OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fernando Correa Ayala

Fernando Correa (Montevideo, 6 de gener de 1974) és un exfutbolista uruguaià que ocupava la posició de davanter. Té la nacionalitat italiana.

## Carrera

Va començar a jugar a les files del River Plate de Montevideo, equip al qual va debutar el 1991. El 1995 dona el salt a Europa, a l'Atlètic de Madrid de la lliga espanyola. Eixe any precisament el conjunt matalasser s'imposaria en la competició regular i en la Copa del Rei. A la temporada següent, Correa va ser cedit al Racing de Santander, on va destacar en les dues campanyes que hi va romandre.
De nou a l'Atlético, Correa no es va fer un lloc titular, sent davanter de refresc. El 2003 deixa la disciplina roig-i-blanca i fitxa pel RCD Mallorca. A l'equip illenc hi està dues campanyes, on tampoc gaudeix de la titularitat. Després de jugar només sis partits amb el seu nou equip, el Valladolid, Correa retorna al seu país, primer al River Plate de nou i després al Peñarol. El 2007 va disputar quatre partits amb l'equip xinès del Shanghai Shenhua.
Correa va destacar en categories inferiors de la selecció de futbol de l'Uruguai, jugant el Mundial juvenil de 1993. Va debutar l'any següent amb l'equip A del seu país. Al llarg d'una dècada, apareixeria intermitentment en les convocatòries uruguaianes. Fou precisament després d'un partit amb la seva selecció que el 6 de maig del 2004 donà positiu per cocaïna en un control antidopatge, cosa que li valgué una sanció d'un any.

## Referències

* ↑ Paradinas, J. J. «Correa se hizo italiano pocos meses después de denegársele la nacionalidad española» (en castellà). El País, 8 febrer 2001. [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ J. M. «Correa torna a somriure». Diari de Balears, 9 febrer 2005. [Consulta: 20 març 2022].

## Enllaços externs

* Estadístiques a transfermarkt.de Arxivat 2009-09-04 a Wayback Machine. (alemany)
# Uropterygius kamar

Uropterygius kamar és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 37 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-àfrica, les Illes Marshall i Palau.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Riu Togiak

El riu Togiak (en anglès Togiak River) és un riu de 77 quilòmetres de llargada que es troba al sud-oest de l'estat d'Alaska, Estats Units. El riu neix al llac Togiak a la Togiak Wilderness i flueix cap al sud-oest fins a la badia Togiak, a la badia de Bristol, uns tres quilòmetres a l'est de la vila de Togiak.
El riu és conegut per la pesca esportiva, amb bones captures de cinc varietats de salmó, així com de truites. La part alta del riu acull una gran varietat de fauna salvatge, amb ossos bruns, caribús, ants, àguiles i castors. Els viatges en vaixell per veure aquesta fauna són cada vegada més habituals.

## Referències

* 1 2 «[1411042 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Riu Togiak (en anglès) Togiak River]». Geographic Names Information System. United States Geological Survey, 31-03-1981. [Consulta: 23 setembre 2014].
* ↑ Orth, Donald J.; United States Geological Survey Dictionary of Alaska Place Names: Geological Survey Professional Paper 567 (PDF). University of Alaska Fairbanks, 1971, p. 972 [Consulta: 23 setembre 2014].
# Noertrange

Noertrange (en luxemburguès: Näertreg; en alemany: Nörtringen) és una vila de la comuna de Winseler, situada al districte de Diekirch del cantó de Wiltz. Està a uns 44 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Noertrange». [Consulta: 29 setembre 2015].
# Mentiders

Mentiders (títol original: Made Men) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Louis Morneau, difosa als Estats Units a la cadena HBO l'any 1999. Ha estat doblada al català.

## Argument

Bill Manucci, ex-membre de la màfia de Chicago, viu amb la seva dona en una petita ciutat de Carolina del Sud, on es beneficia del programa de protecció dels testimonis de l'FBI. Sospitós de s'haver escapat amb un botí de 12 milions de dòlars, Bill és buscat per dos dels seus antics col·legues, Miles i Felix, tots dos a sou de Skipper, misteriós cap de la màfia del qual ningú no coneix el rostre, i ben determinats a recuperar aquest botí. En aquest trio es barreja un xèrif local ben decidit a tocar la seva part de la suma, les coses podrien degenerar a la plàcida ciutat de Harmony.

## Repartiment

* James Belushi: Bill Manucci
* Timothy Dalton: Xèrif Dex Drier
* Vanessa Angel: Debra
* Michael Beach: Miles
* Carlton Wilborn: Felix
* Jamie Harris: Royce

## Referències

* ↑ «Mentiders». esadir.cat.
* ↑ «Fausse Donne». [Consulta: 22 març 2018].
# Santa Margarida de Puigpardina

Santa Margarida de Puigpardina era una església de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta de restes molt malmeses i escadusseres d'aquesta antiga capella. De l'antiga ermita només es conserven restes, a tocar d'una gran alzina, d'un mur de menys de mig metre d'alçada i d'amplada que recentment han estat rejuntades amb ciment.
Segons informació de Lluís Llagostera, aquesta ermita era petita, rectangular, amb absis semicircular i un petit recinte murat al voltant del seu cementiri.

## Història

La primera referència de l'ermita és de finals del segle xii (1188). Després, hi ha documentació del segle xiii i XIV (1326, 1368)
Sembla que durant el segle XVII-XVIII fou gestionat per un grup de dones de La Cellera.
L'ermita va mantenir el culte i el cementiri fins al segle xix.
L'ermita va restar dempeus, amb el seu petit recinte murat i cementiri, fins als anys 40 del segle xx.
Les dovelles de l'entrada es van desmuntar durant el segle XX (anys 50) i es van portar a l'ermita de Sant Gregori (Osor, Selva).
Malgrat la seva inexistència actual, una campanya arqueològica donaria informació dels fonaments i de la tipologia i capacitat funerària del lloc.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Santa Margarida de Puigpardina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Roberto Tucci

Roberto Tucci S.J. (Nàpols, 19 d'abril de 1921 - Roma, 14 d'abril de 2015) fou un cardenal i teòleg de l'Església Catòlica italià. Va ser creat cardenal pel Papa Joan Pau II el 21 de febrer de 2001.

## Biografia

El cardenal Tucci va néixer a Nàpols, Itàlia, el 1921, i ingressà a la Companyia de Jesús l'1 d'octubre de 1936, amb només 15 anys. Estudià els clàssics a la Universitat de Nàpols, on posteriorment rebria un Doctorat en Filosofia. A més té una llicenciatura en Teologia per la Universitat de Lovaina i el doctorat per la Universitat Pontifícia Gregoriana de Roma.
Va ser ordenat prevere el 24 d'agost de 1950. Després de l'ordenació ensenyà a la Facultat de Teologia San Luigi de Nàpols. El 1956 inicià la seva col·laboració amb la revista La Civiltà Cattolica, periòdic de la Companyia de Jesús, de la qual esdevindria director entre 1959 i 1973. Fundà el diari Digest religioso, que posteriorment s'anomenaria Rassegna di Teologia. Posteriorment treballà com a membre de la comissió preparatòria sobre l'apostolat laic del Concili Vaticà II, al qual assistí com a perit amb un paper rellevant en la realització de la Constitució Pastoral Gaudium et spes; a més de ser membre del comitè editorial de la instrucció pastoral conciliar sobre les comunicacions socials "Communio et progressio" en la seva fase final. Va ser consultor del Consell Pontifici per les Comunicacions Socials entre 1965 i 1989.
Serví com a Secretari General de la conferència italiana de la Companyia de Jesús entre 1967 i 1969. També treballà per a Ràdio Vaticana, dirigint-la entre 1985 i 2001. També va ser membre del comitè de directors de la Universitat de Georgetown, Washington, entre 1977 i 1983.
Segons el biògraf papal George Weigel, el Cardenal Tucci va ser durant diversos anys programador dels viatges papals.

### Cardenalat

Va ser creat i proclamat Cardenal diaca de Sant Ignasi de Loiola a Campo Marzio al consistori del 21 de febrer de 2001. Va obtenir del Papa Joan Pau II la dispensa a la norma, introduïda per Joan XXIII i inclosa al Codi de Dret Canònic que tots els cardenals havien de ser ordenats a l'episcopat. Aviat va perdre el dret a participar en un conclave papal, quan el 19 d'abril de 2001 complí els 80 anys. El 21 de febrer de 2011, optà a l'orde de cardenal prevere, quan la seva antiga església diaconal va ser elevada al nivell de títol presbiteral.

## Honors

    Comandant de l'orde de les Arts i les Lletres
    Cavaller de la Legió d'Honor

## Referències

* ↑ «Fallece el Cardenal Tucci, perito del Concilio y Director de Radio Vaticano» (en castellà). Infovaticana.com, 15-04-2015. [Consulta: 15 abril 2015].
* ↑ Cànon 351 §1
* ↑ «Concistoro per il voto su alcune cause di canonizzazione 21.2.2011». Arxivat de l'original el 2012-03-20. [Consulta: 9 febrer 2014].
* ↑ Le gouvernement Français rend hommage au cardinal Tucci, dépêche Zenit, 14 septembre 2009

## Enllaços externs

* Scheda sull'Enciclopedia Treccani
* Entrevista amb notes biogràfiques Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine.
# Fernando Cueto Herrero

Fernando Cueto Herrero (m. 18 de setembre de 1937) va ser un militar espanyol.

## Biografia

Militar professional, després de l'esclat de la Guerra civil es va mantenir fidel a la República.
Durant el transcurs de la contesa arribaria a ascendir al rang de tinent coronel. Al març de 1937 va ser nomenat comandant de la 1a Divisió, que cobria el front de la Serra de Guadarrama. Posteriorment, hauria estat nomenat comandant del VII Cos d'Exèrcit (a Extremadura), però abans que arribés a prendre possessió del comandament va ser descobert intentant passar-se a la zona franquista. A conseqüència d'això, seria afusellat el 18 de setembre de 1937.

## Referències

* ↑ Zaragoza, 1983, p. 54.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 76.
* 1 2 Engel, 1999, p. 184.

## Bibliografia

* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.
* Zaragoza, Cristóbal. Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939. Barcelona: Ed. Planeta, 1983.
# Riu Tom

El Tom (en rus: Томь; en shor: Том) és un afluent per la dreta de l'Obi que discorre per la república de Khakàssia i les províncies Kémerovo i Tomsk, a Sibèria, Rússia.

## Geografia

El Tom, amb 827 km, té les seves fonts a la serralada d'Abakan, una prolongació cap al nord del Massís de l'Altai i flueix cap al nord per la conca de Kuznetsk i la plana de la Sibèria Occidental. S'uneix a l'Obi uns 50 km al nord de Tomsk.
El Tom habitualment queda gelat des de finals del mes d'octubre o primers de novembre fins a finals d'abril o primers de maig. Quan no està gelat és navegable entre la unió amb l'Obi i la ciutat de Tomsk.

## Hidrografia

Cabal mensual (en m³/s) mesurat a l'estació hidrològica de Тomsk entre 1936 i 1990

## Poblament

El Tom travessa la zona industrial de Kuznetsk, la principal conca carbonífera de Rússia i un dels principals centres metal·lúrgics i químics del país, una zona en la qual s'han detectat importants problemes ambientals de resultes d'aquestes activitats econòmiques.
Les principals ciutats per les quals passa el Tom són: Mejdurétxensk, Miski, Novokuznetsk, Kémerovo, Iurga, Tomsk i Sèversk.

## Referències

* ↑ «Unesco - El Tom a Tomsk». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 15 setembre 2013].
* ↑ (anglès) Oleg F.Vasiliev, Water resources management in the Ob-Irtysh river basin and related envirommental problems Arxivat 2011-07-17 a Wayback Machine.. Consulta el 19 abril 2009
# Sant Pere de Bellver de Sió

Sant Pere de Bellver de Sió és una església d'Ossó de Sió (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. D'origen romànic, la seva estructura ha sofert al llarg del temps profundes transformacions. A principi dels anys vuitanta del segle xx va ser restaurada i s'ha intentat recuperar les formes de l'església primitiva amb pedres originals que s'han retrobat sota el paviment del presbiteri.

## Descripció

Es troba a la part més elevada del poble de Bellver de Sió, en un petit tossal de 410 metres d'altitud a la dreta del riu Sió. És edificada damunt d'una gran roca. És d'una sola nau amb dos contraforts a la banda sud i amb un absis semicircular encarat a llevant.
Aquest absis és l'element arquitectònic que millor indica la naturalesa romànica. Al centre d'aquest absis s'obre una finestra de doble esqueixada, d'arc de mig punt decorat. Al capdamunt hi ha una franja de decoració esculpida amb una filera de vint arquets cecs recolzats sobre mènsules esculpides. L'estructura decorativa de l'absis és un exemple de l'evolució dels motius ornamentals llombards, amb una interpretació molt personalitzada que no té paral·lelismes en altres edificis catalans de l'època.
Prop de l'absis hi ha dues portes amb llinda i muntants de pedra de construcció recent. La volta original a l'interior fou substituïda per una volta de llunetes fetes de maons i guix, sostinguda per arcs apuntats i irregulars. La porta d'entrada està formada per un arc de mig punt format per dovelles allargades. La porta central presenta un baix relleu de Sant Pere. El campanar és un sòlid cub petri, adossat a la banda esquerra de l'església, es transforma en una torre octogonal coronada per vuit pinacles rematats per boles. El campanar només té una petita finestra rectangular.

## Història

L'església de «Belveder» és esmentada a l'acta de consagració de Santa Maria de Guissona de l'any 1098. L'any 1151 l'església, abans lligada a la canònica de Guissona, fou cedida a la col·legiata de Santa Maria de Solsona pel Papa Eugeni III. Pocs anys després (1163), en l'acta de consagració de Santa Maria de Solsona, es torna a ratificar aquesta parròquia entre les seves propietats. El 1279 i el 1286 el rector de Sant Pere de Bellver contribuí a sufragar la dècima papal recaptada a la Diòcesi d'Urgell en aquells anys, així com a la dècima del 1391.

## Referències

* 1 2 3 Novell i Balagueró, Joan; Gratacòs i Pérez, Joaquim; Rafel i Fontanals, Núria; Cirera i Fàbrega, Maurici. «Sant Pere de Bellver de Sió (Ossó de Sió)». A: Catalunya Romànica. Barcelona: fundació enciclopèdia.
* 1 2 «Sant Pere de Bellver de Sió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
* ↑ «Església de Sant Pere de Bellver d' Ossó». La Ruta del Cister. [Consulta: 21 abril 2021].

## Bibliografia

* Rafel i Fontanals, Núria. «Memòria de les excavacions a l'església de Sant Pere de Bellver d'Ossó». A: Excavacions d'urgència a Lleida, 1989, p. 171-480.
# Trofeu Laigueglia 2020

El Trofeu Laigueglia 2020 va ser la 57a edició del Trofeu Laigueglia. Es disputà el 16 de febrer de 2020 sobre un recorregut de 203 km amb sortida i arribada a Laigueglia, a la Ligúria. La cursa formava part de l'UCI ProSeries amb una categoria 1.Pro.
El vencedor final fou l'italià Giulio Ciccone (equip nacional Italià) que s'imposà en solitari. Biniam Hailu (Nippo Delko One Provence) i Diego Rosa (Arkéa-Samsic) completaren el podi.

## Equips

L'organització convidà a 19 equips a prendre part en aquesta cursa.

## Classificació final

Font: ProCyclingStats :

## Referències

* ↑ «Giulio Ciccone, con la selección italiana, domina en el Trofeo Laigueglia». biciciclismo.com/, 16-02-2020 [Consulta: 2 març 2020].
* ↑ Participants a procyclingstats.com

## Enllaços externs

* Trofeu Laigueglia 2020 - Lloc web oficial
# Fernando Cámara

Fernando Cámara(Madrid, 1969) és un cineasta, guionista i escriptor espanyol. Nominat al Goya al millor director novell per la seva primera pel·lícula, Memorias del ángel caído. També ha estat guanyador del XVI premi de narrativa Francisco García Pavón per la seva novel·la Con todo el odio de nuestro corazón.

## Biografia

De nen roda amb el seu germà una sèrie de curts en súper 8 amb tècnica stop motion que emulen a les grans pel·lícules dels anys 70 i 80, i que projecten als seus airgamboys i madelman.
S'inicia en l'audiovisual com a guionista en sèries de televisió i debuta al cinema amb el llargmetratge Memorias del ángel caído, pel qual és nominat al Goya al millor director novell al costat de David Alonso. Col·labora amb Pedro Costa en les pel·lícules que componen la tercera temporada de La huella del crimen.
Sol incórrer en gèneres com el terror i el thriller, i algun flirteig amb l'humor.
En el camp literari, ha estat candidat a diversos premis. Va obtenir el Premi Nocte al millor relat nacional amb La bici amarilla en 2013 i el XVI Premi Francisco García Pavón de Narrativa policíaca per Con todo el odio de nuestro corazón en 2014. Nominat en 2017 al premi Ignotus a millor còmic digital per Galaxia Bramford. Des de 1997 és professor de guió i narrativa audiovisual i membre de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques.

## Filmografia
### Director

* Memorias del ángel caído (1997)
* Trastorno (2006)
* El caso Wanninkhof (2008), minisèrie de dos capítols
* El crimen de los marqueses de Urquijo (2009)
* El asesino dentro del círculo (2010), ambdós episodis de la sèrie La huella del crimen

### Guionista

* El crimen de los marqueses de Urquijo (2009)
* Más de mil cámaras velan por tu seguridad (2003)
* Memorias del ángel caído (1997)

## Narracions

* Necróparis (2010)
* La ciudad vestida de negro, Antología (2012) Una antologia de 20 relats que inclou el seu relat La bici amarilla, per la que va obtenir el premi Nocte.
* Con todo el odio de nuestro corazón (2013) guanyadora del XVI Premi Francisco García Pavón de Narrativa policíaca.
* Anatomías secretas, Antología (2013) el seu relat Axol, fou nominat al premi Nocte.
* eYOs (2017) Antología d .
* Galaxia Bramford (2016-17) Còmic surrealista per entregues

## Referències

* ↑ «XII Premios Goya 1998». [Consulta: 21 nero 2011].
* ↑ Entrevista a Fernando Cámara a cinefania.com
* ↑ La bici amarilla de Fernando Cámara gana el premio Nocte al mejor relato nacional drakul.es, 10 de novembre de 2013
* ↑ Fernando Cámara a Lecturalia

## Enllaços externs

* Web de Fernando Cámara
* Web de la novel·la Necróparis
# UCI Oceania Tour 2017

L'UCI Oceania Tour 2017 és la tretzena edició de l'UCI Oceania Tour, un dels cinc circuits continentals de ciclisme de la Unió Ciclista Internacional. Està format per un parell de proves, organitzades del 22 de gener al 5 de febrer de 2017 a Oceania.

## Calendari de les proves
### Gener

| Data | Cursa | Cat. | Vencedor | Equip |
| 22-26 | New Zealand Cycle Classic | 2.2 | Joseph Cooper | IsoWhey Sports-Swiss Wellness |

### Febrer

| Data | Cursa | Cat. | Vencedor | Equip |
| 1-5 | Herald Sun Tour | 2.1 | Damien Howson | Orica-Scott |

### Març

| Data | Cursa | Cat. | Vencedor | Equip |
| 2 | Campionat d'Oceania de contrarellotge sub-23 | CC | Liam Magennis | Equip nacional d'Austràlia |
| 2 | Campionat d'Oceania de contrarellotge | CC | Sean Lake | Equip nacional d'Austràlia |
| 4 | Campionat d'Oceania en ruta sub-23 | CC | Lucas Hamilton | Equip nacional d'Austràlia |
| 4 | Campionat d'Oceania en ruta | CC | Sean Lake | Equip nacional d'Austràlia |

## Classificacions

* Font: Classificacions finals
| Classificació individual Pos. Ciclista Equip Punts 1. Lucas Hamilton* (AUS)Mitchelton Scott285 2. Michael Storer* (AUS)-260 3. Jai Hindley* (AUS)Mitchelton Scott240 4. Sean Lake (AUS)IsoWhey Sports SwissWellness198 5. Damien Howson (AUS)Orica-Scott148 6. Joseph Cooper (NZL)IsoWhey Sports SwissWellness137 7. Jason Christie (NZL)Team Sapura Cycling118 8. Cyrus Monk* (AUS)Cannondale-Drapac115 9. Benjamin Dyball (AUS)Delko-Marseille Provence-KTM108 10. Dylan Sunderland* (AUS)NSW Institute of Sport91 *: Corredor de menys de 23 anys | Classificació per equips Pos. Equip País Punts 1.Mitchelton Scott R.P. de la Xina655 2.IsoWhey Sports SwissWellness Austràlia517 3.Drapac-Pat's Veg Holistic Austràlia211 4.St George Continental Austràlia126 5.Team Sapura Cycling Malàisia121 6.NSW Institute of Sport Austràlia120 7.Delko-Marseille Provence-KTM França08 8.JLT Condor Regne Unit90 9.Team Ukyo Japó55 10.One Pro Cycling Regne Unit45 |
| Classificació per països Pos. País Punts 1. Austràlia2452 2. Nova Zelanda951 | Classificació per països sub-23 Pos. País Punts 1. Austràlia1830 2. Nova Zelanda214 |

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2008-07-06 a Wayback Machine.
* Calendari de l'UCI Oceania Tour
# Resolució 714 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 714 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 30 de setembre de 1991 després de recordar les resolucions 637 (1989) i 693 (1991), el Consell va acollir amb beneplàcit la recent signatura de l'Acord de Nova York per part del Govern d'El Salvador i el Frente Farabundo Martí para la Liberación Nacional per acabar amb la Guerra Civil d'El Salvador.
El Consell elogia la tasca del secretari general, Javier Pérez de Cuéllar, i el seu Representant Personal per a Amèrica Central, així com els esforços del "Grup d'Amics" Colòmbia, Mèxic, Espanya i Veneçuela en el procés de pau. També va instar a les parts que, en la propera ronda de negociacions programada per a l'octubre de 1991, continués negociacions intensives i sostingudes per arribar a un alto el foc a la major brevetat possible, demanant encara més restricció i cooperació amb la Missió d'Observació de les Nacions Unides al Salvador.
L'Acord de Nova York, signat el 25 de setembre de 1991 a la seu de les Nacions Unides, va proporcionar garanties per solucionar la situació a El Salvador. Les disposicions inclouen l'establiment de la Comissió Nacional per a la Consolidació de la Pau (COPAZ), responsable de supervisar tots els acords polítics aconseguits per ambdues parts i aprovats pel Consell de Seguretat.

## Referències

* ↑ United Nations: Department of Political Affairs. Repertoire of the Practice of the Security Council: Supplement 1989–1992. United Nations Publications, 1989, p. 373. ISBN 978-92-1-137030-0.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Selecció japonesa de corfbol

La selecció japonesa de corfbol és dirigida per la Japan Korfball Association (JKA) i representa Japó a les competicions internacionals de corfbol.

## Història

Campionat del Món :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1999 | 6è Campionat del Món | Adelaida (Austràlia) | 12a plaça |
| 2003 | 7è Campionat del Món | Rotterdam (Països Baixos) | 16a plaça |
| 2019 | 11è Campionat del Món | Durban (Sud-àfrica) | 15a plaça |
Campionat d'Àsia i Oceania :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1992 | 2n Campionat d'Àsia i Oceania | Delhi (Índia) | ? |
| 1994 | 3r Campionat d'Àsia i Oceania | Adelaida (Austràlia) | ? |
| 1998 | 4t Campionat d'Àsia i Oceania | Durban (Sud-àfrica) | ? |
| 2002 | 5è Campionat d'Àsia i Oceania | Delhi (Índia) | 5a plaça |
| 2014 | 9è Campionat d'Àsia i Oceania | Hong Kong | 9a plaça |
Campionat d'Àsia :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 2004 | 1r Campionat d'Àsia | Taiwan | 3a plaça |

## Referències

* ↑ «Japan korfball's new generation intent on a win». korfball.sport. [Consulta: 23 desembre 2019].
* ↑ «The history of the IKF and the IKF World Championship». IKF. Arxivat de l'original el 20 setembre 2013.
* ↑ «Korfbal - Championnats du Monde - 2019». les-sports.info [Consulta: 23 desembre 2019].
* ↑ «Report on the 1st Asia Korfball Championship». IKF, 14-06-2004. Arxivat de l'original el 4 d’agost 2012. [Consulta: 23 desembre 2019].