OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Gleies

Can Gleies és una casa de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres, assentada damunt la roca viva. És de planta rectangular, coberta dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. A la planta baixa hi ha un portal rectangular i un altre de adovellat. Al primer pis hi ha un balcó i una finestra, motllurats amb formes geomètriques, i al segon dues finestres, una de les quals és de forma goticitzant. A la part esquerra s'hi adossa un cos que forma angle recte amb l'edificació, amb un portal rectangular a la planta, galeries sostingudes per un pilar de pedra i una columna salomònica de pedra artificial al primer pis, i un terrat al segon, amb baranes de fusta. És de pedra i arrebossada al damunt.

## Història

La importància de les cases d'aquest carrer rau sobretot en la bellesa arquitectònica i la unitat dels edificis que la integren, tots ells construïts als segles xvii i xviii i que han estat restaurats recentment amb molta fidelitat.
L'establiment de cavallers al Castell de Rupit als segles xii i xiii donaren un caire aristocràtic a la població, al segle xiv la demografia baixa considerablement. Al fogatge del segle xvi ja s'observa una certa recuperació i a partir del segle xvii comença a ser nucli important de població, ja que durant la guerra dels Segadors, al 1654, s'hi establiren molts francesos.

## Referències

* 1 2 3 «Can Gleies». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Campirme

El Campirme és una muntanya de 2.632,7 metres d'altitud que es troba a cavall dels termes municipals de la Guingueta d'Àneu (antic terme d'Unarre) i de Vall de Cardós (antic terme d'Estaon), a la comarca del Pallars Sobirà. És el punt culminant de la serra de Campirme.
Està situat a l'extrem nord del territori d'Estaon, i en el sector nord-oriental del d'Unarre, al nord del Turó de Vialada i al sud del Coll de Finestres.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 266065001).
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ «Cims de més de 2000 m. Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya». Arxivat de l'original el 2023-10-03. [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 12 febrer 2018].
# Can Canals (Anglès)

Can Canals és una masia del municipi d'Anglès (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Es tracta d'una masia de dues plantes i coberta amb una teulada a dues aigües de vessants a façana. Una masia que pels seus trets constitutius quadraria dins d'una segona tipologia o família de masies. Les masies que es corresponen amb aquesta segona tipologia comparteixen tota una sèrie de trets comuns, com ara el fet de tenir la coberta inclinada cap a les dues façanes laterals de l'edifici. En general corresponen a les masies més abundants, construïdes en una sola etapa amb data corresponent als segles XVI, XVII i xviii. Compositivament solen estar formades per tres crugies d'una clara racionalitat arquitectònica. Moltes vegades l'ampliació de la masia, ha portat a la construcció de petits cossos laterals destinats a l'ampliació de corts, porxos, etc., fent variar ostensiblement la fesomia de l'edifici.
En la planta baixa hi ha dues obertures, com són el portal d'accés d'arc de mig punt i una minúscula obertura rectangular. Ambdues són bastant irrellevants, ja que no han experimentat cap tractament destacat ni tan sols el portal d'accés, el qual està fet d'obra de maçoneria arrebossada. Pel que fa al primer pis, hi ha dues obertures rectangulars de major grandària. Ara bé, en aquest sector succeeix un cas semblant al de la planta baixa, ja que igual que aquí, en el primer pis les finestres tampoc han rebut cap treball singular. L'únic element a destacar és la construcció afegida a la part esquerra de l'immoble, que faria les funcions de paller i que està realitzada amb pedra, embigat de fusta i coberta a dues aigües de vessants a laterals. En el sector dret, adossat també a la masia, trobem una construcció minúscula que executaria de ben segur les tasques d'estable per tal de guardar-hi bestiar.

## Referències

* 1 2 «Can Canals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Can Canals

«Can Canals» té aquests significats:
* Can Canals (Anglès), masia al municipi d'Anglès (la Selva)
* Can Canals (Bigues), masia a Bigues i Riells (Vallès Oriental)
* Can Canals (Corbera de Llobregat), masia a Corbera de Llobregat (Baix Llobregat)
* Can Canals (Girona), edifici a Girona
* Can Canals (Sant Gervasi), masia adaptada a casa senyorial al barri de Sant Gervasi de Barcelona
* Can Canals (Tossa de Mar), casa de Tossa de Mar (Selva)
* Can Canals de Masbover, poble del municipi de Piera (l'Anoia)
* Can Canals-Miralles, edifici al barri de Sarrià de Barcelona
* Can Canals (Corbera de Llobregat), masia a Corbera de Llobregat (Baix Llobregat)
* Collet de Can Canals, coll de carena al municipi de Bigues i Riells (Vallès Oriental)
* Torrent de Can Canals, torrent que discorre pel municipi de Bigues i Riells (Vallès Oriental)
# Can Pere Ruaix

Can Pere Ruaix és un edifici del municipi de Tossa de Mar (Selva). És una casa de dues plantes i terrassa amb façana de pedra vista situada al mig dels carrerons de la Vila Vella. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La façana està repicada i mostra la pedra, a excepció de la terrassa, que està arrebossada exteriorment. La planta baixa consta d'una porta emmarcada de grans blocs de pedra. Té una llinda monolítica que està esqueixada. La primera planta consta d'una finestra de permòdols decorada amb baixos relleus de cares, una masculina barbada a la dreta i una femenina a l'esquerra. La llinda també és esqueixada per un costat.

## Història

És una casa d'origen medieval reformada en època moderna i restaurada durant el segle xx. Destaquen les cares masculina i femenina en relleu a la finestra del primer pis, d'estil gòtic popular i del segle xvi. La similitud d'aquest tipus de decoració en finestres i portes amb les existents en determinades masies i cases del centre d'Anglès, Maçanet de la Selva i La Cellera de Ter, permet relacionar-los amb un mateix taller o amb una tradició estètica i figurativa d'orígens comuns en l’àmbit regional.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Pere Ruaix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2014].
# Can Lluís

«Can Lluís» té aquests significats:
* Can Lluís (Bigues), masia al Vallès Oriental
* Can Lluís (les Planes d'Hostoles), masia a la Garrotxa
* Can Lluís (Vidreres), masies in la Selvas
# Cap de l'Artaqui

El Cap de l'Artaqui (en turc: Kapıdağ Yarımadası) (també anomenat península de Cízic, península de Kapu-Dagh, o Arctonès) és un gran cap de Turquia situat a Anatòlia i que vessa a la mar de Màrmara.
En els temps de l'antiguitat clàssica aquest cap era una illa separada de la terra ferma on radicava la ciutat de Cízic.
Els anys 1303 i 1304 fou la base d'operacions de la Companyia Catalana d'Orient i en les proximitats del cap de l'Artaqui hi tingué lloc la batalla del riu Cízic.
# Can Manuel Olivella

Can Manuel Olivella és un monument del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, que fa cantonada entre la plaça de la vila i l'avinguda Francesc Macià. És de planta gairebé quadrada i consta de planta baixa i dos pisos. La façana principal dona a la plaça de la vila i és de composició simètrica. A la planta baixa hi ha tres obertures; la central, d'arc carpanell, dona accés a l'edifici, i les altres dues, d'arc escarser, a les botigues. Al primer pis hi ha tres balcons, el central més ample. Tots tres tenen barana de balustres i estan sostinguts per grans cartel·les. Al segon pis hi ha també tres balcons, més senzills i amb baranes de ferro forjat. Totes les obertures són d'arc rebaixat i tenen motllures amb decoració vegetal a la part superior. Després de les cambres d'aire, coronen l'edifici una cornisa, una barana de gelosia i un petit frontó central, on apareix la data del 1868. El terrat és a la catalana. La façana lateral té una estructura similar a la principal. A la porta d'accés i damunt la cartel·la central, apareixen les inicials M. O (Manuel Olivella).
Són interessants el pati central i l'escala principal, així com els espais de la planta principal, que conserven les característiques originals.

## Història

L'any 1861 es presentà a l'ajuntament la sol·licitud de permís d'obres per a la construcció d'un edifici als terrenys de la propietat de Joan Vadell, segons projecte del mestre d'obres Josep Salvany. Aquest projecte no es va realitzar. L'actual edifici es construí l'any 1868, per ordre del sr. Manuel Olivella i Samà, conegut amb el sobrenom de "Xicarró" per la seva talla. Tot i que es desconeix l'autor del projecte, és probable que el fes Josep Salvany. Aquesta casa allotjà als baixos la primera estació telefònica de Vilanova i la Geltrú. Posteriorment s'instal·là l'Ideal Hotel i més tard una clínica. Actualment està destinat a oficines i botiga.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Manuel Olivella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Cantó de Somèire

El cantó de Sommières és un cantó francès del departament del Gard, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Nimes, té 5 municipis i el cap cantonal és Somèire.

## Municipis

* Aigasvivas
* Aspèras
* Aubais
* Oiargues
* Boissièira
* Cauviçon
* Congènhas
* Fontanès
* Junàs
* L'Anglada
* Lècas
* Najas e Solòrgues
* Sent Dionisi
* Sent Clement
* Salinèla
* Somèire
* Sauvinhargues
* Vilavièlha

## Vegeu també

* Cantons del Gard
# Cantó de Soliers Pònt

El cantó de Soliers Pònt és un cantó francès del departament de la Var, situat al districte de Toló. Té 5 municipis i el cap és Soliers Pònt.

## Municipis

* Beujanciá
* La Farleta
* Soliers Pònt
* Soliers Tocàs
* Soliers Vila

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1951-1976 | Clément Balestra | SFIO, després PS |
| 1976-1989 | Guy Menut | PS |
| 1989-2009 | Bruno Aycard | RPR, després UMP |
| 2009- | Guy Menut | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 8.388 | 9.403 | 10.665 | 14.239 | 22.752 | 26.065 | 27.245 |
# Carlo Cassola

Carlo Cassola (Roma, 1917 - Montecarlo, 1987) fou un novel·lista italià de l'època neorealista, autor d'una àmplia obra literària i mereixedor de molts premis. Cassola utilitza una escriptura senzilla, poètica, realista que descriu magistralment la bellesa del quotidià i del senzill. També és autor d'assaig i d'històries curtes. Se'l considera un dels grans mestres de les lletres italianes contemporànies.
La noia de Bube va rebre el Premi Strega l'any 1960. El 1963 Luigi Comencini en va dirigir la pel·lícula, amb Claudia Cardinale com a actriu protagonista.

## Obra

* La visita (1942)
* Fausto e Anna (1952)
* Il taglio del bosco (1954)
* La ragazza di Bube (1960)
* Un cuore arido (1961)
* Il cacciatore (1964)
* Monte Mario (1973)
* L'antagonista (1976)
* Vita d'artista (1979)
* Il ribelle (1980)
* La lezione della storia (1978)
* Diritto alla sopravvivenza (1982)
* Contro le armi (1980)
* La rivoluzione disarmista (1983)
* L'uomo e il cane (1977)

## Traduccions al català

* Cassola, Carlo. La tala del bosc. Traducció de Maria Aurèlia Capmany. Barcelona : Edicions 62, 1966.
* Cassola, Carlo. La noia de Bube. Traducció de Manuel Carbonell. Barcelona : Edicions 62, 1968.
# Carrer de la Barceloneta (Gelida)

* Per a altres significats, vegeu «Carrer Barceloneta (Figueres)».
El Carrer de la Barceloneta és un vial al bell mig del nucli de Gelida (l'Alt Penedès) entre els carrers de Peracaula i de Sant Lluís. Un dels seus trams és protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Aquest té cases entre mitgeres a banda i banda, de planta baixa i un o dos pisos, llevat d'un subtram que presenta construccions a uns sola banda i arbres al davant. A l'extrem del carrer hi ha unes escales que salven el desnivell fins al Carrer de Sant Lluís. La tipologia de les construccions és la de torres d'estiueig i cases populars, que combinen elements de l'eclecticisme, modernisme, noucentisme, etc.

## Referències

* ↑ «CONJUNT HISTÒRIC: TRAM DEL CARRER DE LA BARCELONETA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 octubre 2020].
# Carrer de la Blanqueria

El carrer de la Blanqueria, també conegut com a Blanqueries és una via urbana del centre de València. Està situat entre el carrer de Guillem de Castro i el carrer de Comte de Trenor, a més de fitar amb el carrer de Serrans al darrere de les Torres de Serrans. És un carrer molt històric que rodeja per darrere les Torres de Serrans a més de córrer paral·lel amb el Jardí del Túria. També al carrer hi ha el Museu Benlliure, el saló de Racionistes i la seu del PSPV-PSOE.

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Carrer de la Bosseria

El carrer de la Bosseria és una via urbana històrica del centre de València. Està situat entre la plaça del Tossal i la plaça del Mercat.
El nom correspon a l'antic repartiment d'oficis i gremis a la ciutat a l'època medieval, ja que aleshores el carrer albergava el gremi dels artesans de la bossa. Concretament, hi havien molts tallers de cordoners i guanters, que realitzaven i venien bosses de seda, fil o androceu. Els artesans de la bossa es van intitular bossers en les ordenances d'aquest gremi en maig de 1741. El seu rètol pot datar de 1370.

## Bibliografia

* Las Calles de Valencia y pedanías. El significado de sus nombres. Rafael Gil Salinas i Carmen Palacios Albandea. Ajuntament de València, 2003.

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Casa al carrer Major, 24 (Naut Aran)

La Casa al carrer Major, 24 és una obra de Naut Aran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Porta doble d'entrada de casa, feta de pedra bona, tallada segons els estils eclèctic del moment, sense cap tipus d'ornamentació, sino amb un oval en reserva, al centre de la llinda monolítica. Aquestes pedres de base dels brancals sobresurten de dins i de fora, damunt un xamfrà de vora sobirana. Destaca d'aquest, més amunt i centrat, un escut segurament reaprofitat d'una finestra o porta renaixentista. L'escut quadripartit en baix relleu està decorat d'escais i cintes. Està orlat d' adalt i dels costats amb un alt relleu.
Les fuestes de la porta formen una simpla, pero bona, mostra de la fusteria tradicional del segle xix d'Aran en aquesta matèria.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Major, 24». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2021].
# Cantó de Verny

El cantó de Verny és un cantó francès del departament del Mosel·la, situat al districte de Metz-Campagne. Té 36 municipis i el cap és Verny.

## Municipis

* Buchy
* Cheminot
* Chérisey
* Chesny
* Coin-lès-Cuvry
* Coin-sur-Seille
* Cuvry
* Féy
* Fleury
* Foville
* Goin
* Jury
* Liéhon
* Lorry-Mardigny
* Louvigny
* Marieulles-Vezon
* Marly
* Mécleuves
* Moncheux
* Orny
* Pagny-lès-Goin
* Peltre
* Pommérieux
* Pontoy
* Pouilly
* Pournoy-la-Chétive
* Pournoy-la-Grasse
* Sailly-Achâtel
* Saint-Jure
* Secourt
* Sillegny
* Silly-en-Saulnois
* Solgne
* Verny
* Vigny
* Vulmont

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | M. Dumont | Divers droite |
| 1958-1970 | M. Lespagnol | Divers droite |
| 1970-1988 | Jean Walgenwitz | CD, després UDF |
| 1988-2001 | Gilbert Jansem | UDF |
| 2001- | Jean François | divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 8.383 | 9.868 | 17.885 | 24.640 | 25.653 | 27.579 | 29.633 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Casablanca-Settat

Casablanca-Settat (amazic ⵜⴰⵏⴱⴰⴹⵜ ⵏ ⴰⵏⴼⴰ - ⴰⵥⵟⵟⴰⴹ ⵅⵏⵉⴼⵔⴰ, Tamnaḍt n Anfa Aẓṭṭaḍ; àrab, الدار البيضاء - سطات) és una de les dotze noves regions en que s'ha organitzat el Marroc després de la reforma administrativa de 2015. La seva capital és Casablanca.
Està situada al centre-oest del país i és la regió més poblada amb 6.861.739 habitants en 2014, el 20% de la població nacional. Substitueix l'antiga regió Gran Casablanca aplegant les províncies d'El Jadida i de Sidi Bennour de l'antiga regió de Doukkala-Abda així com les províncies de Settat, Benslimane i Berrechid de l'antiga regió de Chaouia-Ouardigha.

## Subdivisions

La regió de Casablanca-Settat es compon de dues prefectures i set províncies :
* Prefectura de Casablanca
* Prefectura de Mohammédia
* Província d'El Jadida
* Província de Nouaceur
* Província de Médiouna
* Província de Benslimane
* Província de Berrechid
* Província de Settat
* Província de Sidi Bennour

## Referències

* ↑ «Décret n°2.15.40 du 20 Février 2015, fixant le nombre des régions, leurs dénominations, leurs chefs-lieux ainsi que les préfectures et provinces qui les composent, publié au Bulletin Officiel n° 6340 du 05 Mars 2015». Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 8 juliol 2021]. que entrarà en vigor en la mateixa data que el decret preveu a l'article 77 de la Llei orgànica Nº 59-11 sobre l'elecció dels membres del consell de les col·lectivitats locals.
# Casablanca (Taradell)

Casablanca és una masia de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta basilical que consta de PB, 1er p. i golfes al cos central. La façana, orientada a migdia presenta un portal rectangular i sis finestres amb ampit distribuïdes simètricament. A llevant s'obre una finestra a la planta i una altra al 1er p., a tramuntana dues finestres a la planta i una altra a les golfes. Els laterals del cos central no tenen obertura.
El voladís dels ràfecs es escàs però presenten una decoració feta amb teules sobreposades.
L'estat de conservació es bo.

## Història

Masia que es troba a uns dos-cents metres de la carretera de Vic.
Va ser construïda a principis del segle xix i se la coneixia per "Can Jaume" i constatava en el nomenclàtor de la província de Barcelona com "Masia de Labor".
Com diu el carreu damunt la llinda (d'una forma molt subjectiva) fou reformada l'any 1939 en acabar la guerra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casablanca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Castejón

«Castejón» té aquests significats:
* Castejón (Navarra), municipi de Navarra
* Castejón (Conca), municipi de la província de Conca, Castella-La Manxa
* Castejón de Alarba, municipi de la província de Saragossa, Aragó
* Castejón de las Armas, municipi de la província de Saragossa, Aragó
* Castejón de Henares, municipi de la província de Guadalajara, Castella-La Manxa
* Castejón de Monegros, municipi de la província d'Osca, Aragó
* Castejón del Puente, municipi de la província d'Osca, Aragó
* Castejón de Sos, municipi de la província d'Osca, Aragó
* Castejón de Tornos, municipi de la província de Terol, Aragó
# Castaño del Robledo

Castaño de Robledo és un poble de la província de Huelva (Andalusia), que pertany a la comarca de Sierra de Huelva.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 |
| 201 | 207 | 207 | 200 | 200 | 199 | 192 | 201 | 205 |

## Enllaços externs

* Castaño del Robledo - Sistema d'Informació Multiterritorial d'Andalusiía
# Castell de Bairén

El castell de Bairén és un dels castells d'origen musulmà de la Safor, també conegut com el castell de Sant Joan, i situat al terme municipal de Gandia, a 3 km al nord de la ciutat de Gandia, a l'extrem més oriental de les serralades que servixen de suport al massís del Mondúber; era cap d'un dels quatre termes en què estava dividit el ducat de Gandia quan va ser creat, en 1399.
Va ser una antiga ràpita en època musulmana, el 1097 prop seu fou lliurat un combat (batalla de Bairén) entre els almoràvits, comandats pel nebot de l'emir Yūsuf, i una coalició establerta entre el Cid i Pere I d'Aragó, que tornaven a València després d'haver anat en ajuda del castell de Benicadell, en el qual foren derrotats els primers. El 1240 s'hi va lliurar la batalla decisiva per a la reconquesta al sud del Xúquer. Està situat dalt d'un tossal, el tossal de Sant Joan, d'aproximadament 106m d'altitud, des d'on es pot vore un ampli territori, que abraça el llarg tram de costa emmarcat entre Cullera i Dénia, deixant, a l'oest, les muntanyes del Mondúber, la Serra Falconera i el Molló de la Creu.
La muntanya de Sant Joan, molt a prop de la mar i quasi damunt de la zona de marjal, que abans constituïa tot el litoral, ara només queda una reduïda àrea al nord-est, on encara es conserven diversos ullals, domina el camí de València a Dénia. Amb el nom de la Vall de Bairén, era coneguda antigament l'Horta de Gandia.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=224. Llengua del terme, de l'obra o del nom: català. Data de consulta: 11 febrer 2024.
* ↑ Tarradell, Miquel. Història del País Valencià. 2a edició. Edicions 62, 1975, p. 327. ISBN 8429711570.

## Enllaços externs

* Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni
* Informació sobre el castell Arxivat 2011-01-01 a Wayback Machine.
* Visita al castell de Bairén
* Els castells de la Safor... en l'oblit
# Castell de Mascaró

El Castell de Mascaró fou un edifici que Francesc Mascaró i Gauran va construir a finals del segle xix al barri del Guinardó, a Barcelona. Mascaró va comprar a finals del segle xix àmplies extensions de terreny al Guinardó. Després de la guerra civil espanyola es va enderrocar el casalot en forma de fortalesa medieval, que la gent anomenava el "castell". Es trobava a l'illa formada actualment pels passatges Alt, Mig i Baix del Turó, entre Garriga i Roca i Sales i Ferrer. Era una edificació iniciada l'any 1899. La seva imatge era ben impactant enmig d'un territori buit de cases.
Francesc Mascaró va ser el primer president de la Comunitat de Propietaris del Guinardó, la primera seu de la qual va ser el mateix Castell de Mascaró i que més tard, es va traslladar al Mas Guinardó. Va ser també un dels terratinents del Guinardó que va propulsar l'arribava dels tramvies al barri juntament amb altres terratinents d'Horta.

## Referències

* ↑ El Castell de Mascaró Rutes històriques del Guinardó

## Bibliografia

* Bou i Roura, Lluís. Ajuntament de Barcelona. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. Dipòsit legal B.22.877-2002. ISBN 84-7609-991-6.
* Història Castell de Mascaró