OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pokémon: Lucario and the Mystery of Mew

Pokémon: Lucario and the Mystery of Mew (llançada al Japó com a Gekijōban Poketto Monsutā Adobansu Jenerēshon Myū to Hadō no Yūsha Rukario) és una pel·lícula de la franquícia Pokémon.

## Argument

Fa segles, el Palau Cameron i la gent que hi vivia van ser salvats pel noble sacrifici del Senyor Aaron, Guia de l'Aura. Des d'aleshores, els habitants ho commemoren amb un festival anual. Ash Ketchum no és ni molt menys un apassionat de la història, però evidentment s'interessa molt per la competició de Pokémon que se celebrarà en aquesta ocasió! Després de guanyar el torneig i assumir el rol cerimonial de Guia de l'Aura, Ash entén la importància d'Aaron (sobretot després de veure Lucario sortir del bastó d'Aaron!). Lucario no veu Aaron com un heroi: aquest Pokémon, que ha passat molt de temps adormit, només recorda que el seu amo el va trair!

## Referències

* ↑ Cañadas, Y. «PokéMania cinèfila». El Cinèfil, 23 juliol 2016. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ Switzer, E. «In Pokemon 8 Ash Becomes A Jedi And Fist Fights Lucario» (en anglès). TheGamer, 10 octubre 2021. [Consulta: 13 abril 2024].
# Picot negre llistat

El picot negre llistat (Hylatomus lineatus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita boscos clars de la zona neotropical, des de Mèxic fins al nord-oest del Perú, el Paraguai i nord de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Picot negre llistat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 13/06/2013 (català)
# Picos (Cap Verd)

Picos (crioll capverdià Pikus), també coneguda com a Achada Igreja, és una vila al centre de l'illa de Santiago a l'arxipèlag de Cap Verd. És la capital del municipi de São Salvador do Mundo. Picos es troba a 23 km al nord-oest de la capital Praia, en la carretera principal de Praia a Tarrafal via Assomada. L'etimologia del seu nom deriva de les formacions rocalloses petites i altres que dominen a l'àrea.
El parc natural de Pico da Antónia es troba al sud de la vila. També està a l'est de la parròquia de São Salvador do Mundo i té la seva església.

## Població

| Any | Població |
| 1990 (Cens) | 3,414 |
| 2010 (Cens) | 986 |

## Història

El 14 de febrer de 1834 el governador colonial portuguès Manuel António Martins va decidir traslladar la seu colonial de Ribeira Grande (ara Cidade Velha) a Picos.
Era una zona castigada per la fam en 1855 com ho va ser el de la resta de l'illa, i el governador va traslladar temporalment la residència a Picos, no a Praia.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd

## Referències

* ↑ Inclosa l'àrea al voltant de Picos
* ↑ "Discurso PM, Dr. José Maria Pereira Neves, na Cerimónia de Inauguração da Universidade de Santiago", Assomada, 16 de febrer de 2009
* ↑ Michel Cahen (dir.), "Vilas" et "cidades" : bourgs et villes en Afrique lusophone (prefaci de Catherine Coquery-Vidrovitch), L'Harmattan, Paris, 1989, p. 30 (ISBN 2-7384-0431-6)

## Enllaços externs

* Plano comunal de São Salvador do Mundo (Maig 2009, p. 28) en portuguès
* «Achada Igreja/Achada Leitão road to open Thursday» (en portuguès). A Semana, 11-05-2011. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 3 juny 2016].
* Moradores da zona alta d Achada Igreja reivindicam melhores condições de vida (en portuguès). RTC TV news - video. 2011-09-14.
* «Água chega a centenas de casas em Achada Igreja e Achada Leitão» (en portuguès). A Nação, 14-12-2011.
Viccionari
# Picot alabarrat meridional

El picot alabarrat meridional (Colaptes melanolaimus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita diversos medis boscosos de Bolívia, oest del Paraguai i centre i nord de l'Argentina.
# Pilar Andrés de Pablo

Pilar Andrés de Pablo (Saragossa, 10 de gener de 1921 - 28 de desembre de 2006), coneguda com Pilarín Andrés, va ser una soprano espanyola.

## Biografia

Va estudiar en el Conservatori de Música de Saragossa, més tard amb la professora Luisa Pierrikc i, finalment, en el Real Conservatori Superior de Música de Madrid, on va obtenir el Premi Extraordinari de Fi de Carrera. També va fer estudis de Foniatria a Barcelona amb el doctor Colomer Pujol.

## Carrera com a cantant i com a professora

El 1941 debutà amb gran èxit en el Teatre Principal de Saragossa, començant així la seva carrera com a soprano, en la qual va alternar l'òpera amb la sarsuela. En dues ocasions va rebre el Premi Nacional Amadeo Vives, els anys 1952 i 1954.
El 1965 es retirà dels escenaris i se centrà en la seva activitat com a professora del Conservatori de Música de Saragossa. Entre els seus alumnes hi ha destacades veus aragoneses, com la soprano Pilar Torreblanca, el cantautor Eduardo Paz, del grup musical La Bullonera, Pilar Márquez i Eva Amaral. Es donà el cas que Amaral s'hi havia adreçat per recomanació de la seva professora, alumna de donya Pilar. Després de dir-li que la seva meta no era el cant líric sinó el pop/rock, la va desestimar, deixant-li fer la prova com a mesura de cortesia. En sentir-la, va canviar d'opinió i, després de comprovar que la seva alumna no podia pagar-se el preu de les classes, les va rebaixar perquè hi pogués assistir igualment.

## Reconeixement i memòria

Un carrer de la seva ciutat, Saragossa, porta el seu nom.

## Discografia

* El gaitero de Gijón (Selección: Canto a Asturias; Habanera de los Regalos; Dúo de Cova y Fabián). Barcelona: Companyia del Gramòfon Odeon, [1954]. Direcció de Jesús Rom. Intèrpretsː Pilarín Andrés, Juan Gual, Jerónimo Vilardell i Enrique Esteban.

## Referències

* 1 2 3 «Pilarín Andrés». El Arte de Vivir el Flamenco. [Consulta: 9 novembre 2021].
* ↑ Castro, Antón. «Pilar Andrés: Adiós a una gfan soprano y maestra de canto». [Consulta: 9 novembre 2021].
* ↑ «Calle de Pilar Andrés - Callejero de Zaragoza - Callejero.net» (en castellà). [Consulta: 9 novembre 2021].
* ↑ «Pilarín Andrés» (en castellà). Discogs. [Consulta: 9 novembre 2021].

## Bibliografia

* Castro, Antón. «Pilar Andrés: Adiós a una gran soprano y maestra de canto», 28-12-2006. [Consulta: 21 novembre 2015].
* «Pilarín Andrés», [ca. 2006]. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ; Álvarez Roche; Baselga Mantecón; Gaudó Gaudó «Biografías y calles: Andrés de Pablo, Pilar». A: Casa de la Mujer (coord.). Callejero: la Zaragoza de las muejres. Zaragoza: Ayuntamiento de Zaragoza, Área de Servicios Públicos y Acción Social, 2010, p. 39. ISBN 978-84-8069-535-0.
# Picot de clatell negre

El picot de clatell negre (Picus guerini) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita boscos, clarianes, ciutats i terres de conreu d'Àsia, a l'ample de la major part del centre, est i sud-est de la Xina, Sud-est Asiàtic, Hainan i Taiwan, i cap a l'oest, a la llarga de l'Himàlaia del sud del Tibet i nord de l'Índia. Classificat en varies subespècies, alguns autors les inclouen a Picus canus.
# Pietro de Fossis

Pietro de Fossis (segle XV - Venècia, 1527 $^{(Gregorià)}$) és un compositor flamenc i mestre de capella de la Cappella Marciana.

## Biografia

Desconeixem el lloc i la data de naixement d'aquest compositor, actiu a Itàlia després del 1480. Es considera que va néixer cap a mitjan segle XV, sobre la base dels primers relats de les seves funcions oficials. Es creu que és d'origen flamenc, però aquesta hipòtesi no és confirmada per les fonts, en les quals apareix només amb el seu nom, sense indicació de nacionalitat, generalment indicada si aquesta nacionalitat és estrangera. Un poeta contemporani, Pietro Contarini (en Argoa voluptas), en diu parlant amb el terme "de progenie gallo", probablement indicant un origen francoflamenc. No s'exclou, per tant, que el nom que s'hagi de conservar sigui Pierre de Fossis. La hipòtesi formulada per Fétis, que de Fossis seria el mateix autor que la que apareix en una antologia d'O. Petrucci de 1507, amb el nom de Pietro da Lodi i autor de dos frottoles, és negada categòricament per R. Eitner.
No se sap res de la vida de Fossis abans del 19 de setembre de 1485, quan va ser contractat com a cantant a la capella ducal de Sant Marc de Venècia amb un sou de 50 ducats al mes. D'acord amb la pràctica tradicional, va ser elegit mestre de capella el 31 d'agost de 1491, obtenint un augment de 20 ducats al mes i, per primera vegada en la pràctica de capella, una "domus in canonica". El 1502 va ser notat per la magistratura veneciana musicant els versos que Giovanni Armonio (organista a Saint-Marc entre 1516 i 1552 i poeta) va escriure amb motiu de la visita d'Anna de Foix, reina de Bohèmia i Hongria. El 1525 va caure greument malalt i les seves funcions van ser assumides per Pietro Lupato, que entre els cantants era el més qualificat per substituir-lo. A la mort de Fossis, el 1527, el títol de mestre de cor passà al flamenc Adrien Willaert gràcies a una forta recomanació. De fet, només aquells que havien servit anteriorment a la capella com a cantants podien ser nomenats mestres.
De la seva producció musical no en queda res.

## Referències

* ↑ cfr Caffi

## Bibliografia

* F. Caffi, Storia della musica sacra nella già cappella ducale di S. Marco dal 1318 al 1797, I, Venise 1854, pp. 38 ss., 70;
* G. Masutto, Storia della musica sacra in Italia, I, Venise 1889, p. 51;
* G. F. Malipiero, Il filodi Arianna, Turin 1966, p. 77;
* F. Testi, Storia della musica ital. da s. Ambrogio a noi. La musica ital. nel Medioevo e nel Rinascimento, Milan 1969, pp. 341, 344, 505, 627, 628;

## Enllaços externs

* https://www.treccani.it/enciclopedia/pietro-de-fossis_(Dizionario-Biografico)
# A1 (Luxemburg)

L'A1 o autopista A1 coneguda també com l'Autopista de Trèveris (en francès: Autoroute de Trèves) és una autopista a Luxemburg. Té 36,203 quilòmetres (22,496 milles) de longitud i connecta la ciutat de Luxemburg, al sud, amb Wasserbillig, a l'est. A Wasserbillig, arriba a la frontera amb Alemanya, on es troba amb l'A64, que condueix a Trèveris.

## Descripció

Originàriament va ser una connexió des de la Ciutat de Luxemburg a l'aeroport internacional de Luxemburg i, a Senningerberg, el 1969. L'A1 es va ampliar en tres etapes del 1988 al 1992 per connectar-se amb la frontera alemanya. De 1994 a 1996, es van obrir altres dues seccions, sense passar pel sud-est de la ciutat de Luxemburg i la connexió de l'A1 en la Cruïlla de Gasperich, on es troba amb l'A3 (cap a Dudelange) i l'A6 (cap a Arlon, a Bèlgica).
En resum, l'A1 va ser inaugurada en sis seccions separades:
* 1969: Kirchberg - Senningerberg
* 6 de setembre de 1988: Potaschbierg - Wasserbillig
* 11 de juliol de 1990: Munsbach - Potaschbierg
* 26 de juny de 1992: Senningerberg - Munsbach
* 20 de maig de 1994: Cruïlla de Gasperich - Irrgarten
* 23 de setembre de 1996: Irrgarten - Kirchberg.

## Ruta

Cruïlles i estructures :
| | Cruïlle de Gasperich |
| | Túnel Howald |
| | Pont Victor Bodson |
| (J7) | Hamm / Sandweiler |
| | Túnel de Cents |
| | Viaducte Neudorf |
| / (J8) | Kirchberg / Cruïlle Grunewald |
| (J9) | Senningerberg / Aeroport de Luxemburg |
| (J10) | Centre de carga |
| (J11) | Munsbach |
| (J12) | Flaxweiler |
| (J13) | Potaschbierg |
| (J14) | Mertert |
| | Viaducte sobre el Sauer |
| (J15) | Wasserbillig |
| / | Wasserbillig serveis |
| | Frontera amb Alemanya |

## Referències

* ↑ «Les Itinéraires de Toutes les Routes du Réseau Routier» (en francès). Portail des Ponts et Chassés. [Consulta: 25 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista d'autopistes de Luxemburg
# A1 (míssil)

El A1 va ser el nom del primer d'una sèrie de coets alemanys que fou provat sense èxit el 1933, en el disseny va participar-hi Wernher von Braun i el posterior desenvolupament portaria a la creació del V2, el primer míssil balístic del món. Va explotar a Kummersdorf durant una de les proves. En realitat era aerodinamicament inestable (tenia un volant d'inèrcia al frontal) i no van arribar a fer-se intents de llançament.
El propel·lent triat per al coet estava format per un 75% d'alcohol i 40 kg d'oxigen líquid.

## Característiques

* Empenyiment: 3000 kN
* Massa : 150 kg
* Diàmetre : 0,30 m
* Longitud : 1,40 m

## Vegeu també

* A2
* A3
* V2 (A4)
* A4b
* A5
* A6
* A9

## Referències

* ↑ Wade, Mark. «A1» (en anglès). Encyclopedia Astronautica, 2008. [Consulta: 27 maig].
* ↑ Clemente, Rafael; Abella, Rafael; Batalla, Xavier «V-2: La carrera del espacio nació del terror» (pdf PDF) (en castellà). La Vanguardia, Revista, 03-10-1992, pàg. 1-3 [Consulta: 25 abril 2016].
# Ponç de Girona

Ponç fou, segons una tradició tardana sense fonament, el primer bisbe de Girona, anterior al també llegendari Sant Narcís de Girona. La tradició neix de la de Vicenç, Oronci, Víctor i Aquilina màrtirs de Cimiez que una llegenda ubicava a Girona; a partir d'ella, el sant bisbe Ponç de Cimiez també donà lloc a un altre bisbe local. Segons aquesta tradició, era fill de la ciutat i en fou el primer bisbe de la neixent comunitat cristiana, al final del segle iii. Durant la persecució de Dioclecià, portada a terme pel també llegendari prefecte Rufí, en 304, Ponç i un diaca seu, Víctor, fugiren i s'amagaren en una cova propera a la ciutat, a Juià, a l'altra banda del Ter. Des d'allí, continuava atenent els cristians de la diòcesi; en saber que Oronci i Vicenç havien estat martiritzats, n'ordenà recollir els seus cossos per portar-los a Itàlia, on estarien segurs. Mentre ho feien, Víctor i Ponç foren detinguts. Poc després, amb altres cristians (alguns santorals diuen que eren 300), foren executats i moriren màrtirs.
Les primeres referències documentades es troben molt tard, en publicacions del començament del segle xvii, que reprodueixen els errors de les falsificacions dels falsos cronicons i, sobretot, de l'obra de Jerónimo Román de la Higuera. La justificació de l'existència del sant era que Narcís de Girona, l'existència del qual es donava per segura (quan en realitat era un sant llegendari creat per desdoblament a l'Edat mitjana), havia d'haver estat consagrat per un bisbe, per la qual cosa, havia d'existir prèviament algú que fos el cap de la diòcesi de Girona. El nom se l'adjudicà Esteve Corbera, tot i que dubta que realment fos bisbe de Girona, adduint el testimoni d'altres autors que no cita, que atribueixen al bisbe Ponç de Cimiez que havia estat prèviament bisbe de Girona. Francesc Dorca i Enrique Flórez, al contrari que en casos similars de tradicions arrelades que analitzaren científicament i rebutjaren com a falses, foren partidaris de l'existència real de Ponç de Girona, i exposaren els arguments per provar-la, basant-se en unes actes de martiri probablement falses.
La tradició del culte a Sant Ponç a Girona, o l'existència d'una capella dedicada, que era un dels arguments per defensar l'existència del bisbe gironí, venen en realitat del culte a Sant Ponç de Cimiez introduït pels francs als segles VIII-IX.

## Notes

* ↑ L'episcopologi oficial de Girona comença el 516 amb el bisbe Frontinià.

## Bibliografia

* Rodríguez Vilagran, Àngel. La comunicació catòlica a la diòcesi de Girona: passat i present. Tesi doctoral, 2009-2010. Vol. I, p. 30.
* Jaime Villanueva. Viage literario a las iglesias de España. Tomo XIII. p. 1., "Viage a Gerona". Madrid: Real Academia de la Historia, 1850
* Merino, Antolín; de la Canal, José. «cap. 4». A: Enrique Flórez. España sagrada: Tratado LXXXI de la Santa Iglesia de Gerona en su estado antiguo. Madrid: Imprenta de Collado, 1819, p. 27-32 [Consulta: 14 desembre 2014].
# A10 (Letònia)

L'A10 és una carretera nacional de Letònia, que connecta Riga i Ventspils. Té una longitud de 188,6 kilòmetres. La carretera forma part de la ruta Europea E22

## Traçat

* Riga
* Jurmala
* Pūre
* Strazde
* Spāre
* Ugāle
* Pope
* Ventspils

## Referències

* ↑ «Valsts galvenie autoceļi» (en latvian). lvceli.lv. [Consulta: 21 setembre 2008].

## Enllaços externs

* A10 between Jūrmala and Rīga a YouTube
# A3 (Luxemburg)

L'A3 o autopista A3 coneguda també com l'Autopista de Dudelange (en francès: Autoroute de Dudelange) és una autopista a Luxemburg. Té 13,318 quilòmetres (8,275 milles) de longitud i connecta la Ciutat de Luxemburg, al sud, amb Dudelange. A Dudelange, arriba a la frontera amb França, on es troba amb l'A31, que condueix Metz.

## Descripció

L'A3 va ser inaugurada en tres seccions separades:
* 1978: Cruïlla de Gasperich - Dudelange
* 1981: Dudelange- França, Autopista A31
* 21 de juny de 1995: Hesperange - Cruïlla de Gasperich

## Ruta

Cruïlles i estructures :
| (J1) | Hesperange / Gasperich | |
| | Cruïlla de Gasperich | / |
| / / | Berchem serveis | |
| (J2) | Livange / Bettembourg | |
| | Cruïlla de Bettembourg | |
| (J3) | Dudelange | |
| | Frontera amb França | |

## Referències

* ↑ «Les Itinéraires de Toutes les Routes du Réseau Routier» (en francès). Portail des Ponts et Chassés. [Consulta: 25 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista d'autopistes de Luxemburg
# Pontrieux

Pontrieux (en bretó Pontrev) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 2006 tenia 1.080 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.543 | 1.411 | 1.359 | 1.146 | 1.050 | 1.121 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1947-1971 | Hervé Le Tacon | Gaullista |
| 1971-1983 | Albert Weber | Divers gauche |
| 1983- | Yves Le Mouer | UMP |
| 2001- | Philippe Planté | |

## Personatges il·lustres

* Maodez Glanndour, escriptor en bretó
# Accolans

Accolans és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 91 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Accolans era de 91 persones. Hi havia 37 famílies de les quals 11 eren unipersonals (7 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 11 parelles sense fills i 15 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 45 habitatges, 38 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 41 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 38 habitatges principals, 33 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 4 tenien tres cambres, 13 en tenien quatre i 21 en tenien cinc o més. 33 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 13 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Accolans el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 8 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 4 | 15 a 19 | 12 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 63 persones, 44 eren actives i 19 eren inactives. De les 44 persones actives 42 estaven ocupades (22 homes i 20 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 19 persones inactives 9 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa immobiliària i 2 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una agència immobiliària.
L'any 2000 a Accolans hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Accolans a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Accolans a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Aaron Feinstein

Aaron Feinstein (fl. 1903–1910) fou un mestre d'escacs estonià.
Feinstein va viure a Reval (actualment Tallinn, Estònia) abans de la I Guerra Mundial i hi va jugar diversos torneigs. Fou 3r el 1903 (el guanyador fou Sohn), empatà als llocs 7è-8è el 1904 (el campió fou Bernhard Gregory), empatà al 1er lloc amb Sohn el 1905, empatà en els llocs 2n-3r, darrere de Khmelevsky, el 1909, i va guanyar el 1910 (Campionat d'Estònia no oficial)

## Referències

* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 4 de juliol de 2007. [Consulta: 23 juny 2016]. Name Index to Jeremy Gaige's Chess Tournament Crosstables, An Electronic Edition, Anders Thulin, Malmö, 1 de setembre de 2004
* ↑ Hartston, William R. (1977), "Estònia", a Harry Golombek, Golombek's Encyclopedia of Chess, Crown Publishing, p. 109, ISBN 0-517-53146-1
# ASZ

ASZ té els següents significats:
* Unió Agrària (del seu nom en hongarès Agrárszövetség), partit polític històric d'Hongria
* Així parlà Zaratustra (del seu nom en alemany Also Sprach Zarathustra), llibre filosòfic escrit per Friedrich Nietzsche
# Pimelodus brevis

Pimelodus brevis és una espècie de peix de la família dels pimelòdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paranà a l'Argentina.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lundberg, J.G. i M.W. Littmann 2003. Pimelodidae (Long-whiskered catfishes). p. 432-446. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.