OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 228 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 228 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 25 de novembre de 1966, després d'haver-se escoltat declaracions dels representants de Jordània i Israel, així com un informe del Secretari General de les Nacions Unides sobre l'acció militar, el Consell va observar que aquest incident va constituir una acció militar a gran escala i acuradament planificada contra el territori jordà per part de les forces armades d'Israel.
El Consell va lamentar la pèrdua de vides i propietats i va censurar Israel per aquesta violació de la Carta de les Nacions Unides i dels Acords d'Armistici de 1949. El Consell va subratllar a Israel que no es poden tolerar accions de represàlies militars i que si es repeteixen, el Consell hauria de considerar mesures addicionals i més efectives per garantir-les.
La resolució es va aprovar amb 14 vots contra cap, amb l'abstenció de Nova Zelanda.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 201 a la 300 (1965 - 1971)
* Incident de Samu

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Tom Tykwer

Tom Tykwer (Wuppertal, Alemanya, 23 de maig de 1965) és un director, guionista, productor de cinema i compositor alemany, principalment conegut per les seves pel·lícules Lola rennt (1998), Heaven (2002), Perfume: The Story of a Murderer (2006), The International (2009) i Cloud Atlas (2012), que va estar nominada al Globus d'Or a la millor banda sonora.

## Inicis

Va començar als onze anys a fer curtmetratges amb súper 8. Posteriorment es va involucrar en la programació de les sales d'art i assaig i fou gerent del teatre Movie-menti a Berlín. El seu primer llarg el signà el 1993, Die tödliche Maria, en el qual col·laborà per primer cop amb Stefan Arndt, productor de Lola rennt, i fou escollit com el millor film de l'any per l'Associació de Crítics del seu país. El 1997 va donar-se a conèixer a l'estranger amb la pel·lícula Winterschläfer, el mateix any en què treballà com a coguionista a Das Leben ist eine Baustelle, dirigida per Wolfgang Becker. Ha estat qualificat d'innovador, encapçalant l'anomenat Moviment berlinès que integra una nova generació de joves directors alemanys que signen un cinema considerat avantguardista.

## Filmografia

| Any | Títol | Com | Com | Com | Com | Notes |
| Any | Títol | Director | Guionista | Productor | Compositor | Notes |
| 1990 | Because | Sí | Sí | Sí | Sí | curtmetratge |
| 1992 | Epilog | Sí | Sí | Sí | Sí | curtmetratge |
| 1993 | Die tödliche Maria | Sí | Sí | Sí | Sí | |
| 1997 | Das Leben ist eine Baustelle | | Sí | | | |
| 1997 | Winterschläfer | Sí | Sí | | Sí | |
| 1998 | Lola rennt | Sí | Sí | | Sí | |
| 1999 | Absolute Giganten | | | Sí | | |
| 2000 | Der Krieger und die Kaiserin | Sí | Sí | | Sí |
| 2002 | Heaven | Sí | | | | |
| 2004 | True | Sí | Sí | | Sí | curtmetratge |
| 2004 | Lautlos | | | Sí | | |
| 2005 | Ich Dich auch | | | | Sí | documental |
| 2006 | Paris, je t'aime | Sí | Sí | | Sí | segment: Faubourg Saint-Denis |
| 2006 | El perfum: Història d'un assassí | Sí | Sí | | Sí | |
| 2006 | Ein Freund von mir | | | Sí | | |
| 2007 | Das Herz ist ein dunkler Wald | | | Sí | | |
| 2009 | The International | Sí | | | Sí | |
| 2009 | Deutschland 09 | Sí | Sí | Sí | Sí | segment: Feierlich reist |
| 2010 | Soul Boy | | | Sí | | |
| 2010 | Three | Sí | Sí | | Sí | |
| 2011 | Endlich | | | Sí | | documental |
| 2011 | 60 Seconds of Solitude in Year Zero | Sí | Sí | | | segment d'un minut |
| 2012 | Nairobi Half Life | | | Sí | | |
| 2012 | Cloud Atlas | Sí | Sí | Sí | Sí | Codirigida amb els germans Wachowski |
| 2012 | Rosakinder | Sí | | | | telefilm |
| 2013 | Something Necessary | | | Sí | | |

## Referències

* ↑ LXX Globus d'Or (anglès)

## Enllaços externs

* Tom Tykwer - Lloc web oficial
* Entrevista amb Tom Tykwer a KnightattheMovies.com Arxivat 2011-07-13 a Wayback Machine. sobre El perfum: Història d'un assassí, 1-3-2007 (anglès)
# Tapsos

Tapsos (en grec antic Θάψος) va ser una ciutat a la costa de la Bizacena, a la província romana d'Àfrica.
Tenia un llac salat a la rodalia i segons Claudi Ptolemeu estava situada a 80 estadis de l'illa de Lampedusa, que tenia al davant. Allí va obtenir Juli Cèsar una victòria decisiva (batalla de Tapsos) sobre Quint Cecili Metel Pius Escipió, partidari de Pompeu l'any 46 aC, que pràcticament posava fi a la segona guerra civil romana. Cèsar la va fortificar, segons diu Estrabó.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan. Diccionari grec-català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2015, p. 885. ISBN 9788441224223.
* ↑ Estrabó. Geografia, XVI, 831, 834
* ↑ Smith, William (ed.). «Thapsus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 12 juny 2022].
# Pont sobre la riera d'Osor

El Pont sobre la riera d'Osor és una obra d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un pont antic sobre la riera d'Osor, de dimensions relativament moderades i un sol arc de mig punt, situat aproximadament al km. 4 de la carretera Osor a Anglès.

## Descripció

Aquest pont té com a matèria primera dos materials, com són la pedra a base de blocs de pedra ben desbastats i treballats i lligats amb morter de calç i el maó, i és que l'arc està compost a base de cinc filades superposades de maó. Pel que fa a les seves dimensions, el pont té una llargada apromixada d'uns 25 metres i una alçada màxima d'uns 3 metres sobre la riera.
Quant a l'arc de mig punt la relació entre la llum (amplada) i la sageta (alçada) és dequilibrada, ja que la llum (amplada) està molt accentuada i és completament desproporcional en relació a la sageta (alçada) la qual és irrisòria en comparació amb les grans dimensions que ostenta l'amplada.
En l'actualitat el pont no està equipat amb barana, però aquesta si que va estar present en el pont com així ho acrediten tant les restes vivents disseminades als dos extrems del pont, com les pedres esquinçades que coronen el pont, que tot fa pensar que en un moment històric determinat una riuda de dimensions considerables va arrencar la barana, violentament, arrossegant-la riera avall.
En general l'estat de conservació del pont és bo.

## Història

La Riera d'Osor neix entre els termes d'Espinelves i Sant Hilari Sacalm per la unió de la riera Gran, que prové del Pla de les Arenes, a uns 1.060 metres, amb aigua del torrent de Muntanyeta, del xaragall del Pla Esteve i del torrent de la Gobarra, el Coll, Sant Gregori i dels septentrionals de Sant Miquel, Llavanyes i Santa Bàrbara. Té afluents com la riera del Masquintà, la del Carbonell, la de la Maduixa, la de les Ribes o Noguerola, la Gironella o Grevolosa i la de can Pallaringa, a part de molts torrents, rierols i sots.
Quan la riera ha iniciat la seva cursa, corre amb força cap a la vall d'Osor tot fent un recorregut per un congost estret i molt inaccessible, voltat de penyals i d'un espessa vegetació, circumstància que permet la formació de salts d'aigua. Des d'Osor, baixa més calmada, dibuixant sinuosos meandres fins a unir-se amb el Ter. El seu tram total és d'uns vint-i-cinc quilòmetres, entre Sant Hilari i el pont que separa Anglès i la Cellera.
La riera no és gaire llarga, però els seus recursos han estat aprofitats al llarg del temps; regatge dels cultius, moure rodes de molí, fer electricitat i per la indústria tèxtil i minera.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Pont sobre la riera d'Osor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Monestir de Sant Volusià

El monestir de Sant Volusià o del Màrtir Sant Volusià fou un establiment religiós situat a la vila de Foix. Fou fundat en època visigoda al lloc d'enterrament de Sant Volusià, bisbe de Tours martiritzat al segle v pels visigots arrians. Fou arruïnat pels sarraïns al segle viii. Per un diploma de Carles el Calb del 849 fou agregat a l'abadia de Sant Tibèri que es va comprometre a la seva restauració. Modernament va passar a canonges regulars de la congregació de Santa Genoveva.

## Referències

* ↑ Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Resolució 32 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 32 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 26 d'agost de 1947, va condemnar els continus episodis de violència en la Revolució Nacional d'Indonèsia, fent una crida a tots dos bàndols (els Països Baixos i els Republicans d'Indonèsia) a deixar les armes i complir amb els compromisos de la Resolució 30 del Consell de Seguretat.
La resolució va ser adoptada per deu vots a favor i amb l'abstenció del Regne Unit.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1 a la 100 (1946 - 1952)
* Revolució Nacional Indonèsia

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Torre Ribota

Torre Ribota és una torre del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Teòricament, en el sector d'Empuriabrava, hi havia les restes d'una torre bastida vers el segle xv, identificada com la torre Ribota. Després de realitzar la prospecció visual de la zona, l'element no es va localitzar, probablement perquè fou destruït durant l'urbanizació de tot el sector residèncial d'Empuriabrava.

## Història

Anteriorment a la construcció de la urbanització, la zona d'Empuriabrava estava dedicada a l'explotació agrària i ramadera, sobretot en forma de pastures i, en un grau molt menor, algunes zones d'aiguamoll per conrear. El sector central i nord-est, més proper al mar i conegut com les Tribanes, era ocupat per un gran nombre de petites parcel·les allargades o peces, originades per la desamortització de les terres comunals a mitjans del segle xix, que pertanyien a petits propietaris de Castelló. Hi havia cinc grans masos o cortals que comptaven amb terres de conreu i parcel·les de pastura o closes, tancades per recs de drenatge. Aquests masos pertanyien a dos grans propietaris, quatre d'ells propietat d'Antoni de Moixó i Güell, marquès de Sant Mori. Eren els anomenats cortals Llebrer, Modaguer, Moixó i el Vell. El cinquè era la Torre Ribota, de la família Llorens de Roses. D'aquestes construccions només es conserven vestigis dels cortals Vell i Llebrer, tot i que força modificats amb el pas del temps i per l'adaptació als seus nous usos, un hotel i un restaurant. La resta d'edificis, incloent la torre Ribota, han desaparegut.

## Referències

* 1 2 «Torre Ribota». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Lluís Rubiralta i Garriga

Lluís Rubiralta i Garriga (Manresa, 1902 – Barcelona, 1980) va ser un impressor molt vinculat al moviment cultural manresà.
Va ser militant d'Acció Catalana, i presidí el Centre Excursionista Montserrat i la delegació a Manresa de l'entitat Amics de l'Art Vell. Apassionat de l'art, fou un dels membres més actius en el salvament del patrimoni artístic durant la Guerra Civil. És també autor de les fotografies, de gran valor històric, que mostren tant el procés de destrucció de les esglésies manresanes com la catalogació de les obres d'art que es pogueren salvar de la rauxa revolucionària i anticlerical d'aquells moments.
La Diputació de Barcelona ha fet una exposició sobre gravats de la família Abadal que eren propietat de Lluís Rubiralta. Fins al 19 de novembre de 2017, aquesta exposició estarà al Museu Comarcal de Manresa.

## Referències

* ↑ Vilaró i Llach, Joan. Art a Manresa. Segles XIX i XX. Llibreria Sobrerroca, 1983, p. 144. ISBN 84-300-8692-7.
* ↑ «Xilografies. La fusta feta imatges! L'auca dels oficis del taller dels Abadal, segles XVII - XXI». gencat. Arxivat de l'original el 2017-10-07. [Consulta: 7 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Joaquim Aloy, Jordi Basiana i Pere Gasol | La República a Manresa en un clic (1931-1936)
* A Twitter @Rubiralta1938
* CRIG Col·lecció Rubiralta i Garriga
# Platymantis spelaea

Platymantis spelaea és una espècie de granota que viu a les Filipines.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Diesmos, A., Alcala, A., Brown, R., Afuang, L., Dolino, C., Gee, G., Hampson, K., Diesmos, M.L., Mallari, A., Ong, P., Paguntalan, L., Pedregosa, M., Ubaldo, D. & Gutierrez, B. 2004. Platymantis spelaea. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 d'abril del 2008.
# Premis Chlotrudis

Els premis Chlotrudis (Chlotrudis Awards) són uns guardons de cinema estatunidencs concedits des de 1995 per la Chlotrudis Society for Independent Film »Són considerats entre els guardons més importants del cinema independent internacional.

## Categories

En negreta s'indiquen les categories actualment concedides
* Millor film (Best Film) – des de 1995
* Millor director (Best Director) – des de 1997
* Millor actor (Best Actor) – des de 1995
* Millor actriu (Best Actress) – des de 1995
* Millor actor secundari (Best Supporting Actor) – des de 1995
* Millor actriu secundària (Best Supporting Actress) – des de 1995
* Millor repartiment (Best Cast) – des de 2001
* Millor guió (Best Screenplay) – de 1998 a 2000
** Millor guió original (Best Original Screenplay) – des de 2001
** Millor guió adaptat (Best Adapted Screenplay) – des de 2001
* Millors decorats (Best Production Design) – des de 2010
* Millor fotografia (Best Cinematography) – des de 1998
* Buried Treasure – des de 2003
* Millor film documental (Best Documentary) – des de 2002
* Millor curtmetratge (Best Short Film) – de 2001 a 2009
# Monts Sibil·lins

Els Monts Sibil·lins, en idioma italià: Monti Sibillini són el quart massís de muntanyes per altitud dels Apenins continentals després del Gran Sasso, Maiella i Velino-Sirente i es troben als Appennino umbro-marchigiano a cavall entre Marche i Umbria. Disposen del Parc Nacional dels Monts Sibil·lins (Parco Nazionale dei Monti Sibillini).
Tenen una llargada de prop de 40 km i estan constituïts fonamentalment per roques calcàries. Els seus cims superen els 2.000 m d'altitud. El majors del grup és monte Vettore (2.476 m el Pizzo della Regina o monte Priora, el monte Bove i el monte Sibilla.
Hi neixen els rius Aso, Tenna, Ambro i Nera.

## Morfologia

La morfologia d'aquesta zona és fruit de l'acció glacial del Quaternari que es reconeix per les valls en forma d' "U" i en els circs glacials.
També els fenòmens càrstics contribueixen a definir la morfologia del grup.

## Galeria

* el Monte Vettore de Castelluccio di Norcia.
* el Monte Bove.
* el Monte Sibilla de Montefortino.
* Els monts sibil·lins i Pizzo Regina de Montefortino.
* el Piani di Castelluccio florit.

## Bibliografia

* Gentili, Bernardino. Anniballi Grafiche. Note di Geomorfologia del Parco Nazionale dei Monti Sibillini. Collana dei Quaderni scientifico-divulgativi del Parco Nazionale dei Monti Sibillini., 2002.
* Alberico Alesi, Maurizio Calibani,Monti Sibillini Parco Nazionale le più belle escursioni,SER(Società Editrice Ricerche)
* Enrico Bini, Andrea Catorici, Antonio dell'Uomo, Roberto Falsetti, Ettore Orsomando, Monica Raponi, Funghi del Parco Nazionale dei Monti Sibillini Collana dei Quaderni Scientifico Divulgativi del Parco Nazionale dei Monti Sibillini, Ancona,Aniballi Grafiche s.r.l.,2002.
* Fiacchini, David. Editrice GESP. Atlante degli Anfibi e dei Rettili del Parco Nazionale dei Monti Sibillini. Collana dei Quaderni scientifico-divulgativi del Parco Nazionale dei Monti Sibillini, n. 16., 2013.

## Enllaços externs

* Il sito ufficiale del Parco Nazionale dei Monti Sibillini Arxivat 2010-08-20 a Wayback Machine.
* Le migliori foto del Parco Nazionale dei Monti Sibillini Arxivat 2010-08-21 a Wayback Machine.
# Resolució 721 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 721 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou adoptada per unanimitat el 27 de novembre de 1991 després de reafirmar la resolució 713 (1991) sobre la situació a la República Federal Socialista de Iugoslàvia, el Consell va recolzar fortament els esforços del Secretari General Javier Pérez de Cuéllar i el seu emissari personal per ajudar a acabar els conflictes en parts del país, amb l'esperança d'establir una missió de manteniment de la pau.
No obstant això, el Consell va observar que el desplegament d'una missió del manteniment de la pau no pot prendre lloc sense que els bel·ligerants involucrats supervisin completament els acords d'alto el foc signats. La resolució també va observar que el conflicte examinaria recomanacions del Secretari General, inclosa la recomanació de la possibilitat de l'establiment d'una missió de manteniment de pau a la regió.

## Referències

* ↑ Mayall, James. The New interventionism, 1991–1994: United Nations experience in Cambodia, former Iugoslàvia, and Somalia. Cambridge University Press, 1996, p. 171. ISBN 978-0-521-55856-3.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Torre Roja (Palafrugell)

Torre Roja és una masia de l'edat moderna al terme municipal de Palafrugell declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. És una gran masia fortificada de planta quasi quadrangular. És situada al cim d'un serrat en un punt visual de gran incidència dins del pla de l'Aubi. Edifici de planta baixa, planta pis i golfes, de dos eixos. Teulada de dues pendents sobre els murs laterals. En l'angle sud-oest hi ha adossada una torre de defensa cilíndrica, de poc diàmetre i rematada per un teulat cònic, amb espitlleres quadrangulars i dues finestres. A la façana principal, a ponent, portal d'arc de mig punt de gran dovellatge amb relleu heràldic. Al punt més alt, en la vertical de l'entrada, restes d'un matacà (o lladronera), probablement semblant a la que es conserva íntegrament a la façana posterior, amb mènsules de pedra i cos de rajols. La façana i la torre tenen un arrebossat d'aspecte força antic, ja malmès en alguns punts. Els paraments resten al descobert en els altres murs.
L'interior ha conservat compartimentació original, amb voltes als baixos i embigats als pisos. A l'entorn, construccions afegides: corral, coberts adossats a llevant i a ponent, pou cobert a l'entrada i un gran corral cobert, separat, a recés d'un marge. El color rogenc de la pedra de la masia ha originat el seu nom. Aquesta pedra deu provenir de la pedrera situada prop de Santa Margarida, al puig de la Pedrera. Els aparells amb pedra roja contrasten amb el granit, de coloració grisa emprat a les cantonades i obertures. La vegetació de l'entorn la configuren els arbusts i fruiters dels marges i la pineda de la part més alta del serrat, situada vers llevant.
La creu de dos braços, pràcticament desapareguda, del relleu heràldic de l'entrada és l'emblema del priorat de Santa Anna.

## Referències

* 1 2 3 «Torre Roja». Pla Especial de Protecció i d'Intervenció en el Patrimoni Històric. Ajuntament de Palafrugell. Arxivat de l'original el 2014-08-08.
# Lluís Bonet

Lluís Bonet és el nom dels següents personatges:
* Lluís Bonet i Garí (1893-1993), arquitecte deixeble de Gaudí i continuador de les obres de la Sagrada Família
* Lluís Bonet i Armengol (1931-), arxipreste de la Sagrada Família, fill de Lluís Bonet i Garí
* Lluís Bonet Amigó (1881-1965), esportista i dirigent esportiu
* Lluís Bonet i Agustí (1959-), professor universitari especialista en gestió cultural.
# William Hopkins

William Hopkins (1793-1866) fou un geòleg i matemàtic anglès conegut com a fabricant de wranglers.

## Vida i Obra

Fill de grangers, ell mateix va muntar una granja a Bury St Edmunds (Suffolk) amb la seva primera dona, però en morir aquesta, la va vendre i va ingressar al Peterhouse College de la universitat de Cambridge el 1822. Es va graduar l'any 1827 en la mateixa classe que Augustus De Morgan.
Poc després va obtenir el càrrec de Esquire Bedell (una mena de majordom) de la universitat i va començar a donar classes privades de matemàtiques. Els seus alumnes obtenien tan bones qualificacions en els exàmens de matemàtiques que se'l va arribar a anomenar el fabricant de wranglers. A partir de 1858, Edward John Routh el va substituir en aquesta funció.
Al mateix temps, a partir de 1833, es va començar a interessar per la geologia, gràcies a la seva amistat amb Adam Sedgwick. Va publicar diversos articles sobre la natura de l'interior de la Terra, sobre la fractura dels continents i sobre el moviment de les grans masses. Tot i que la majoria de les seves teories es van demostrar incorrectes, se li reconeix haver estat el primer defensor de la introducció dels models matemàtics rigorosos en les teories geològiques. Per aquest motiu va rebre la medalla Wollaston el 1850 i va presidir la Geological Society of London des de 1851.

## Referències

* ↑ Craik, pàgina 99.
* ↑ Despeaux, pàgina 93.
* ↑ Els wranglers eren els alumnes que obtenien les millors qualificacions en el tripos (examen final) de matemàtiques. El 1849, ja havia aconseguit que disset dels seus alumnes fossin Senior Wrangler: el de més alta qualificació. Vegeu Craik, pàgina 3.
* ↑ Craik, pàgina 6.
* ↑ Craik, pàgina 118.
* ↑ Beckinsale, Dictionary of Scientific Biography.
* ↑ Craik, pàgina 129.

## Bibliografia

* Craik, Alexander D.D.. Mr Hopkins' Men: Cambridge Reform and British Mathematics in the 19th Century (en (anglès)). Springer, 2008. ISBN 978-1-84800-132-9.
* Despeaux, Sloan Evans «Launching mathematical research without a formal mandate: The role of university-affiliated journals in Britain, 1837–1870» (en (anglès)). Historia Mathematica, Vol. 34, Num. 1, 2007, pàg. 89-106. DOI: 10.1016/j.hm.2006.02.005. ISSN: 0315-0860.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «William Hopkins» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Beckinsale, Robert P. «Hopkins, William». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 13 juny 2016].
# Portada/article maig 13
## Manuel de Falla y Matheu

Manuel de Falla y Matheu (Cadis, 1876 – Alta Gracia, 1946) fou un compositor andalús de música clàssica. Amb els catalans Isaac Albéniz i Enric Granados seria el tercer dels noms que conformen la gran trilogia del nacionalisme musical espanyol. Fou també un dels primers compositors d'aquesta tradició que es va donar a conèixer a tot Europa i Amèrica, amb la qual cosa superà l'aïllament de la música hispana des del segle xviii.
Format a Madrid amb Felip Pedrell i posteriorment, a París, amb Paul Dukas, la seua producció palesa tant la influència de les arrels musicals hispàniques com la de la música francesa i les avantguardes europees.