OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hermínio de Brito

Hermínio Américo de Brito, conegut com a Britto, (6 de maig de 1914 - ?) fou un futbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1938.
Fou jugador de Corinthians, América, Flamengo, Vasco da Gama, Internacional i Bangu.

## Referències

* ↑ Perfil Arxivat 2015-06-20 a Wayback Machine. a fifa.com
* ↑ «Todos os brasileiros - 1938» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ sambafoot profile
* ↑ Hermínio de Brito's profile at worldfootball.net
# Epigonus heracleus

Epigonus heracleus és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 13,1 cm de llargària màxima.
* 7 espines i 9 radis tous a l'aleta dorsal.
* Espina opercular present.
* El diàmetre horitzontal de l'ull és més gran que la part postorbital del cap.

## Hàbitat

És un peix marí, mesobentònic-pelàgic i batidemersal que viu entre 270 i 670 m de fondària sobre el fons marí

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Indice d'ittiologia siciliana; ossia, catalogo metodico dei nomi latini, italiani, e siciliani dei pesci, che si rinvengono in Sicilia disposti secondo un metodo naturale e seguito da un appendice che contiene la descrizione de alcuni nuovi pesci sicilian. Messina. Indice Ittiol. Sicil. . 1-70.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Parin, N. V. & Abràmov, A. A., 1986. Materials for a revision of the genus Epigonus (Rafinesque) (Perciformes, Epigonidae): species from the submarine ridges of the southern East Pacific and preliminary review of the "Epigonus robustus species-group.". Trudy Instituta okeanologii im. P.P. Shirshova = Transactions of the P.P. Shirshov Institute of Oceanology v. 121: 173-194.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Abràmov, A.A., 1992. Species composition and distribution of Epigonus (Epigonidae) in the world ocean. J. Ichthyol. 32(5):94-108.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Llista de directors de la Biblioteca Pública Episcopal de Barcelona

Des dels seus inicis, la Biblioteca ha tingut la següent relació de bibliotecaris, i posteriorment, directors:
| Numeració | Nom | Període | Comentaris |
| 1 | Fèlix Amat de Palou i Pont | 1775-1785 | |
| 2 | Joaquín Nicolás Rincón | 1785 | Durant tan sols tres mesos |
| 3 | Vicente Lobo Arjona y Marqués | 1785-1789 | |
| 4 | José Domínguez Balbuena | 1789-1795 | |
| 5 | Ignasi Torres i Amat de Palou | 1795-1808 | |
| 6 | Gaspar Llauger | 1808-1816 | |
| 7 | Ignasi Palaudàries | 1816-1824 | |
| 8 | Alejandro Almazor | 1824-1847 | |
| 9 | Josep Farguell | 1848-1859 | |
| 10 | Antoni Fàbregues i Caneny | finals del segle XIX | |
| 11 | Jaume Barrera i Escudero | 1918-1936 / 1942 | |
| 12 | Josep Gros i Raguer | 1943-1948 | |
| 13 | Quirze Estop i Puig | 1957-1963 | |
| 14 | Antoni Briva i Mirabent | 1963-1964 | |
| 15 | Àngel Fàbrega i Grau | 1964-1969 | |
| 16 | Joan Bada i Elias | 1969/70-1971 | |
| 17 | Josep Maria Martí i Bonet | 1971-2018 | |
| 18 | Josep Maria Turull i Garriga | 2018- | |

## Bibliografia

* Alarcón i Campdepadrós, Xavier. Història de la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona, la més antiga de la ciutat. Barcelona: Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona, 2014.
* Subirà i Blasi, Enric. El Seminari de Barcelona, (1593-1917): aportació per a una anàlisi de la influència de la formació del clergat en el desenvolupament del pensament catòlic a Catalunya. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1993, p. 273. ISBN 9788478264704.
# La Prise de Tournavos

La Prise de Tournavos, també coneguda com La Prise de Tournavos par les Troupes du Sultan, és un curtmetratge mut de 1897 dirigit per Georges Méliès.

## Producció

El 20 i el 23 d'abril de 1897, en una primera lluita a la Guerra greco-turca (1897), les forces gregues i turques van lluitar a la ciutat de Tírnavos (també escrit Turnavos o Tournavos) a la plana de Larisa. Els grecs van ser derrotats i van abandonar la ciutat. La pel·lícula de Méliès és una reconstrucció escenificada d'una escena de la batalla.
La pel·lícula es va fer en un plató dissenyat amb l'estil reconeixible de Méliès. Tot i que Méliès normalment posava en escena els seus actors amb un bloc d'inspiració teatral i els filmava des d'un punt de vista frontal plan llarg, els actors s'hi escenifiquen de manera més tridimensional, de vegades s'acosten molt a la càmera.

## Estrena i supervivència

La Prise de Tournavos és un dels quatre actualités reconstituées de Méliès fets el 1897 per il·lustrar els esdeveniments recents de la guerra greco-turca d'aquell any. Va ser estrenat per la Star Film Company de Méliès i té el número 106 dels seus catàlegs.
Al Regne Unit, la pel·lícula va ser venuda per la Warwick Trading Company, on va ser anunciada com Troopers Last Stand i descrita com "un incident de la guerra turco-grega". Altres expositors el van anunciar amb diferents noms: el juny de 1897 a Alemanya, Philipp Wolff el va anunciar com Capture of a House in Turnavos'; al Regne Unit, Wolff l'anomenava Turks Attacking a House Defended By Greeks (Turnavos); i als Estats Units l'any 1898, Eberhardt Schneider la va presentar com a Defence of a House, Turco-Grecian War. Un breu informe en una publicació comercial britànica, Photograms of the Year, és l'única descripció contemporània coneguda de la pel·lícula.
La pel·lícula es va suposar perduda fins al 2007, quan l'estudiós cinematogràfic Stephen Bottomore va identificar una còpia supervivent a la col·lecció del National Film and Television Archive de Londres. També hi sobreviu una còpia al Centre national de la cinématographie.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Bottomore, Stephen. Filming, faking and propaganda: The origins of the war film, 1897–1902. Utrecht University, 2007, p. III.12.
* 1 2 3 Bottomore 2007, p. III.21
* ↑ Malthête, Jacques; Mannoni, Laurent. L'oeuvre de Georges Méliès. París: Éditions de La Martinière, 2008, p. 25. ISBN 978-2-7324-3732-3.

## Enllaços externs

* La Prise de Tournavos a Internet Movie Database (anglès)
# Trofeu Luis Otero

El Trofeu Luis Otero és un torneig futbolístic d'estiu de caràcter amistós que té lloc cada any a la ciutat de Pontevedra des de 1959, en honor del futbolista Luis Otero Sánchez-Encinas, primer jugador gallec internacional. L'equip amfitrió del torneig és el Pontevedra Club de Fútbol.

## Referències

* ↑ «Historia». Arxivat de l'original el 2015-05-06. [Consulta: 9 juny 2015].

## Vegeu també

* Pontevedra Club de Fútbol

## Enllaços externs

* Dades a l'arxiu de l'RSSSF
# Multnomah

Els multnomah era una tribu chinook que vivia a l'àrea de Portland (Oregon), Estats Units a començaments del segle xix. Les viles multnomah són situades a tota la conca de Portland i a ambdós costats del riu Columbia. Els multnomah parlaven un dialecte de l'alt chinook.

## Història

Les tribus multnomah i clackamas vivien en una sèrie de pobles al llarg del riu, prop de la desembocadura del riu Willamette al Columbia (Willamette també va ser anomenat "Multnomah" a principis del segle xix). D'acord amb els arqueòlegs els pobles de la zona van ser la llar d'aproximadament 3.400 persones permanentment, i fins de 8.000 durant les estacions de pesca i collita de wappato (és una planta que creix com una patata o ceba i és aliment bàsic).
Una de les viles més grans, Cathlapotle es trobava a l'actual comtat de Clark (Washington) a la confluència del riu Lewis amb el Columbia i fou visitada per l'expedició de Lewis i Clark en 1805. Segons els seus diaris, Lewis i Clark hi trobaren 14 cases a la vila, la majoria d'elles de 4,3 m per 6,0 m però també de 12 m per 30 m). Estimaren la població d'aquelles viles en aproximadament 900 persones.
En 1830 una malaltia (es creu que potser va estar la malària) va devastar els llogarets multnomah. D'aquí a cinc anys Cathlapotle va ser abandonada i fou habitada breument pels cowlitz.

## Cultura

Les cases dels multnomah, com les dels altres pobles chinook, eren grans cases comunals fetes de planxes de cedre del Pacífic. La mida d'una casa depèn de la riquesa del propietari, les cases més grans tenien habitacions amb capacitat per a 100 persones. Dins de cada casa, una família particular tenia un cubicle a part separat per estores teixides que era aproximadament de la mida d'un estable en un graner modern. Cada família tenia el seu propi foc, les famílies també compartien un foc central comú a la llar.
La dieta multnomah incloïa salmó, anguila, esturió, cérvol, aus aquàtiques i especialment wapato.

## Bibliografia

* Ruby, Robert H.; John A. Brown. A Guide to the Indian Tribes of the Pacific Northwest. Norman: University of Oklahoma Press, 1992.
# Estallposí

Estallposí és una partida del terme municipal de la Torre de Cabdella, dins del seu terme primigeni, al Pallars Jussà.
Està situada al sud del pantà de Sallente, en el revolt per on la carretera que mena al pantà travessa el Flamisell abans d'enfilar-se per la costa de la riba dreta del riu. Estallposí és la partida que queda just al nord-est de la pista, enfilant-se pel vessant de ponent de la Pala de la Roda i dels Posterrers.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Luis Eduardo Pérez

Luis Eduardo Pérez Pagola (Montevideo, llavors Banda Oriental, avui Uruguai, 12 d'octubre 1774 - ídem, 30 d'agost de 1841) fou un polític uruguaià, President de la República (interí) entre el 24 d'octubre de 1830 i el 6 de novembre del mateix any.
Integrant de l'Assemblea Constituent encarregada de redactar la primera constitució de l'Uruguai, va ser elegit president del Senat en la primera legislatura, exercint la presidència de la República de manera interina durant un breu període, des del començament de la vida democràtica del país fins que es va donar l'assumpció del qual havia estat elegit 1r president constitucional, Fructuoso Rivera.

## Referències

* ↑ Génesis de la familia uruguaya: los habitantes de Montevideo en sus primeros 40 años, filiaciones, ascendencias, entronques, descendencias (en castellà). Libreria Adolfo Linardi, 1975.

## Enllaços externs

* Declaració de la Independència de la República Oriental de l'Uruguai: Fets i primers presidents (castellà)
# Llukutter

Lluc Flotats, conegut amb el sobrenom de Llukutter i, anteriorment, Cuc Roig, és un educador social i artista de carrer català autodidacta que treballa amb esprai i estergit.
La seva obra es basa en fotografies, algun cop antigues, que li permeten crear unes plantilles amb les quals estampa a la paret en murals de grans dimensions diferents capes segons el nombre de colors que utilitzi. El seu nom artístic és un joc del paraules a partir del nom, Lluc, i el cúter, que és la eina que més utilitza.

## Referències

* ↑ Mongay, Cristina. «El muralisme pot generar molts canvis en aquell que pinta i aquell que mira». Territoris.cat, 01-09-2021. [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ «Defenso l’art participatiu, sempre és millor sentir-ho com a teu» (en castellà), 12-11-2021. [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ «L'artista urbà Llukutter exposarà la col·laboració amb 60 artistes en un projecte solidari en benefici de 30 entitats i associacions, entre elles Dona pas de Balaguer.». Ràdio Balaguer, 01-03-2023. [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ «El Concurso de Arte Mural de Binéfar deja tres obras de gran formato» (en castellà). Diario del Alto Aragón, 28-09-2022. [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ «Supermural d'en Kobe Bryant a Balaguer». Info K, 15-09-2021. [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ Amigó, Gerard. «Llukutter, o com expressar-se a través dels murals», 27-07-2018. [Consulta: 7 març 2023].
# Gli ultimi

Gli ultimi és una pel·lícula italiana del 1963 dirigida per Vito Pandolfi amb guió del pare David Maria Turoldo.
La pel·lícula s'inspira en la història autobiogràfica de Turoldo Io non ero un fanciullo, i parla de la vida dels camperols friülans a la dècada del 1930; es va rodar íntegrament a Friuli amb actors no professionals.
En el projecte original de Turoldo havia de ser el primer episodi d'una trilogia (vida camperola, emigració, retorn) però va ser la seva única pel·lícula.

## Argument

El nen Checo és fill de masovers, i els seus companys es burlen de la seva pobresa i l'anomenen despectivament Espantaocells. Com en un Bildungsroman, Checo, que representa simbòlicament el Friül, s'enfronta a un viatge per etapes que el portarà a la consciència, l'emancipació i la redempció final.

## Repartiment

* Adelfo Galli: Checo
* Elio Ciol: fotògraf
* Laura De Cecco: Josette
* Vera Pescarolo: mestre
* Riedo Puppo: sagristà
* Margherita Torino: mare de Checo
* Lino Turoldo: pare de Checo

## Crítica

Avançat al seu temps i sense sintonia amb l'afany de modernitat i benestar que el boom econòmic dels anys seixanta també va portar al Friül, Gli ultimi no va tenir èxit en el seu moment i s'ha mantingut com una raresa cinematogràfica.

## Restauració

L'any 2002, amb motiu del 40è aniversari de la seva realització, amb la restauració de la pel·lícula i l'estrena posterior a VHS, la pel·lícula va tenir una nova visibilitat. Després de més investigacions i redescobriments i gràcies a la nova restauració digital, es va produir una edició especial de doble DVD per al 50è aniversari comissariada per la Cineteca del Friuli, el Centro Espressioni Cinematografiche d'Udine i Cinemazero de Pordenone. La caixa conté dues versions de la pel·lícula (l'estrenada a les sales el 31 de gener de 1963 i amb uns minuts més es va presentar a Venècia l'any 1962, on la pel·lícula no va ser seleccionada però encara es va projectar al marge de la Mostra Internacional de Cinema de Venècia en una sala del Lido), i més de cent minuts de contingut extra, alguns totalment inèdits.

## Referències

* ↑ STAGING INJUSTICE FILM SERIES: GLI ULTIMI BY VITO PANDOLFI, italianmodernart.org
* ↑ Gli ultimi a digilander.libero.it

## Enllaços externs

* Gli ultimi a YouTube
# Uggleviken

Uggleviken (en anglès: The Owl Bay) és una antiga badia i llac de Norra Djurgården, una zona semi-rural al nord-est central d'Estocolm, Suècia, que forma part del Royal National City Park.
Juntament amb Lillsjön, Laduviken i Storängsbotten, Uggleviken solia formar part d'una badia que es bifurca a través de Norra Djurgården. Avui es redueix a un aiguamoll o a un alnus humit amb clapes de phragmites al centre. Es considera que té un gran valor natural i s'ha mencionat com una de les zones botàniques i ornitològiques més interessants d'Estocolm.

## Història

La font del llac apareix per primera vegada en registres històrics a finals del segle xviii i durant el segle xix i principis del segle XX es va convertir en una popular font de la Trinitat a la qual els d'Estocolm anaven en gran nombre el Diumenge de Trinitat a beure en una cerimònia. Un pavelló construït el 1902 encara recorda l'època.

## Àrea de captació

La zona de captació del pantà, considerada com una de les zones humides més importants d'Estocolm i un biòtop important per a moltes espècies, ha quedat relativament intacta per als humans i conté sobretot boscos i terrenys oberts. Björnnäsvägen, una carretera densament transitada que s'estén per la banda nord d'Uggleviken, redueix l'accessibilitat a la zona humida, igual que el ferrocarril suburbà Roslagsbanan i un ferrocarril industrial al sud d'ella. El Reial Institut Tecnològic ocupa aproximadament el 20% de la superfície de captació i, a la banda oest, hi ha diversos jardins.

### Influències mediambientals

La principal entrada prové de les aigües pluvials i l'escorrentia superficial. Es creu que les canonades de zones assentades que s'obren al costat sud són la càrrega ambiental més important, juntament amb l'aigua d'escorrentia de la carretera al nord de la zona humida. S'han registrat alts nivells de fòsfor a la sortida.

## Flora i fauna

Botànicament, moltes espècies rares com ara Carex aquatilis, Carex diandra, Chrysosplenium alternifolium, Polygonum minus, Stellaria palustris, i Thelypteris palustris són presents. Els exemplars en estanys aïllats de la zona contenen espècies d'Oligoquets i Gastròpodes, com Valvata critata i Anisus leucostoma. Moltes espècies d'ocells es troben al pantà, inclòs el Rossinyol rus, el Tord ala-roig, el Pardal de bardissa i el trencalòs euroasiàtic. Tant el tritó comú com el Gripau comú es van informar el 1996.

## Visites

Tant la zona humida com el parc nacional que l'envolta són de fàcil accés. L'estació de metro més propera és Tekniska högskolan.

## Referències

* ↑ Uggleviken
* ↑ Ugglevikskällan
* 1 2 3 Vattenprogram, p 27.3-4
# Myomimus personatus

Myomimus personatus és una espècie de mamífer rosegador esciüromorf de la família Gliridae. Es troba a l'Iran i el Turkmenistan.
Habita el desert rocós en les muntanyes de Kopet-Dag, a uns 1.000 metres d'altitud, entre els arbustos i ametllers. És actiu al capvespre i a la nit. Fa el cau refugis entre roques, i sembla que es reprodueix probablement a finals d'abril.

## Referències

* 1 2 Tchabovsky, A.. «Myomimus personatus» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN). [Consulta: 18 novembre 2015].
Espècies vivents de lirons :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Glirinae :
Graphiurinae :
Leithiinae :
Categoria :
# Heteroconger digueti

Heteroconger digueti és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 63 cm de llargària màxima.

## Alimentació

Menja zooplàncton.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 230 i 275 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: des del golf de Califòrnia fins a Jalisco (Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1868. Description de trois espèces inédites des poissons des îles d'Amboine et de Waigiou. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 2. 331-335.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Pellegrin, J., 1923. Sur un poisson apode nouveau du golfe de Californie et sa biologie. Comptes Rendus Hebdomadaires des séances de l'Académie des sciences v. 177: 789-790.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Heteroconger digueti» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Smith, D.G., 1995. Congridae. Congrios. P. 1026-1035. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para la Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ De la Cruz Agüero, J., M. Arellano Martínez, V.M. Cota Gómez i G. de la Cruz-Agüero, 1997. Catálogo de los peces marinos de Baja California Sur. IPN-CICIMAR, La Paz, Mèxic. P. 346.
* ↑ Charter, S.R., 1996. Congridae: conger eels. P. 100-117. A: H.G. Moser (ed.). The early stages of fishes in the California Current region. California Cooperative Oceanic Fisheries Investigations (CalCOFI) Atlas Núm. 33. 1505 p.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Llullaillaco

Llullaillaco és un estratovolcà situat a la frontera entre Argentina i Xile, a la serralada dels Andes. El volcà arriba als 6.739 m d'altitud i la darrera erupció explosiva va ocórrer al 1877.
És a la Puna d'Atacama, regió d'alts cims volcànics, que forma un altiplà al desert d'Atacama, entre Argentina i Xile, considerat per molts com el començament o la fi de l'altiplà Bolivià, un dels indrets del món amb menys precipitació. És la setena muntanya més alta dels Andes.
El primer ascens esportiu se'n feu al desembre de 1952, per Bión González i Juan Harseim.
L'accés al Llullaillaco es fa amb vehicles 4x4 o mules. Aquestes se'n poden llogar als habitants dels llogarets de la zona. Del costat xilè, es pot accedir travessant el parc nacional homònim, per camins de terra en mal estat i pistes poc senyalitzades, amb risc d'acabar en camps minats. Aquests camins acaben en una zona on els muntanyencs solen establir el campament base, a 4.600 m d'altitud.
Des de l'Argentina l'accés se'n fa per la província de Salta, pel poblat de Tolar Grande, després de recórrer prop de 200 km per senderes de 4x4 en un indret prou remot.

## Jaciments arqueològics

Llullaillaco és famós per contenir el jaciment arqueològic més alt del món, on es trobaren tres xiquets momificats. Hui són al Museu Arqueològic d'Alta Muntanya, a la ciutat de Salta.
L'excepcional estat de conservació de les mòmies de Llullaillaco va suscitar la curiositat de l'especialista en microbiologia Steve Schmidt, de la Universitat de Colorado, que va deduir que els microbis que podrien existir en aquest ambient extrem serien extremòfils molt especials.

## Galeria d'imatges

* Mòmies de Llullaillaco, a Salta
* Vista del volcà Llullaillaco
* Vista del volcà Llullaillaco
* Vista del volcà Llullaillaco
* Vista del volcà Llullaillaco

## Referències

* ↑ Andes 6000m peak list
* ↑ «Los 6000's de Chile - Volcán Llullaillaco». Arxivat de l'original el 2008-10-09. [Consulta: 30 març 2013].
* ↑ Pedro Hauck. «O difícil caminho até o Llullaillaco». Blog do Pedro Hauck, 22-01-2014. Arxivat de l'original el 2015-02-08. [Consulta: 8 juny 2014].
* ↑ Cristian Vitry. «Colección del Museo Arqueológico de Alta Montaña». MAM. [Consulta: 8 juny 2014].
* ↑ Douglas Main. «Extreme Microbes Found Near Mummy Burial Site» (en anglès). OurAmazingPlanet, 20-06-2012. Arxivat de l'original el 2013-04-10. [Consulta: 12 febrer 2021].

## Vegeu també

* Mòmies de Llullaillaco