OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Wanapum

Els wanapum són una tribu d'amerindis dels Estats Units que antigament vivia al llarg del riu Columbia des de Priest Rapids fins a les boques del riu Snake en el que avui és l'estat de Washington. Uns 60 wanapum encara viuen vora l'actual presa Priest Rapids. El nom "wanapum" prové del sahaptin wánapam, que vol dir "gent del riu", de wána, "riu", i -pam, "gent". Avui estan registrades dins la tribu reconeguda federalment de les Tribus i Bandes Confederades de la Nació Yakama i viu a la reserva índia Yakama.

## Història

En temps prehistòrics, el territori de la tribu encara avui dia és una excel·lent àrea de pesca del salmó. La tribu feia cases de tule i van fer uns 300 petroglifs en els penya-segats de basalt. En 1805, segons els diaris de l'expedició de Lewis i Clark, els wanapum, liderats pel seu cap Cutssahnem, van saludar l'expedició i tractaren bé als seus membres, compartint el menjar. Els diaris del capità Clark donaven descripcions de llurs habitatges, roba i característiques físiques.
Cap al 1800 es va crear una nova religió nadiua anomenada Washane, Washani o "religió dels somnis", per un cap espiritual wanapum anomenat Smohalla. Els adherents a aquesta religió creien que l'home blanc desapareixeria si s'adherien als rituals i a la vida tradicional; en lloc de participar en els conflictes armats, la gent pregava. Ja sigui a causa d'aquesta religió o per altres raons, la tribu mai va lluitar contra els colons blancs, no va signar cap tractat amb ells i com a resultat no van obtenir cap dret a terres reconegudes pel govern federal.
En 1953 la construcció de la presa Priest Rapids i la presa Wanapum inundà les ribes dels rius on els wanapum havien viscut en cases tradicionals de tule.

## Patrimoni

Uns 60 petroglifs wanapum van ser extrets de la roca abans de ser inundada, i es poden veure al Parc Estatal Bosc Petrificat Ginkgo.
Un Wanapum Heritage Center Museum mostra els artefactes de l'època anterior a les preses, mentre que les patrulles del riu Wanapum vigila les terres ancestrals, supervisa llocs d'especial significat per als wanapum per protegir-los de la depredació i també proporciona informació als visitants.
La religió Washane encara és practicada per alguns membres de les altres tribus.

## Referències

* 1 2 Tate, Cassandra. «Ginkgo Petrified Forest State Park». historylink.org, 2005. [Consulta: 2 desembre 2006].
* ↑ Bright, William. Native American placenames of the United States. University of Oklahoma Press, 2004, p. 545. ISBN 978-0-8061-3598-4 [Consulta: 11 abril 2011].
* ↑ «Wanapum Indians». National Geographic. [Consulta: 2 desembre 2006].
* ↑ «Columbia River Dams». cwnp.org. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2006. [Consulta: 2 desembre 2006].
* ↑ «Wanapum Heritage Center Museum». Grant County Public Utility District. Arxivat de l'original el 9 d’agost 2006. [Consulta: 2 desembre 2006].
* ↑ «Global Security: Hanford Site». GlobalSecurity.org. [Consulta: 2 desembre 2006].
# Saint-Gilles-Vieux-Marché

Saint-Gilles-Vieux-Marché (en bretó Sant-Jili-ar-C'hozhvarc'had) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 302 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 595 | 543 | 449 | 415 | 324 | 302 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Marie-Françoise de Saint-Pierre | |
# Futbol a Djibouti

El futbol és l'esport més popular a Djibouti. És dirigit per la Federació Djiboutiana de Futbol. Esdevingué membre de la FIFA l'any 1994.

## Competicions

* Lligues:
** Division 1
** Division 2
** Division 3
* Copes:
** Copa djiboutiana de futbol
** Supercopa djiboutiana de futbol

## Principals clubs

Clubs amb més títols nacionals a 2019.
* Association Sportive du Port
* AS Arta (Solar7/CDE/Chemin de Fer)
* Force Nationale de Police
* AS Ali Sabieh Djibouti Télécom
* CF Garde Républicaine/SID
* CF Gendarmerie Nationale
* FC Balbala
* FC Société Immobilière de Kartileh

## Principals estadis

| # | Estadi | Capacitat | Ciutat |
| 1 | Estadi El Hadj Hassan Gouled Aptidon | 10.000 | Djibouti |

## Vegeu també

* Federació Djiboutiana de Futbol
* Selecció de futbol de Djibouti

## Referències

* ↑ «At a glance: Djibouti - Against the odds, Deka excels in football». UNICEF. Arxivat de l'original el 2013-12-04. [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ «Djibouti's representative in the 2013 CECAFA cup wins national super cup». Dalsanradio.com, 08-10-2013. [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ Almasri, Omar. «The State of Football in Djibouti». Sabotage Times, 29-04-2012. Arxivat de l'original el 2013-12-05. [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ «Djibouti Champions». RSSSF. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Djibouti Cup Winners». RSSSF. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Vivianne Miedema

Anna Margaretha Marina Astrid "Vivianne" Miedema (Hoogeveen, 15 de juliol de 1996) es una davantera de futbol internacional amb els Països Baixos, amb els que ha jugat el Mundial 2015 (va ser la màxima golejadora de la classificació UEFA amb 16 gols). A nivel sub-19 va guanyar l'Eurocopa 2014 i va ser nomenada millor jugadora del torneig, i amb el Bayern ha guanyat dues Bundeslligues.

## Trajectòria

| Temporades | Club | Títols | Selecció (fases finals) |
| 11/12 - 13/14 | SC Heerenveen | | Eurocopa sub-19 2014 (campiona) |
| 14/15 - 16/17 | Bayern Múnic | 2 Lligues | Mundial 2015 (vuitens) Eurocopa 2017 (campiona) |
| 17/18 - 23/24 | Arsenal FC | 1 Lliga, 1 Copa de la Lliga | Mundial 2019 (subcampiona) |

## Referències

* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2018-01-04. [Consulta: 10 juliol 2016].
* ↑ UEFA
# Sant Francesc d'Assís de Castellterçol

Sant Francesc d'Assís de Castellterçol, o la Capella Nova, és una capella de la vila de Castellterçol, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès. Està situada dins del nucli urbà de Castellterçol, a la plaça de Sant Francesc, al capdamunt del carrer del Quadró, a la part occidental del nucli urbà. Fou consagrada l'agost del 1892, per la qual cosa encara avui se la coneix com a la capella nova. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una nau amb quatre capelles laterals i absis rectangular. La nau està coberta amb volta de canó. En la façana principal es troba la porta flanquejada per dues pilastres que sostenen una llinda motllurada, a sobre hi ha una fornícula amb la imatge de Sant Francesc. Més amunt es troba una rosassa i el coronament de la façana és mixtilini amb una creu al centre.

## Història

Aquesta capella va ser idea de Josep Gallés i Pujal de "Cal Pobre". Per aquesta obra es demanà ajuda a diversos estaments, es van fer subscripcions, rifes,.... La primera pedra va ser col·locada el 14 de gener de 1849 amb la benedicció del pavorde Damià Pascual. La benedicció de la capella fou el 13 de desembre de 1852, per bé que sols estava llest el presbiteri. Les obres exteriors es van finalitzar el 1874; les interiors es van completar gràcies al llegat del frare caputxí P. Geroni.

## Referències

* ↑ GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0
* 1 2 «Sant Francesc d'Assís de Castellterçol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Parascholzita

La parascholzita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el seu nom per la seva relació amb la scholzita.

## Característiques

La parascholzita és un fosfat de fórmula química CaZn₂(PO₄)₂·2H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la parascholzita pertany a «08.C - Fosfats sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida petita i mitjana» juntament amb els següents minerals: fransoletita, parafransoletita, ehrleïta, faheyita, gainesita, mccril·lisita, selwynita, pahasapaïta, hopeïta, arsenohopeïta, warikahnita, fosfofil·lita, scholzita, keyita, pushcharovskita, prosperita, gengenbachita i parahopeïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Hagendorf South, a la localitat de Hagendorf, a Waidhaus, a l'Alt Palatinat (Alemanya). També ha estat descrita en altres indrets d'Alemanya, així com a Bèlgica, Japó, Zàmbia, els Estats Units, França i Espanya. Als territoris de parla catalana ha estat trobada en dos llocs: als camps de pegmatites d'Argelès-sur-Mer, als Pirineus Orientals (Occitània, França), i a la mina La Cresta, a Bellmunt del Priorat (Priorat, Tarragona).

## Referències

* ↑ «Parascholzite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 novembre 2017].
# Musaranya de les illes Nicobar

La musaranya de les illes Nicobar (Crocidura jenkinsi) és una espècie de musaranya endèmica de les Illes Nicobar. Fou anomenada en honor de la zoòloga Paulina «Paula» D. Jenkins.

## Referències

* ↑ Beolens, Watkins i Grayson, 2009, «Jenkins».

## Bibliografia

* Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009. ISBN 978-0801893049.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Musaranya de les illes Nicobar. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 30 desembre 2007 (en anglès).
# Sombra verde

Sombra verde és una pel·lícula mexicana de 1954 del director Roberto Gavaldón, basada en la novel·la homònima de l'escriptor Ramiro Torres Septien. El film està en blanc i negre i va ser rodada en pel·lícula de 35 mm. Va ser guanyadora del premi Ariel a la millor coactuació masculina i el premi Ariel a la millor fotografia.

## Sinopsi

Federico, un enginyer de la capital, és enviat per una companyia química a la regió de Papantla a la sierra veracruzana, a buscar l'arrel de candelera, de la qual s'obté la cortisona. Pedro, un indígena de la regió el guia a través de la selva, però es perden. Federico és mossegat per una serp i Pedro el cura, però després aquest és mossegat per una altra serp i mor.
L'enginyer decideix portar el seu cadàver en una muntura, i en passar per un pont de cordes un home anomenat Santos en talla les lligadures, ocasionant que Federico caigués al riu. Neda fins a la riba i queda desmaiat. En despertar es troba en una barraca amb Santos, qui li diu que quan curi de la seva cama ha d'anar-se.
La filla de Santos, Yáscara el salva i s'enamora d'ell. Uns homes amaguen a Federico, quedant-se Yáscara sola, per la qual cosa el seu pare li diu que si ell la vol, tornarà.

## Repartiment

* Ricardo Montalbán - Federico Gascón
* Ariadna Welter - Yáscara
* Victor Parra - Ignacio Santos
* Jorge Martínez de Hoyos - Pedro González
* Miguel Inclán - Máximo
* Jaime Fernández -Bernabé
* Roberto G. Rivera - Teniente
* Enriqueta Reza - Victorina
* Ana María Villaseñor

## Referències

* ↑ «Películas del cine mexicano». Centro de documentación, Sombra verde, Exp. A-01936, [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ «Academia Mexicana de Cine». [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ García Riera, Emilio. Historia documental del cine mexicano. 2da, p. 208, 210-211.

## Enllaços externs

* Sombra verde a YouTube
# Sant Fruitós de Balestui

Sant Fruitós de Balestui era l'església parroquial del poble de Balestui, sufragània de la de Peramea, de l'antic terme municipal d'aquest mateix nom, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situada en el mateix poble de Balestui, en el sector occidental de aquesta petita població. Actualment està abandonada i oberta, però l'edifici es conserva bastant sencer, tot i que amenaça ruïna. És d'una sola nau, sense absis aparent a l'exterior. És una modesta església moderna, bastant tardana.

## Descripció

Es tractava d'una església de característiques molt similars a la gran majoria del Pla de les Corts i altres pobles circumdants, d'una sola nau, amb capçalera rectangular a l'est i porta d'arc de mig punt oberta en el mur septentrional. En aquest mateix costat es troba adossada la torre campanar, actualment escapçada i totalment coberta d'heures. Cobria l'església una volta actualment enfonsada. L'aparell dels murs és tosc i irregular amb utilització als angles de blocs més grans lleugerament escairats.

## Referències

* ↑ «Sant Fruitós del Baix Pallars». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].

## Bibliografia

* DALMAU i Argemir, Delfí: Campanars parroquials de torre de Catalunya, pàg. 705. Lliçà de Vall, 2014. pdf.
* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Fruitós de Balestui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* La cel·la de Sant Fruitós a Monestirs de Catalunya Arxivat 2016-05-29 a Wayback Machine..
# Parascorpaena aurita

Parascorpaena aurita és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 4,5 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls de corall i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar Roig, Moçambic i Papua Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1876. Genera familiae Scorpaenoideorum conspectus analyticus. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 9. 294-300.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Rüppell, W. P. E. S., 1835-1838. Neue Wirbelthiere zu der Fauna von Abyssinien gehörig. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. 1-148, Pls. 1-33.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Parascorpaena aurita» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Smith, J.L.B., 1969. Fishes of Inhaca. p. 131-136. A: W. Macnae i M. Kalk (eds.) A natural history of Inhaca Island, Moçambique. Witwatersrand University Press, Johannesburg.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea: a revised and annotated checklist. Vol. II Scorpaenidae to Callionymidae. Research Bulletin Núm. 41, Research Section, Dept. of Fisheries and Marine Resources, Papua Nova Guinea.
* ↑ Kunzmann, A., J.E. Randall i I. Suprihanto, 1998. Checklist of the shore fishes of the Mentawai Islands, Nias Island and the Padang region of West-Sumatra. Naga ICLARM Q. 22(1):4-10.
* ↑ Nguyen, N.T. i V.Q. Nguyen, 2006. Biodiversity and living resources of the coral reef fishes in Vietnam marine waters. Science and Technology Publishing House, Hanoi.
* ↑ Smith, J.L.B. i M.M. Smith, 1963. The fishes of Seychelles. Rhodes University, Grahamstown. 215 p.
* ↑ Winterbottom, R. i R.C. Anderson, 1997. A revised checklist of the epipelagic and shore fishes of the Chagos Archipelago, Central Indian Ocean. Ichthyol. Bull. Smith. Inst. (66):1-28.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Visor réflex

El visor réflex és aquell que permet al fotógraf retratar a través de l'objectiu de la càmera fotogràfica, de manera que el que està veient és exactament el que serà captat en la fotografia evitant l'error de paral·làxi que es dona en les càmeres amb visors òptics tradicionals.
Per a possibilitar això la càmera disposa d'un mirall plegable, darrera de l'obturador, finament ajustat a 45°; de manera que la llum entra per l'objectiu es reflecteix en el mirall ,cap a dalt, on un pentaprisma la conduei cap al visor que inverteix la imatge per a que es vegi correctament.
L'inconvenient d'aquest tipus de visors és que durant la presa d'imatge (mentre l'obturador està obert) el mirall principal es doblega per deixar pas a la llum cap a l'element fotosensible de la càmera (pel·lícula fototogràfica o sensor de la imatge).

## Vegeu també

* Visor (fotografia)
* Fotografia
* Càmera fotogràfica
* Càmera rèflex

## Enllaços externs

* Capítulo sobre visores en curso de fotografía (en español) Arxivat 2020-09-23 a Wayback Machine.
# Visori d'A Buerda

Visori d'a Buerda o, en occità, Missolin (Cadelha e Trashèrra, Alts Pirineus, Migdia Pirineus, entre 950 i 985 - San Vicente d'A Buerda, Sobrarb, Osca, primer quart del segle xi) fou un eremita franc establert al Sobrarb, mort màrtir a mans dels musulmans. És venerat com a sant per l'Església catòlica, de manera local, tot i que mai no ha estat canonitzat.

## Vida i llegenda

Visori era d'origen franc, nascut a Cadelha e Trashèrra (Bigorda, Alts Pirineus), a la vall de l'Aura, on era pastor d'ovelles. En una incursió de soldats musulmans, perdé el seu ramat i des de llavors, va dedicar-se a predicar pels pobles de la zona per acabar amb les freqüents incursions que arrasaven la terra. Va formar un petit exèrcit de pagesos i pastors de la vall, que va fer retrocedir els musulmans, als que atacà per sorpresa, aconseguint així una època de pau.
Cap als trenta anys, va deixar la vida mundana llavors i es va consagrar a la religiosa, marxant a predicar el cristianisme a l'altra banda dels Pirineus i establint-se al Sobrarb, a les muntanyes avui anomenades Sierra de San Visorio, concretament a San Vicente de Labuerda (d'a Buerda, en aragonès). Hi conegué un eremita predicador a la regió, el futur Sant Froilà, de qui fou deixeble.
Ordenat sacerdot, visqué com a eremita amb dos deixebles, Firminià i Clemenci, en una cova. En una data indeterminada, els musulmans van atacar la serralada i, segons la tradició, mentre Visori deia la missa, una fletxa perduda va matar-lo mentre aixecava l'hòstia; els dos deixebles foren decapitats.

## Veneració

Els cossos de tots tres foren recollits per un habitant de Banastón, que va veure foc al lloc i avisà als pobles de a Buerda i San Vicente d'a Buerda. Les restes foren portades a l'església de San Vicente d'a Buerda, on es conserven en un reliquiari. Una part de les relíquies fou donada al seu poble natal i es conserva a l'església de Sent Blai de Cadelha e Trashèrra.
Una ermita fou edificada en la cova de la muntanya on havia viscut i mort. Reedificada en el segle xviii, conserva frescos romànics i és lloc de pelegrinatge anualment.
Venerat a la regió d'A Buerda, la romeria en honor seu es fa anualment el primer diumenge de maig, anant de San Vicente de Labuerda a l'ermita de San Visorio. També se li ret culte al seu poble natal i la rodalia.

## Biografia

Histoire de Saint Missolin.
# Villaconancio

Villaconancio és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya). Limita amb Hérmedes de Cerrato, Cevico Navero, Castrillo de Don Juan, Castrillo de Onielo i Baltanás.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 94 | 96 | 86 | 85 |
# Galceran Casals

Galceran Casals (? - 1583) fou organista.
Va estar en possessió del magisteri de l'església parroquial de Sant Esteve d’Olot entre 1574 i 1583, després de Gabriel Costa i abans de Pau Posas.

## Referències

* ↑ Greogri i Cifré, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 6: Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2012, p. 102.
# Sant Fruitós de Boldís Sobirà

Sant Fruitós de Boldís Sobirà és l'església parroquial del poble de Boldís Sobirà, del terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situat al bell mig del petit poble; al voltant seu s'organitzen les cases del poble.

## Descripció

Església d'una sola nau i capelles laterals amb capçalera rectangular, coberta per volta de canó. La porta s'obre a migdia, als peus de la nau. Per damunt d'aquesta un òcul dona llum a la nau. El campanar octogonal i coronat per un airós xapitells, s'aixeca sobre la façana. Els murs exteriors són arrebossats.
Trobem diversos retaules a l'altar major del segle xviii d'estil barroc.

## Referències

* 1 2 «Sant Fruitós de Boldís Sobirà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Lladorre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Watronville

Watronville és un municipi francès situat al departament del Mosa i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 107 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Watronville era de 107 persones. Hi havia 44 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 20 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 49 habitatges, 42 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 6 estaven desocupats. 47 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 42 habitatges principals, 39 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 3 tenien dues cambres, 3 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 27 en tenien cinc o més. 36 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 21 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Watronville el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 8 | 75 a 79 | 8 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 8 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 64 persones, 47 eren actives i 17 eren inactives. De les 47 persones actives 46 estaven ocupades (25 homes i 21 dones) i 1 aturada (1 home). De les 17 persones inactives 5 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'any 2000 a Watronville hi havia 8 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Watronville a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Watronville a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.