OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer de l'Estació (Llinars del Vallès)

El Carrer de l'Estació és una via pública de Llinars del Vallès (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de cases del carrer de l'estació, edificis entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. Tots els edificis tenen una decoració de caràcter eclèctic, el conjunt presenta força heterogeneïtat Moltes estan rematades per un ràfec de perfil sinuós, i només una està rematada per una balustrada. Les obertures tenen emmarcaments de diferents tipus, amb decoracions geomètriques i florals. Hi ha predomini de balcons al primer pis.

## Història

Amb l'arribada del ferrocarril (1855) es va iniciar un nou eixample que unia l'estació amb el nucli històric ja consolidat. Això va comportar un procés d'urbanització espontani de cases entre parets mitgeres i de cases de tipologia ciutat-jardí, fruit d'una incipient importància del terme com a centre d'estiueig. Aquestes noves edificacions segueixen un llenguatge eclèctic.

## Referències

* 1 2 «Carrer de l'Estació». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Casa Alòs

La Casa Alòs, també coneguda com la casa del marquès de Dou, la Casa Dou o el Casino vell és un edifici a cavall entre l'estil modernisme i el noucentisme ubicat a la Plaça Gran de Ripoll, projectat per l'arquitecte Josep Maria Pericas l'any 1908.
Si bé tant la torre situada al xamfrà, com a element més contundent, com la utilització de formes curvilínies pertany encara a reminiscències modernistes, l'encaix dels elements en la composició general denota una simplificació formal més d'acord amb la nova arquitectura europea de la qual l'autor en reflecteix la influència.
A les façanes exteriors combina de forma elegant i equilibrada els elements modernistes -com la torre amb esgrafiats o les obertures curvilínies amb ús de mosaic i maó-, i la simplicitat característica del noucentisme.
L'edifici consta de planta baixa, dos pisos i unes golfes amb finestres seguides, com una reinterpretació del model medieval de casa amb golfes semiobertes, molt freqüent a l'època modernista. Diversos elements reforcen la cantonada: els dos portals situats a cada costat, el joc dels tres finestrals, dos amb un balcó i el tercer més ample, les tres finestres del segon pis, la xemeneia que transcorre per la façana com un prisma de maó, el teulat a dos vessants que es deixa veure en aquesta part de l'edifici –la resta de la coberta té un ràfec- i la torreta de remat.
El maó és utilitzat com a material decoratiu que emmarca els portals i les finestres, a sobre d'un arrebossat de color blanc. La part superior de la torre conté ferro forjat i esgrafiats. Es tracta d'un edifici molt mesurat, de decoració gens exuberant, que es pot qualificar de modernista sobretot pel tractament volumètric i compositiu: l'asimetria, el reforç de la cantonada i el tractament de l'edifici com un volum global i no com un pla de façana.

## Referències

* 1 2 «Informació de l'edifici». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. [Consulta: 3 juliol 2020].
* ↑ «Ripoll. Bressol de Catalunya». Turisme Catalunya. [Consulta: 3 juliol 2020].
# Cas superessiu

* Casos gramaticals
* Llista de casos gramaticals
* Cas abessiu
* Cas ablatiu
* Cas absolutiu
* Cas adessiu
* Cas adverbial
* Cas al·latiu
* Cas benefactiu
* Cas causal
* Cas causal final
* Cas comitatiu
* Cas datiu
* Cas dedatiu
* Cas delatiu
* Cas disjuntiu
* Cas distributiu
* Cas distributiu temporal
* Cas elatiu
* Cas essiu
* Cas essiu formal
* Cas essiu modal
* Cas exessiu
* Cas final
* Cas formal
* Cas genitiu
* Cas il·latiu
* Cas inessiu
* Cas instructiu
* Cas instrumental
* Cas latiu
* Cas locatiu
* Cas modal
* Cas multiplicatiu
* Cas objectiu
* Cas oblic
* Cas partitiu
* Cas possessiu
* Cas postposicional
* Cas preposicional
* Cas prolatiu
* Cas prosecutiu
* Cas separatiu
* Cas sociatiu
* Cas sublatiu
* Cas superessiu
* Cas temporal
* Cas terminatiu
* Cas translatiu
* Cas vial
* Cas vocatiu
* Arranjament morfosintàctic
* Cas absolutiu
* Cas acusatiu
* Cas ergatiu
* Cas instrumental
* Cas instrumental comitatiu
* Cas intransitiu
* Cas nominatiu
* Declinació
* Declinació alemanya
* Declinació basca
* Declinació eslovaca
* Declinació eslovena
* Declinació irlandesa
* Declinació islandesa
* Declinació llatina
* Declinació polonesa
* Declinació russa
* Declinació sèrbia
* Declinació txeca
El cas superessiu és un cas gramatical que indica la situació al capdamunt o sobre la superfície d'alguna cosa. El nom d'aquest cas prové del llatí supersum, superesse: estar per sobre.
Mentre que la majoria de llengües comuniquen aquest concepte per mitjà de l'ús d'adposicions, n'hi ha algunes, com ara l'hongarès que en fan declinació.
Un exemple en hongarès seria: a könyveken vol dir "sobre dels llibres", literalment "els llibres-sobre".
En finès, el superessiu és un tipus d'adverbi, indicat amb el sufix -lla/-llä, per exemple:
kaikkialla vol dir "per tot arreu" (literalment "tot-a")
täällä vol dir "aquí" (de tämä - "aquest", lit. "en aquest lloc")

## Referències

* ↑ Pei and Gaynor 1954, 207
# Cas sublatiu

* Casos gramaticals
* Llista de casos gramaticals
* Cas abessiu
* Cas ablatiu
* Cas absolutiu
* Cas adessiu
* Cas adverbial
* Cas al·latiu
* Cas benefactiu
* Cas causal
* Cas causal final
* Cas comitatiu
* Cas datiu
* Cas dedatiu
* Cas delatiu
* Cas disjuntiu
* Cas distributiu
* Cas distributiu temporal
* Cas elatiu
* Cas essiu
* Cas essiu formal
* Cas essiu modal
* Cas exessiu
* Cas final
* Cas formal
* Cas genitiu
* Cas il·latiu
* Cas inessiu
* Cas instructiu
* Cas instrumental
* Cas latiu
* Cas locatiu
* Cas modal
* Cas multiplicatiu
* Cas objectiu
* Cas oblic
* Cas partitiu
* Cas possessiu
* Cas postposicional
* Cas preposicional
* Cas prolatiu
* Cas prosecutiu
* Cas separatiu
* Cas sociatiu
* Cas sublatiu
* Cas superessiu
* Cas temporal
* Cas terminatiu
* Cas translatiu
* Cas vial
* Cas vocatiu
* Arranjament morfosintàctic
* Cas absolutiu
* Cas acusatiu
* Cas ergatiu
* Cas instrumental
* Cas instrumental comitatiu
* Cas intransitiu
* Cas nominatiu
* Declinació
* Declinació alemanya
* Declinació basca
* Declinació eslovaca
* Declinació eslovena
* Declinació irlandesa
* Declinació islandesa
* Declinació llatina
* Declinació polonesa
* Declinació russa
* Declinació sèrbia
* Declinació txeca
El cas sublatiu pot expressar diferents situacions:
* En hongarès, expressa el lloc sobre el qual es va (ex. asseure's a terra). Correspon al sufix -ra/re
* En tsez i altres llengües caucàsiques del nord-est denota un moviment cap a sota d'un objecte.
# Casa Escatllar

La Casa Escatllar és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de cases per treballadors estructurades entre mitgeres. Cada mòdul presenta dos habitatges, una a la planta baixa i l'altre a la planta pis. Les façanes són arrebossades i la coberta és de teula àrab a dues vessants. A la planta baixa hi ha reixes de forja de caràcter més noucentistes.

## Referències

* ↑ «Casa Escatllar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Casa Escatllar, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Carlinita

La carlinita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom del lloc on va ser descoberta, la mina d'or de Carlin, a Nevada (Estats Units).

## Característiques

La carlinita és un sulfur de fórmula química Tl₂S. Cristal·litza en el sistema trigonal. Es troba en forma de grans petits, de fins a 0,5 mil·límetres, la majoria anèdrics. Alguns d'aquests grans mostren formes romboèdriques i tabulars mal definides. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1,5 i 2, sent un mineral molt tou.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la carlinita pertany a «02.BD: Sulfurs metàl·lics, M:S > 1:1 (principalment 2:1), amb Hg, Tl» juntament amb els següents minerals: imiterita, gortdrumita, balcanita, danielsita, donharrisita, bukovita, murunskita, talcusita, rohaïta, calcotal·lita, sabatierita, crookesita i brodtkorbita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1975 a la mina d'or de Carlin, a Elko (Nevada, Estats Units). Només se n'ha trobat en aquesta localitat i en el jaciment de Deep Post, a la mina Goldstrike, molt a prop de la seva localitat tipus. Sol trobar-se associada a altres minerals com: or, arsènic, antimoni, mercuri i quars.

## Referències

* ↑ «Carlinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ «Carlinite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 22 febrer 2016].
# Jack Weston

Jack Weston (Cleveland, Ohio, Ohio, 21 d'agost del 1924 – Nova York, 3 de maig del 1996) va ser un actor teatral, cinematogràfic i televisiu estatunidenc.

## Biografia

El seu veritable nom era Jack Weinstein, i va néixer a Cleveland (Ohio). Weston usualment va interpretar papers còmics en pel·lícules com Cactus Flower (Flor de cactus) i Please Don't Eat the Daisies (No us mengeu les margarides), però també va tenir papers seriosos, com ara el del criminal que, al costat d'Alan Arkin i Richard Crenna, intenta terroritzar i robar a una cega Audrey Hepburn en la pel·lícula del 1967 Wait Until Dark (Sola en la foscor).
El 1981, Weston va actuar a Broadway en la comèdia de Woody Allen The Floating Lightbulb, per la qual va ser nominat al Premi Tony al millor actor. Altres actuacions teatrals van ser Bells Are Ringing (amb Judy Holliday), The Ritz, One Night Stand, i Califòrnia Suite, de Neil Simon.
Weston va estar casat dues vegades, primer amb l'actriu Marge Redmond, amb la qual a vegades va actuar, com en l'episodi del 1963 de The Twilight Zone, "The Bard", en el qual també participava un jove Burt Reynolds. Redmond i Weston es van divorciar, i posteriorment es va casar amb Laurie Gilkes. Aquest matrimoni va durar fins a la mort de Weston, a causa d'un limfoma, a Nova York.

## Filmografia

Filmografia:
* Please Don't Eat the Daisies (1960)
* The Incredible Mr. Limpet (1964)
* The Cincinnati Kid (El rei del joc) (1965)
* Wait Until Dark (Sola en la foscor) (1967)
* The Thomas Crown Affair (El cas de Thomas Crown) (1968)
* Cactus Flower (Flor de cactus) (1969)
* A New Leaf (Cor verd) (1971)
* Gator (1976)
* Cuba (1979)
* The Four Seasons (1981)
* High Road To Xina (La gran ruta cap a la Xina) (1983)
* Rad (1986)
* Ishtar (1987)
* Dirty Dancing (1987)
* Curt circuit 2 (1988)

## Actuacions televisives

El paper televisiu més famós de Weston probablement va ser en la comèdia d'embolics de 1961-1962 The Hathaways (ABC, produïda per Screen Gems), en la qual ell i Peggy Cass adoptaven un trio de ximpanzés (The Marquis Chimps). També va ser convidat per al capítol 38 de la segona temporada, "Fetillada", com a Louis, germà de Gladys Kravitz, com un gran violinista amb un gran trauma del qual Samantha l'ajudava a lliurar-se.
* The Twilight Zone en els episodis: The Monsters Are Due on Maple Street i The Bard
* Tales of the Unexpected
* The Man from O.N.C.L.I.
* El Show de Carol Burnett
* Fetillada

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1977: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per The Ritz

## Referències

* ↑ «Biografia de Jack Weston». The New York Times.
* ↑ «Jack Weston, premis». The New York Times.
* ↑ «Filmografia de Jack Weston». The New York Times.
# Marco Antonio Etcheverry Vargas

Marco Antonio Etcheverry Vargas (Santa Cruz de la Sierra, 26 de setembre de 1970) és un exfutbolista i entrenador bolivià. Com a futbolista ocupava la posició de migcampista. Conegut com El Diablo (El diable), és considerat com un dels jugadors bolivians més importants de tots els temps.

## Trajectòria

Després de destacar al Destroyers i al Bolíver, el migcampista va militar a les lligues d'Espanya, Xile, Colòmbia, Estats Units i Equador, passant per equips com l'Albacete Balompié, l'América de Cali, el Colo Colo o el DC United. En aquest darrer conjunt va formar entre 1996 i 2003, encara que va ser cedit en tres ocasions. El 2004 hi retorna al Club Bolívar.
Després de penjar les botes, ha seguit vinculat al món del futbol com a entrenador. El 2009 es fa càrrec de la Sociedad Deportiva Aucas i de l'Oriente Petrolero.

## Selecció

Etcheverry és un dels futbolistes més destacats de la selecció de Bolívia. Va disputar 71 partits i va marcar 13 gols amb el combinat nacional.
Va estar present al Mundial de 1994, així com a les Copes Amèrica de 1989, 1991, 1993, 1995, 1997 (en la qual va ser finalista) i 1999.

## Títols

* MLS Cup: 1996, 1997, 1999
* US Open Cup: 1996
* Campionat de l'Equador: 1997
* Copa Interamericana: 1998
* Champions de la CONCACAF: 1998
* Campionat de Bolívia: 2001

## Referències

* ↑ «Marco ETCHEVERRY - "El Diablo" in Washington». Arxivat de l'original el 2010-06-02. [Consulta: 24 març 2010].
* ↑ Marco Antonio Etcheverry Vargas a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «rsssf: Bolivia record international footballers». Arxivat de l'original el 2018-09-19. [Consulta: 21 abril 2018].
* ↑ «Classic Football - Bolivia vs Brazil». FIFA [Consulta: 18 juny 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-10-24. [Consulta: 8 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# José Serra Costa

José Serra Costa (Sant Francesc de Paula, Eivissa, 12 de desembre de 1941) és un cambrer eivissenc. Després de cursar estudis primaris es dedica professionalment al sector de la restauració, A l'edat de 15 anys, comença a treballar com a cambrer en el recentment inaugurat Hotel Eivissa ses Figueretes.
Durant els anys 60 es trasllada a Mallorca on treballa en el Johames Humberts Bar (Es Carrussel) (1959) a la zona del Terreno, de Palma. La seva activitat dins el món de la restauració continua en el Bar Restaurante África (des de 1960 fins al 1962), en el FDO de Oleza el 1963. A Eivissa continua la seva professió a l'Hotel Helios, l'any 1965, i des de l'any 1966 fins al 1972 a l'Hotel Remo on ocupa el lloc de segon mestre i també el de cap de menjador.
El 1964 es trasllada a Alemanya per perfeccionar el seu nivell d'alemany. Des del dia 8 d'agost de 1973, dia de la inauguració de la Cafeteria Milán, situada a la via Púnica, 6, d'Eivissa, hi treballa com a cambrer. El 2006 va rebre el Premi Ramon Llull.
# Puigdauret

Puigdauret és una masia a gairebé 1,5 km al nord del nucli de l'Esquirol (Osona). Masia documentada des del segle xiv, registrada als fogatges de les "Parròquies del terme de Corcó, St. Jolia de Cabrera, St. Llorens Dosmunts, St. Bartomeu Sagorga, St. Vicens de Casserres y St. Martí Çescorts, fogajat a 11 d'octubre per Bartomeu Bertrana balle com apar en cartes 241", on consta un tal "Joan Puigdeuret".
Masia de planta rectangular (12 x 11 m), coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana situada a migdia. Presenta diversos cossos adossats a les façanes excepte a la principal, i consta de planta baixa, pis i golfes. La majoria d'obertures són de gres. La façana principal presenta, a la planta baixa, un portal rectangular amb llinda esculturada amb un bonic motiu i datada (1722), una finestra i un portal que dona accés al cos de porxos adossat a la façana Oest. Al primer pis té tres finestres amb ampit motllurat i tres finestres més a les golfes. La façana oest presenta als baixos del cos de porxos i, a la planta, el porxo amb dos pilars de totxo. La façana nord presenta un cobert de totxana al sector oest i un portal als baixos, sota una terrassa que està al nivell del primer pis i presenta un portal i tres finestres. Al sector est presenta un cos allargat adossat a la planta, amb quatre finestres al primer pis i una finestreta sota el carener. Tota aquesta façana està arrebossada amb pòrtland. La façana Est presenta un cos de garatge a la planta i una finestra al primer pis.

## Referències

* 1 2 «Puigdauret 7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Nemesi d'Èmesa

Nemesi (en grec antic: Νεμέσιος, llatí: Nemesius) fou un escriptor grec del segle v.
Va ser bisbe d'Èmesa, segons que es desprèn de la introducció de la seva obra, i amb seguretat era un pietós cristià. La seva època és incerta, però hauria viscut al final del segle iv i començament del segle v, atès que l'esmenta Anastasi de Nicea, i Nemesi esmenta Eunomi.
Va escriure una obra intitulada Περὶ Φύσεως Ἀνθρώπον, De Natura Honminis, un interessant tractat filosòfic molt lloat per tots els que l'han citat, que de vegades s'ha atribuït a Gregori de Nissa, un error que probablement va sorgir de confondre aquest tractat amb el llibre de Gregori titulat Περι Κατασκυῆς Ἀνθρώπου, De Hominis Opificio.
Nemesi també va aconseguir fama pels seus coneixements de fisiologia. Sabia les funcions de la bilis i també coneixia el sistema de funcionament de la circulació de la sang.

## Referències

* ↑ 1.Nemesius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1152
# Tetraleurodes fici

Tetraleurodes fici és un hemípter del gènere Tetraleurodes de la família dels Aleiròdids.
L'espècie va ser descrita científicament per primera vegada per Quaintance & Baker el 1937.

## Referències

* ↑ Jon H. Martin & Laurence A. Mound (2007) "An annotated check list of the world’s whiteflies (Insecta: Hemiptera: Aleyrodidae)" Zootaxa 1492: 1-84 Link
# Tetraleurodes hirsuta

Tetraleurodes hirsuta és un hemípter del gènere Tetraleurodes de la família dels Aleiròdids.
L'espècie va ser descrita científicament per primera vegada per Takahashi el 1955.

## Referències

* ↑ Jon H. Martin & Laurence A. Mound (2007) "An annotated check list of the world’s whiteflies (Insecta: Hemiptera: Aleyrodidae)" Zootaxa 1492: 1-84 Link
# Tinta xinesa

La tinta xinesa és una tinta d'invenció xinesa utilitzada principalment a la cal·ligrafia xinesa i japonesa, així com a la pintura xinesa. Al Japó, posteriorment, a l'era Muromachi durant el segle xiv es va realitzar la pintura monocromàtica en tinta, la qual posseïa una profunda influència de la cultura xinesa i que va ser promoguda principalment pels monjos zen mitjançant la tècnica sumi-e.
Es compon de carbó de fusta, o de pinyol d'alguns fruits, molts molt finament, que es compacten amb algun tipus de goma amb base aquosa, com resines vegetals o alguns extractes animals. Amb el carbó molt i la goma, es formen unes barres petites amb forma de lingot que es premsen i es deixen assecar fins a assolir una consistència completament sòlida. Aquesta tinta, en estat sòlid, pot durar anys o segles sense perdre les seves propietats.
La qualitat de la tinta depèn de molts factors, com la fusta de la qual prové el carbó, el premsatge, la goma utilitzada, el temps que té, etc., i existeixen des de barres molt barates fins a peces de col·leccionista. La tinta sol ésser negra, encara que també es pot barrejar amb colorants per a aconseguir tintes d'altres colors.
Per a preparar tinta líquida a partir d'aquestes barres, cal fregar-les amb una pedra rugosa especialment dissenyada per a aquest efecte anomenada en japonès 硯 (suzuri). Aquestes pedres, de diverses formes i aspectes, tenen totes en comú que estan compostes d'un material rugós i tenen una cavitat. En general, les pedres d'origen xinès tenen forma còncava amb la part més baixa al centre, i les japoneses acostumen a ser majoritàriament planes amb un dels extrems cap avall.
Cal vessar una mica d'aigua sobre la pedra i llavors s'hi frega la barra, de manera que sempre estigui humida. El continu fregament sobre la pedra amb l'aigua va desfent a poc a poc la tinta, que queda dissolta a l'aigua que s'acumula a la cavitat. Es pot continuar aquest procés fins que la tinta adquireixi la densitat convenient, però en general sol durar pocs minuts. La tinta líquida ja preparada s'asseca amb facilitat i no convé deixar que s'assequi sobre la pedra o sobre el pinzell.
Durant el renaixement es feia la tinta amb unes petites excrescències que surten als roures quan reben una picada de la «vespa de la gal·la», que conté àcid gàl·lic i àcid tànnic. Aquestes gal·les es desfeien en aigua i junt amb una solució de sulfat ferrós produïen un líquid de color gris que en usar-lo s'enfosquia i adquiria un to bru fosc, encara que mai no arribava al negre total.
Actualment també es poden aconseguir pots de tinta xinesa ja preparada, molt densa, que es pot fer servir directament o dissoldre amb una mica d'aigua.

## Bibliografia

* DDAA. Historia Universal del Arte: volum VIII (en castellà). Madrid: SARPE, 1984. ISBN 84-7291-596-4.
# Tomás Rincón

Tomás Rincón (San Cristóbal, 13 de gener de 1988) és un futbolista veneçolà de la dècada de 2010 que fou internacional amb la selecció de Veneçuela. Pel que fa a clubs, fou jugador, entre d'altres, d'Hamburger SV, Genoa CFC, Juventus FC i Torino FC.

## Referències

* ↑ «T. RINCÓN». Soccerway. [Consulta: 15 març 2017].
* ↑ Miralem Pjanić NT Stats, eu-football.info. Consultat 22 setembre 2012
* ↑ Venezuela - Record International Players RSSSF
* ↑ «TOMÁS RINCÓN». juventus.com. [Consulta: 15 març 2017].
* ↑ «T. Rincón». Soccerway. Perform Group. [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ Tomás Rincón a National-Football-Teams.com (anglès)
# Theater im Hafen Hamburg

El Theater im Hafen Hamburg (Teatre al port d'Hamburg) és una de les més modernes sales de teatre d'Europa, situada a l'illa de Steinwerder al port d'Hamburg, entre el Fährkanal i el Guanofleet a la riba dreta de l'Elba a Alemanya. Fou construït l'any 1994. Des de novembre de 2001, al seu escenari s'hi interpreta el famós musical "El Rei Lleó" vuit vegades a la setmana.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre Arxivat 2012-08-20 a Wayback Machine.
# Tomás Vellvé i Mengual

Tomàs Vellvé (Barcelona, 25 d'agost de 1927- Barcelona, 7 d'abril de 1998), fou un il·lustrador i grafista català, considerat un dels pioners del disseny gràfic espanyol.

## Obra destacada

* 1964: disseny del trofeu dels Premis Laus format per dues peces que s'acoblen representant simbòlicament els dos agents que intervenen en qualsevol treball de disseny: el client i el dissenyador.
* 1970; lletra tipogràfica Vellvé per la foneria tipogràfica Neufville.
* 1966 - 1982. 16 cartells per la fira del Saló de l'Automòbil de Barcelona

## Referències

* ↑ El País, Barcelona, 10 d'abril 1998
* ↑ «Oberta la convocatòria a la 50a edició dels ADG Laus». ADG-FAD. [Consulta: 5 gener 2022].
* ↑ GIL, Emilio, Pioneros del Diseño Gráfico en España, Editorial. Índex Book. 2007 (pàg. 311)
* ↑ GIL, Emilio, Pioneros del Diseño Gráfico en España, Editorial. Índex Book. 2007
* ↑ Revista Gráfica & Diseño: núm.21, juny 1992: - "La frescura de líneas de sus tipos, acorde con el dinámico mundo que nos rodea y su ligereza, que permite transmitir su mensaje de forma elocuente y directa, son las características del trabajo del creador catalán".
# Tomás Tato Julián

Tomás Tato Julián (Ceuta, 1833 - Alacant, ?) va ser un empresari i polític valencià, alcalde d'Alacant durant la restauració borbònica.
Nascut a Ceuta d'una família d'origen alacantí, es va traslladar a Alacant amb el seu oncle José María Tato, un dels impulsors de la construcció del barri de Sant Blai. Allí hi va construir un molí-fàbrica i el 1877 aconseguí que hi arribés l'aigua corrent. El mateix any es va associar amb Eleuterio Maisonnave Cutayar i ambdós foren membres del consell d'administració de la recentment creada Caixa d'Estalvis d'Alacant. En 1882 va ser alcalde d'Alacant. Té un carrer dedicat a Alacant.

## Referències

* ↑ La calle del Tato, a alicantevivo.org
# Cantó de Saint-Georges-de-l'Oyapock

El cantó de Saint-Georges-de-l'Oyapock és una antiga divisió administrativa francesa situat a la regió d'ultramar de la Guaiana Francesa. Va desaparèixer el 2015.

## Composició

El cantó aplega les comunes de:
* Camopi
* Ouanary
* Saint-Georges-de-l'Oyapock
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001-2015 | René-Amédé Gustave | Divers gauche | |
| les dades anteriors són desconegudes ||||