Londres; l'Escola per a Sords (1968), Herne Hill, Londres; i l'Open University (1969-1977), Milton Keynes, Eng.
Jane Drew i Maxwell Fry vivien i treballaven en 63, Gloucester Place, i la seua casa es va convertir en un referent a Londres, ja que mantenien la casa oberta, per donar hospitalitat i refugi a amics i coneguts de tot el món. També van proporcionar treball, i van ajudar, un corrent de joves arquitectes de diverses nacionalitats que aprenien l'ofici sota la seva guia.
Fou la primera dona a formar part del Consell de l'Institut Reial d'Arquitectes Britànics.
El 1996 va ser nomenada Dama de l'Imperi britànic.
Va morir de càncer el 1996, a l'edat de 85 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 http://www.britannica.com/biography/Jane-Drew
* 1 2 3 4 http://www.independent.co.uk/news/people/obituarydame-jane-drew-1307641.html
# Joan Domènech Mas

Joan Domènech Mas (Reus, 10 de novembre de 1891 - novembre de 1976) fou un metge i esportista reusenc.
Era metge especialista en otorrinolaringologia i arribà a director de l'Hospital de Reus. Per erradicar la tuberculosi, llavors freqüent, recomanava l'esport i fou un dels fundadors del Reus Deportiu (1909) on va construir el primer estadi privat de Catalunya; va ser president de l'entitat diverses vegades, i finalment president d'honor. Preocupat per la salut de la joventut, va fer construir un solàrium al Reus Deportiu. Va ser un dels ponents el 1931 en unes "Converses sobre temes d'interès local" organitzades pel Centre de Lectura on defensava la necessitat de la cultura física i la vida a l'aire lliure per a la joventut i la població en general. Amb el doctor Jaume Sabater van fer un viatge a Suïssa el 1932 per tal d'estudiar i conèixer les escoles d'aire i sol que volien implantar aquí. Tingué un bon ajut en la vessant mèdica, en el doctor Alexandre Frias, amb el qual col·laborà en campanyes a favor de la infantesa. Vinculat amb sectors progressistes i amb Foment, i director de l'Hospital de Sant Joan convertit el 1937 en Hospital de Sang, va ser sotmès a consell de guerra el 1939. Encara en vida se li va aixecar un monument a les instal·lacions del Reus Deportiu i un carrer a la rodalia va rebre el seu nom (carrer del Doctor Domènech). Entre altres llibres, en va publicar un de sonets: Deixeu-m'hi ser, amb pròleg de Bonaventura Vallespinosa Reus: Gráficos Reus, 1967. Va ser pare del també metge otorrinolaringòleg Joan Domènech Miró i de l'advocat Manuel Domènech Miró.

## Referències

* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 217-218.
* ↑ Amorós, Xavier. Temps estranys: vol. II 1951-1960. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2002, p. 30. ISBN 8493232408.
* ↑ Duch, Montserrat. Reus sota el primer franquisme: 1939-1951. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1996, p. 326.
* ↑ Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus. Valls: Cossetània, 2010, p. 37-38. ISBN 9788497916929.

## Bibliografia complementària

* "Homenatge pòstum al Dr. Joan Domènech i Mas: 1891-1976". A: Reus: semanario de la ciudad. Núm. 1283 (13-XI-1976)

## Enllaços externs

* Joan Domènech i Mas | Galeria de Metges Catalans
* Joan Domènech i Miró | Galeria de Metges Catalans
# Joan Enric de Fondevila

Joan Enric de Fondevila —en francès Jean-Henri Fondeville— (Lescar, 1633 - 22 d'octubre de 1705) fou un escriptor bearnés de llengua occitana autor, sobretot, de la comèdia La pastorala deu paisan qui cèrca mestier a son hilh shens ne trobar a son grat i també de Calvinisme de Bearn divisat en seis eglògas (un llarg diàleg de tonalitat anticalvinista). Fondevila era el fill d'un pastor protestant que va apostatar perquè va rebre una pensió per a convertir-se al catolicisme

## Obres

* Fondevila, Joan Enric. La Pastourale deu paysaa, qui cèrque mestièè à son hil, chéns nè trouba à son grat. Pèsse divértissente et connégude én Béarn, ainsi què d'autès oubratgès déü médich authou, en quoato actes. Pau: Vignancour, 1767.
* Fondevila, Joan Enric. La pastourale deu paysaa qui cerque mestièe a soun hilh, chens ne trouba a soun grat, en quoate actes. Pau: Ribaut, 1885
* La pastorala deu paisan qui cèrca mestier a son hilh shens ne trobar a son grat. Ortès : Per Noste, 2001.
* La navèra pastorala bearnesa. Ortès : Per Noste, 2001.
* Calvinisme de Bearn divisat en siex ecloges. Pau : CEPB, 2002.

## Edicions en línia

* Edition de 1885 Sobre gallica.bnf
* Edition de 1767 Sobre gallica.bnf Arxivat 2017-06-30 a Wayback Machine.

## Notes

* ↑ Cal precisar que Fondevila va néixer a Bearn, aleshores part del Reialme de Navarra que havia estat un reialme calvinista i on el catolicisme va ser restablert pel rei Lluís XIII de França.
# Jenny

Jenny (Mieres, 1984) és el nom artístic de Jennifer Serrano, una cantant nascuda a Astúries que va representar Andorra al Festival d'Eurovisió de 2006. Va ser la tercera representant d'Andorra a Eurovisió després de Marta Roure (2004) i Marian van de Wal (2005).
Estudià música a Barcelona. El 2004 es va traslladar a Andorra a treballar de camarera a Escaldes-Engordany. Va representar Andorra al Festival d'Eurovisió de 2006 a Atenes amb la cançó Sense tu, escrita per Rafael Artesero i adaptada per Joan Antoni Rechi. Va ser la primera vegada que cantava de forma professional. No va aconseguir prou punts per a passar de la semifinal i, per tant, Andorra no va ser un dels participants a la final.

## Referències

* 1 2 «Una asturiana representará a Andorra en Eurovisión» (en castellà), 10-03-2006. [Consulta: 9 gener 2022].
* 1 2 Aragay, Daniel. Yo fui a Eurovisión (en castellà). Lulu.com, p. 95, 98. ISBN 978-1-365-97180-8.
* ↑ Carros, David. «La larga travesía de Andorra para volver a competir en Eurovisión» (en castellà), 10-06-2021. Arxivat de l'original el 2022-01-09. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «El breve pero curioso paso de Andorra por Eurovisión» (en castellà), 16-11-2021. [Consulta: 9 gener 2022].

## Enllaços externs

* Entrevista a Vilaweb el 2006
# Jerzy Bułanow

Jerzy Bułanow (Moscou, 29 d'abril de 1903 - Buenos Aires, 18 de març de 1980) (rus: Юрий Буланов, Yury Bulanov) és un exfutbolista polonès de la dècada de 1920.
Fou 22 cops internacional amb la selecció polonesa.
Entre 1918 i 1919 marxà de Rússia a Polònia, fugint de la revolució russa. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Korona Varsòvia, Legia Varsòvia i Polonia Warsaw.

## Referències

* ↑ JERZY BUŁANOW a reprezentacja.com.pl
* ↑ reprezentanci a kadra.pl
* ↑ «Lata 1936-1946 - najtrudniejsze chwile w dziejach Legi a legia.com.pl». Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Jair Marrufo

Jair Marrufo (El Paso, EUA, 7 de juny de 1977) és un àrbitre de futbol americà d'origen mexicà adscrit a la CONCACAF i la FIFA. Arbitra partits a la Major League Soccer des de 2002. És fill del també àrbitre mexicà Antonio Marrufo, que també era adscrit a la FIFA.
Marrufo és àrbitre de la MLS dels EUA des de 2002. EL 2007 va entrar al comitè estatunidenc de la CONCACAF i de la FIFA. Ha arbitrat partits de la Copa de Nacions de l'OFC, dels Jocs Olímpics de 2008, de la Copa del Món de futbol sub17 (2009 i 2013), de la Copa d'Or de la CONCACAF (2009, 2011, 2013, 2015 i 2017), de la Copa América Centenario i de la Copa del Món de 2018.

## Premis

* MLS Referee of the Year Award: 2008

## Referències

* ↑ «Bolivia pedirá una sanción para el árbitro que pitó el penal ante Chile» (en castellà). Marca, 11-06-2016. [Consulta: 19 juny 2018].
* ↑ «Jair Marrufo - Profile» (en anglès). transfermarkt.de. [Consulta: 19 juny 2018].
* ↑ «No team, but US still present at World Cup with 2 referees» (en anglès). Fox News, 16-06-2018. [Consulta: 19 juny 2018].
* ↑ «U.S. Soccer Referee Jair Marrufo Named 2008 MLS Referee of the Year» (en anglès). USsoccer.com, 06-11-2018. [Consulta: 19 juny 2018].
# Joan Muntaner Garcia

Joan Muntaner Garcia (Palma, Mallorca, 1766 — Palma, Mallorca, 1847) va ser un eclesiàstic mallorquí.
Fill d'una família vinculada a Orient i Bunyola, fou un jove precoç en els estudis, il·lustrat, amb grans coneixements sobre ciències, economia, història i llengües. Doctorat en drets a la universitat literària de Mallorca, el 1788 hi guanyà una càtedra de dret canònic. El 1794 fou nomenat canonge de la catedral de Mallorca, però no fou ordenat de sacerdot fins a l'any següent. No acceptà l'arquebisbat de San Juan de León (Caracas), que li fou ofert el 1807. En els moments convulsos de la Guerra del Francès, va dirigir la Diòcesi de Mallorca. Fou un diputat molt actiu de la nova Diputació de les Balears i una de les persones més influents d'aquesta època a Mallorca. Els anys 1812-13, 1818, 1821 i 1835 exercí el càrrec de vicari general governador de la diòcesi de Mallorca, i es mostrà partidari de la constitució i d'Isabel II. Escriví cartes i poemes en llatí i publicà diverses circulars i un elogi del bisbe Bernat Nadal (1819). Fou membre de l'Acadèmia de la Historia (1817)

## Referències

* ↑ «Joan Muntaner Garcia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joan Borràs i Basora

Joan Borràs i Basora (Barcelona, 10 de novembre del 1940) és un actor de teatre, de cinema i de doblatge català. Debutà en el teatre el 1957 amb la Companyia de Joan Capri. Ha participat en nombrosos films i sèries de televisió de TV3 com La granja (1989-1992), Arnau (1994) o Secrets de família (1995). El 1995 va guanyar el Premi de Textos Teatrals de l'Associació d'Actors i Directors Professionals de Catalunya (AADPC) amb Pròleg, i el 2001 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi.

## Televisió

* A l'Est del Besòs (1987-1988), sèrie d'humor de TVE Catalunya.

## Filmografia

* La ciutat cremada (1976)
* ¿Y ahora qué, señor fiscal? (1977)
* L'orgia (1978)
* Salut i força al canut (1979)
* El vicari d'Olot (1981) de Ventura Pons.
* La quinta del porro (1981)
* La batalla del porro (1981)
* Asalto al Banco Central (1983)
* Pa d'àngel (1984)
* La teranyina (1990)
* La febre d'or (1993)
* El embrujo de Shanghai (2002)
* Forasters (2008) de Ventura Pons.

## Referències

* ↑ «Joan BORRAS» (en anglès). animenewsnetwork.com. [Consulta: 24 agost 2018].
# Joganville

Joganville és un municipi francès situat al departament de la Manche i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 70 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Joganville era de 70 persones. Hi havia 34 famílies de les quals 11 eren unipersonals (11 homes vivint sols), 15 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 34 habitatges, 31 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 33 habitatges eren cases. Dels 31 habitatges principals, 25 estaven ocupats pels seus propietaris, 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien tres cambres, 12 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 23 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 20 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Joganville el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 12 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 12 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 8 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 47 persones, 39 eren actives i 8 eren inactives. De les 39 persones actives 37 estaven ocupades (23 homes i 14 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 8 persones inactives 3 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una fusteria.
L'any 2000 a Joganville hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Joganville a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Joganville a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Joanic II

Joanic II de Lindos (en grec Ιωαννίκιος Β' ο Λίνδος) va ser patriarca de Constantinoble quatre vegades, entre els anys 1646 i 1656.
Havia nascut a Lindos, una ciutat de l'illa de Rodes. L'any 1624 el patriarca Ciril Lucaris el va nomenar metropolità d'Heraclea de Perint. Amb el suport del voivoda de Moldàvia va ser nomenat patriarca de Constantinoble al novembre de 1646. Durant el segle xvii, eren freqüents les intrigues i les baralles a la comunitat ortodoxa grega i al Sant Sínode cosa que provocava canvis i substitucions de patriarques. Entre l'any 1595 i el 1695, hi va haver seixanta-un canvis i es van nomenar trenta-un patriarques. Aquests canvis freqüents eren encoratjats per les autoritats otomanes que rebien una quota per cada nomenament. Joanic també va ser deposat i reelegit. La primera deposició va ser el 28 d'octubre de 1648, reinstal·lat per segona vegada el juny de 1651, deposat el juny de 1652, i nomenat de nou des d'abril de 1653 fins al març de 1654 i des de març de 1655 fins al juliol de 1656. L'any 1654 va ser tancat a la presó, perquè havia acumulat molts deutes davant de la Sublim Porta. Quan va ser deposat per última vegada l'any 1656 el van nomenar bisbe de Citnos i de Kea, on es va retirar fins a la seva mort l'any 1659 o 1660.

## Referències

* ↑ «Ἰωαννίκιος Β'» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 5 agost 2023].
* ↑ Kiminas, Demetrius. The ecumenical patriarchate : a history of its metropolitanates with annotated hierarch catalogs. San Bernardino, CA: Borgo Press, 2009, p. 39. ISBN 9781434458766.
# Joanic III

Joanic III (en grec Ἰωαννίκιος Γ', en serbi Јоаникије III) va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1761 al 1763. Havia estat també patriarca de l'Església Ortodoxa Sèrbia 1739 i 1746.
El seu nom era Joan Caradjas o Karatzas, de la important família dels Fanariotes, i havia nascut als voltants de l'any 1700. Com a diaca va estar al servei del patriarca Paisi II, i després va ser nomenat protosincel·le.
El mes de setembre de 1747, Joanic va ser nomenat metropolità de Calcedònia i el 26 de març de 1761, va ser elegit patriarca de Constantinoble, càrrec que va conservar fins al 21 de maig de 1763, quan va ser deposat i exiliat al Mont Atos. Després va anar a l'illa d'Heybeliada, una de les Illes dels Prínceps, on va morir l'any 1793.

## Referències

* ↑ Braudillart, Alfred. Dictionnaire d'histoire et de géographie ecclésiastiques 27 Jean E... - Jonnart. París: Letouzey et Ané, 2000, p. 1379-1380.
# Joanic I

Joanic I (en grec Ἰωαννίκιος Α') va ser patriarca de Constantinoble els anys 1524 i 1525. Va ser metropolità de Sozòpolis.
El su antecessor, el patriarca Jeremies I, poc després de la seva elecció va emprendre un viatge cap a les esglésies de Xipre, Egipte, Sinaí i Palestina. Quan era a Jerusalem, els clergues i la noblesa de Constantinoble pensant que portava massa temps absent, el van destituir i van nomenar Joanic al seu lloc.
Jeremies va reunir a Jerusalem els patriarques d'Alexandria i d'Antioquia en un sínode que va excomunicar a Joanic. La majoria de les autoritats eclesiàstiques de Constantinoble van fer costat a Joanic, però el sultà Solimà I el Magnífic va ordenar que Jeremies fos reinstal·lat al tron patriarcal, i així va ser el 24 de setembre de 1525. Joanic va tornar a Tràcia, on va morir al monestir de Sant Joan Baptista[ prop de Sozòpolis cap al 1526.

## Referències

* ↑ Kiminas, Demetrius. The ecumenical patriarchate : a history of its metropolitanates with annotated hierarch catalogs. San Bernardino, CA: Borgo Press, 2009, p. 38, 46. ISBN 9781434458766.
* ↑ Diversos autors. Dictionnaire d'histoire et de géographie ecclésiastiques / 27. París: Letouzey et Ané, 2000, p. 1378-1379. ISBN 9782706302107.
# Joaquin Hawks

Joaquin Hawks és un personatge de ficció, creat per l'escriptor estatunidenc Bill S. Ballinger.
És agent de la C.I.A., i l'autor desenvolupà les seves aventures en una sèrie de cinc novel·les, majoritàriament ambientades al Sud-est asiàtic. Les obres estàn molt influenciades per l'ambient de guerra freda de l'època en què van ser escrites (mitjans de la dècada de 1960), i per la popularitat que en aquella època estaven assolint altres sèries d'espies, com James Bond.
Hawks és fill de pare indi, de la tribu Nez percés, i mare espanyola. Degut a aquesta ascendència, la pell de Hawks és un to bronze. Això, juntament a un nas prim i de pont alt, rostre prim, cabell de banús i ulls foscos li donen un toc natural quan està disfressat, ja que pot, amb un maquillatge relativament menor, passar per un gran nombre de nacionalitats i orígens ètnics.
Com agent de la C.I.A., treballa a la sucursal de Los Angeles, i el seu cap i amic és en Burke.
Quan no està treballant com agent, molt sovint torna a la llar de la seva gent nativa, a la reserva Lapwai (Idaho). Va ser allà on de petit va aprendre a rastrejar i caçar qualsevol tipus de presa.

## Obres

* The Spy in the Jungle. 1965.
* The Chinese Mask. 1965.
* The Spy in Bangkok. 1965.
* The Spy at Angkor Wat. 1966.
* The Spy in the Java Sea. 1966.

## Referències

* 1 2 3 4 Masteller, Randall. «Joaquin Hawks» (en anglès). Spy, guys and gals. [Consulta: 12 abril 2021].
* 1 2 Kenney, Joe. «The Spy In The Jungle (Joaquin Hawks #1)» (en anglès). Glorious Trash, 12-04-2021. [Consulta: 12 abril 2021].

## Bibliografia

* Camarasa, Paco. Sangre en los estantes (en castellà). Primera. Barcelona: Destino, 2016. ISBN 9788423353316.
* Coma, Xavier. Diccionari de la novel·la negra nord-americana. Barcelona: Edicions 62, 1985. ISBN 8429723196.
# Joan d'Aragó i de Foix

Joan d'Aragó i de Foix és el nom dels següents personatges:
* Joan d'Aragó de Foix o Joan I de Prades (1335 - 1414), senescal de Catalunya i comte de Prades i baró d'Entença.
* Joan d'Aragó i de Foix (1509), príncep de Girona.
# José Creuheras Margenat

José Creuheras Margenat (Barcelona, 1957) és un empresari català. És l'actual President de Grup Planeta i d'Atresmedia (Antena 3, La Sexta i Onda Cero Radio) i també conseller de Grup PlanetaDeAgostini, aliança d'empreses creada pel Grup Planeta i Grup DeAgostini per desenvolupar activitats en els àmbits editorial i audiovisual. Des de 2003 aquest grup és l'accionista de referència de Atresmedia.
Va iniciar la seva activitat professional al Grup Planeta el 1984, ocupant diversos càrrecs i progressivament agafant responsabilitat estratègica dins del grup. El 2003, el llavors president, José Manuel Lara Bosch, el va nomenar vicepresident i, posteriorment, el 13 de febrer de 2015, va ser nomenat president. Des de 2003 és conseller de Grup Atresmedia i del consell d'administració de La Razón. Anteriorment havia sigut president també de Tiempo Casa Editorial, el principal grup de comunicació a Colòmbia.
Forma part del Comitè Executiu de la Cambra de Comerç d'Espanya i és membre del Consell Consultiu de la patronal catalana Foment del Treball. També presideix Inversiones Hemisferio, empresa patrimonial de la família Lara dedicada a impulsar principalment projectes en els sectors financer i immobiliari i a promoure noves iniciatives empresarials, allunyades de l'entorn d'activitat tradicional del Grup Planeta, com la posada en marxa de la companyia d'aviació Vueling. També és vicepresident de la Fundació José Manuel Lara i membre dels patronats de la Fundació Atresmedia, de la Fundació Catalunya Cultura, de la Fundació Godia i de la Fundació Fero. Amb anterioritat havia estat conseller de Parques Reunidos, membre del Patronat de la Biblioteca Nacional i vicepresident del RCD Espanyol, on va ocupar diversos càrrecs representant els interessos de la família Lara entre 1995 i 2009.

## Referències

* 1 2 3 «Josep Crehueras». web. Atresmedia. [Consulta: 23 abril 2015].
* ↑ «José Creuheras, nou president del Grupo Planeta». Diari Ara, 13-02-2015.
* 1 2 Alós, Ernest «José Creuheras, nuevo presidente de Planeta». El Periódico, 14-02-2015.