OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amadeu VI de Savoia

Amadeu VI de Savoia, anomenat el comte verd, (Chambéry, Savoia 4 de gener 1334 - Campobasso, 1 de març 1383) fou comte de Savoia entre 1343 i 1383.

## Antecedents familiars

Va néixer el 4 de gener de 1334 a la ciutat de Chambéry, capital del comtat de Savoia, sent el fill primogènit del comte Aimone de Savoia i Violant de Montferrat. Era net per línia paterna d'Amadeu V de Savoia i Sibil·la de Bresse, i per línia materna de Teodor Paleòleg de Montferrat i Argentina Spinola. Va morir l'1 de març de 1383 prop de Campobasso a conseqüència d'una plaga durant la seva intervenció al Regne de Nàpols.
El seu sobrenom de el comte verd correspon als vestits d'aquest color que acostumava a dur.

## Núpcies i descendents

Es casà el 1355 a la ciutat de Chambéry amb Bona de Borbó, filla del duc Pere I de Borbó i Isabel de Valois. D'aquesta unió nasqueren:
* Una filla morta al néixer (1358)
* Amadeu VII de Savoia (1360-1391), comte de Savoia
* Lluís de Savoia (1362-1365)

## Ascens al tron comtal

A la mort del seu pare, ocorreguda el 1343, fou nomenat comte de Savoia. El 1349 Humbert II de Viena va lliurar el seu títol i principat a Carles de Valois, fill i hereu de Joan II de França. Amadeu, atent al possible expansionisme francès va declarar la guerra al Regne de França, al qual va derrotar el 1354. Mitjançant la signatura d'un Tractat a París es va acordar el domini francès del Delfinat a canvi del reconeixement com a sobirà de Faucigny, del Comtat de Gex i del Comtat de Ginebra.
L'any 1365 Amadeu VI va assolir obtenir el títol de "vicari perpetu i hereditari de l'Imperi de l'antic Regne d'Arle" de mans de l'emperador Carles IV en ruta a Chambéry, que li permeté exigir l'homenatge als bisbes de la Tarentaise, Maurienne Belley, Sion i Ginebra.
S'enfrontà al seu parent Jaume del Piemont pel control del Piemont, arribant a un acord el 1357. Combaté contra els marquesos de Montferrat i ajudà el 1366 el seu cosí l'emperador romà d'Orient Joan V Paleòleg, derrotant els búlgars i frenant la marxa dels turcs a Gallipoli.
El 1381 va intervenir en la finalització de la Guerra de Chioggia entre la República de Gènova i la República de Venècia. Posteriorment, el papa Climent VII va persuadir Amadeu VI d'acompanyar a Lluís I d'Anjou en la seva campanya contra el Regne de Nàpols, conquerint el 1382 les poblacions d'Abruços i Pulla.

## Referències

* ↑ Leguay, Jean-Pierre; Brondy, Réjane; Demotz, Bernard. La Savoie de l'an mil à la Réforme. Rennes: Ouest-France, 1984. ISBN 978-2-85882-548-6.
* ↑ Richard, Jean «Marie José. La maison de Savoie : Les origines. Le Comte Vert. Le Comte Rouge». Revue belge de Philologie et d'Histoire, 35, 3, 1957, pàg. 887–889.
* ↑ Cox, Eugene L. The Green Count of Savoy. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1967.
* ↑ Norwich, John Julius. Byzantium: The Decline and Fall. New York: Alfred A. Knopf, 1996.
* ↑ Norwich, John Julius. A Short History of Byzantium. Vintage Books, 1997. ISBN 978-0-679-77269-9.
# Amarkot

Amarkot (Umarkot) fou un principat de l'Índia al Sind conegut també com a Rana Jagir. La superfície del jagir era de 48,6 km² i la població d'uns 12000 habitants.
Un cap sodha (rajput) local ja governava sota els emperadors mogols; segons la tradició el rana Parshad Singh va ajudar a Humayun quan va haver de fugir a l'Afganistan davant de Sher Shah Suri, i a Amarkot va néixer el futur Akbar el 1542. La casa de ranes va continuar sota sobirania dels mogols i després al segle xviii va passar als Talpur de Sind; el 1813 va ser conquerida per Jodhpur i el territori administrat com a jagir a un descendent dels antics ranes sodha. Rana Ratan Singh sodha fou apartat del poder pels britànics quan van adquirir el territori el 1843, i es va enfrontar al cap local nomenat per aquestos per recaptar tributs, Sayyid Muhammad Ali, fins que finalment fou capturat i penjat vers 1855. Tot i que la seva execució fou suspesa al darrer moment va refusar la gràcia i va morir i per això fou considerat el rana legítim i la seva família va mantenir el títol però no el poder. La municipalitat d'Amarkot fou creada el 1860 i va esdevenir capçalera del districte de Thar i Parkar, a la província del Sind, presidència de Bombai.
Arjun Singh, fill i successor de Mehrah Singh, va morir el 1947 i va deixar el títol a Chander Singh, que fou ministre del Sind per 9 vegades entre 1985 i 1992; el seu fill Kunwar Hamir Singh fou ministre d'agricultura també al Sind.
Vegeu també: Umarkot, per la ciutat.

## Referències

* Imperial Gazeetter of India
* ↑ ABPL. «Merger of a Hindu State Amarkot with Pak» (en anglès). [Consulta: 3 març 2019].
# Angren

Angren (Angren / Ангрен; rus: Ангрен) és una ciutat de l'est de l'Uzbekistan a 110 km de la capital, Taixkent. Va ser fundada el 1946 com a nucli per a la indústria de carbó de l'Uzbekistan. Està situada en el riu Angren.
Angren és una ciutat industrial important amb un seguit d'indústries de materials de construcció, una planta de processament de goma i una central elèctrica.
La població de la ciutat ha anat disminuint des de la dècada de 1990 per les dures condicions de vida i per l'augment de l'atur. El 1992 la població era de 133.000, però l'any 2005 era de 126.962.

## Vegeu també

* Kurama.

## Referències

* ↑ Encyclopædia Britannica
# Andrea de' Mozzi

Andrea de' Mozzi (Florència - 28 d'abril de 1296) va ser un bisbe que va intervenir en la treva entre güelfs i gibel·lins. De família noble i relacionada amb Gregori X, va fer carrera eclesiàstica i va fomentar l'edificació de la Basílica de la Santa Creu. Criticat pel seu nepotisme, va ser traslladat a Vicenza, en un ascens que va ser qualificat d'escàndol i que el va fer mereixedor d'aparèixer a l'infern de La Divina Comèdia.
Tenia un nebot amb el mateix nom.

## Referències

* ↑ «ANDREA de' MOZZI Inf. XV, 112» (en italià). Centro Interuniversitario di Ricerca Per lo Sviluppo sostenibile. Arxivat de l'original el 3 June 2006. [Consulta: 29 juny 2018].
* ↑ Ferrante, Joan M. «The Corrupt Society». A: The Political Vision of the Divine Comedy. Princeton University Press, 2000. DOI 10.2307/2853993. «Dante takes the traditional line that Andrea's offence was sodomy»
* ↑ «MOZZI, Andrea - Treccani» (en italià). [Consulta: 25 maig 2024].
* ↑ Heijden, Maarten van der; Roest, Bert. «Andreas de Mozzis (Andrea de'Mozzi, fl. early fourteenth cent.)». Franciscan Authors 13th - 18th Century: A Catalogue In Progress, 08-01-2018. [Consulta: 29 juny 2018].
# Andrea Wolf

Andrea Wolf (àlies en kurd: Ronahî; Múnic, 15 de gener de 1965 - Çatak, província de Van, 23 d'octubre de 1998) va ser un activista d'extrema esquerra internacionalista. Era militant de l'Exèrcit Popular d'Alliberament del Kurdistan i va ser assassinada mentre lluitava contra l'exèrcit turc.
La seva mare i un grup de simpatitzants van exigir a Turquia que aclarís les circumstàncies d'Andrea Wolf i dels membres del Partit dels Treballadors del Kurdistan que van morir amb ella. Després de diversos anys de procediment, el Tribunal Europeu de Drets Humans va condemnar Turquia el juny de 2010 «per no haver dut a terme una investigació adequada i eficaç sobre la sort de la filla del demandant». En recolzar-se en sospites legítimes, però sense proves, se suposa que Andrea Wolf «va ser assassinada després de la seva captura», no hi va haver més condemna per tortura i homicidi.
Abans de la seva mort, Wolf havia estat implicada en activitats revolucionàries i va ser acusada de formar part de la Fracció de l'Exèrcit Roig alemanya. El cas Andrea Wolf és el tema d'un curtmetratge d'Hito Steyerl titulat November.

## Referències

* ↑ «ISKU - Informationsstelle Kurdistan e.V.». [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ Strittmatter, Kai «"Du bist Ungläubige, Deutsche, Frau und Terroristin"» (en alemany). Süddeutsche Zeitung, 31-08-2011.
* ↑ Brauns, Nick «Wie starb Andrea Wolf?» (en alemany). Junge Welt, 09-09-2010, pàg. 6 [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ «Im Schungel der Städte, in den Bergen Kurdistans: Leben un Kampf von Andrea Wolf» (en alemany). Libertad.de, 25-03-2012. Arxivat de l'original el 2012-03-25. [Consulta: 6 novembre 2021].
# Annabelle Moore

Annabelle Moore (nascuda Annabella Whitford, 6 de juliol de 1878 - 29 de novembre de 1961), també coneguda com Peerless Annabelle, va ser una ballarina i actriu estatunidenca que va aparèixer en nombroses primeres pel·lícules mudes. Va ser la Gibson Girl original a les Ziegfeld Follies de 1907.

## Vida i carrera

Annabelle Whitford va néixer a Chicago. Va fer el seu debut als 15 anys dansant a l'Exposició Universal de 1893 a Chicago. Més tard es va traslladar a Nova York, on va actuar en diverses pel·lícules per als Edison Studios i va aparèixer a Broadway.
Annabelle va ser molt popular en la seva joventut. La venda de les seves pel·lícules es va impulsar encara més el desembre de 1896 quan es va revelar que havia aparegut nua en un sopar privat al Sherry's Restaurant. Es deia que va introduir l'erotisme al cinema.
s va casar amb Edward James Buchan el 1910. Tot i que era molt popular abans del seu matrimoni, Annabelle va morir en la pobresa a Chicago el 1961.

## Filmografia selecta
### 1897

* Sun Dance - Annabelle
* Butterfly Dance
* Annabelle Serpentine Dance

### 1896

* Annabelle in Flag Dance
* Butterfly Dance
* Serpentine Dance by Annabelle
* Tambourine Dance by Annabelle

### 1895

* 1895 Annabelle Serpentine Dance

### 1894

* Annabelle Butterfly Dance
* Annabelle Sun Dance

## Altres treballs

* The Charity Girl (1912)
* The Happiest Night of His Life (1911)
* Ziegfeld Follies of 1909 (en escena per Grace La Rue, Nora Bayes i Lucy Weston)
* Ziegfeld Follies of 1908
* The Belle of Mayfair (1906)
* A Venetian Romance (1904)
* The Sleeping Beauty and the Beast (1901)
* The Sprightly Romance of Marsac (1900)

## Referències

* ↑ Annabelle Moore: early film dancer
* ↑ Encyclopaedia of Early Cinema by Richard Abel
* ↑ United Press International (December 1, 1961). 'Original Gibson Girl' dies at 83. Pittsburgh Press.
* ↑ Yumibe, Joshua (2012). Moving Color: Early Film, Mass Culture, Modernism. Rutgers University Press, ISBN 9780813552989
* ↑ Paul McDonald (2000). The Star System: Hollywood and the Production of Popular Identities.
* ↑ Biography of Annabelle by Barry Anthony - American skirt dancer and stage beauty
* ↑ The Mysterious Annabelle Whitford
* ↑ Serpentine Dance (1895)
* ↑ André Gaudreault. American Cinema 1890-1909: Themes and Variations.
* ↑ Staff report (December 2, 1961). PEERLESS ANNABELLE, 83; Former Dancer and Showgirl Dies Penniless in Chicago. The New York Times.
* ↑ Staff report (December 3, 1961). Obituary. Chicago Tribune.
# Anacroneuria shepardi

Anacroneuria shepardi és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Belize.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark & Kondratieff, 2004. Monographs of the Western North American Naturalist 2:51.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Anacroneuria from Mexico and upper Mesoamerica (Plecoptera: Perlidae) (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):170.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 21 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Antoine Coypel

Antoine Coypel (París, 11 d'abril de 1661 - 7 de gener de 1722) va ser un pintor barroc francès, nascut i mort a París.

## Biografia i obra

Membre d'una família d'artistes, va ser fill de Noël Coypel, amb qui es va formar. Amb només onze anys va acompanyar al seu pare quan aquest va ser nomenat director de l'Acadèmia francesa a Roma, donant aviat mostres de la seva capacitació per a la pintura i rebent les lloances de Gianlorenzo Bernini. Va passar tres anys a Roma i un més al nord d'Itàlia, estudiant la pintura de Correggio i els mestres venecians, abans de tornar a França el 1676.
L'encreuament d'aquelles influències rebudes a Itàlia amb l'academicisme imperant a França, a l'estil classicista de Nicolas Poussin, farà de Coypel un pintor eclèctic, encara que sempre amb certa tendència al colorisme, com s'adverteix en Lluís XIV descansant després de la pau de Nimega, composició al·legòrica típica de l'època presentada en 1681 amb motiu de la seva acceptació en la Reial Acadèmia de Pintura i Escultura.
Aquesta inclinació al colorisme li portarà en la dècada de 1690 a aproximar-se a l'obra de Rubens, de la qual el Demòcrit de 1692 (Museu del Louvre) és, en opinió d'Anthony Blunt, poc més que un «pastiche».
Protegit del Gran Delfí i del seu fill el duc de Chartres, en 1700 va intervenir en la decoració del Castell de Meudon amb una sèrie de panells dedicats a la història de Cupido i Psique. Amb el mateix estil teatral, però donant l'esquena a Rubens per apropar-se al barroc romà de Baciccio, va pintar en 1708 el sostre de la Capella del Palau de Versalles, la més plenament barroca de les decoracions franceses de l'època, juntament amb la del desaparegut Palais Royal que ell mateix va executar per encàrrec del duc Felip d'Orleáns entre 1701 i 1718, amb escenes de la història d'Enees.
El Museu del Prado de Madrid conserva una monumental i colorista Susanna acusada davant el tribunal de la seva mà, molt representativa del seu estil i considerada una de les seves obres més importants.

## Bibliografia

* Blunt, Anthony, Arte y arquitectura en Francia 1500-1700, Madrid, Cátedra, 1977, págs. 400-404, ISBN 84-376-0106-1

## Enllaços externs

* Article sobre l'autor en l'enciclopèdia online del Museu del Prado.
# Revolució Democràtica

Revolució Democràtica (acrònim: RD; en castellà i oficialment, Revolución Democrática) és un partit polític xilè, fundat el 7 de gener de 2012 per, entre d'altres, el diputat Giorgio Jackson. Es defineix com un moviment de l'esquerra política que busca la construcció d'un socialisme democràtic i una àmplia democràcia participativa a Xile.

## Direcció

Nou càrrecs componen la directiva nacional:
* Catalina Pérez, presidenta
* Leonardo Rissetti, secretari general
* Solitud Rolando, secretària executiva
* Javiera Loomis, coordinadora de Continguts
* Daniel Andrade, coordinador de Xarxes Ciutadanes
* Marisol Céspedes, vicepresidenta macrozona Nord
* Marcela Sandoval, vicepresidenta macrozona Centre
* David Andrade, vicepresident macrozona Sud

### Presidents

* 2012-2013: Miguel Crispi (coordinador nacional)
* 2014: Pablo Paredes Muñoz (coordinador nacional)
* 2015-2016: Sebastián Depolo Cabrera (coordinador nacional)
* 2017-2018: Rodrigo Echecopar (president)
* 2019-2020: Catalina Pérez Salinas (presidenta)

## Referències

* ↑ «Reseña Biográfica Parlamentaria Kenneth Giorgio Jackson Drago». Arxivat de l'original el 2015-02-16. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ Estatutos del Partido Arxivat 2017-01-04 a Wayback Machine., octubre de 2015; acceso 03.01.2016
# Cucut cuallarg olivaci

El cucut cuallarg olivaci (Cercococcyx olivinus) és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita la selva humida de l'Àfrica Occidental i Central.
# Campionat del Món de motocròs 1957

La temporada de 1957 del Campionat del Món de motocròs fou la 1a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 9 Grans Premis, celebrats entre el 5 de maig i el 25 d'agost.
Coincidint amb el canvi de nom del campionat (aquesta competició s'havia anomenat Campionat d'Europa de motocròs fins a 1956), la FIM aprofità per a instaurar també el Campionat d'Europa de motocròs en la categoria de 250cc, amb la denominació inicial de Coup d'Europe. Tal com estava establert per al Campionat del Món de motociclisme de velocitat de 250cc, les plaques porta-números de la motocicleta havien de ser verdes amb els números blancs.

## Sistema de puntuació

Barem de puntuació de 1952 a 1969:
| Posició123456 Punts864321 | Resultats que computen 1/2 + 1 dels GP (cal acabar-hi les 2 mànegues) |

## 500 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Bill Nilsson | Crescent-AJS | 34 net/40 brut |
| 2 | René Baeten | FN | 30 net/33 brut |
| 3 | Sten Lundin | Monark | 28 net/29 brut |
| 4 | Jeff Smith | BSA | 23 net |
| 5 | Leslie Archer | Norton | ACT 20 |
| 6 | Auguste Mingels | Saroléa | 17 |
| 7 | Nic Jansen | Matchless | 16 |
| 8 | John Draper | BSA | 10 |
| 9 | Hubert Scaillet | FN | 7 |
| 10 | Broer Dirkx | BSA | 4 |

## I Copa d'Europa 250 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Fritz Betzelbacher | Maico | 36 net/38 brut |
| 2 | Willi Oesterle | Maico | 29 net/31 brut |
| 3 | Jaromir Cizek | Jawa | 25 net/27 brut |
| 4 | Alex Colin | NSU | 18 |
| 5 | Marcel Verhaegen | BSA | 16 |
| 6 | Rolf Müller | Maico oficial | 15 |
| 7 | Brian Stonebridge | Greeves | 6 |
| 8 | Albert Voreux | NSU | 6 |
| 9 | Maurice Bloquet | NSU | 4 |
| 10 | Otto Walz | Maico | 4 |

#### Notes

* ↑ D'altres fonts escriuen el cognom com a Betzlbacher.
* ↑ D'altres fonts escriuen el cognom com a Cisek.

## Resum: Podi final 1957

| | 500 cc | 500 cc | 250 cc | 250 cc |
| Campió | Bill Nilsson | AJS | Fritz Betzelbacher | Maico |
| Subcampió | René Baeten | FN | Willi Oesterle | Maico |
| Tercer | Sten Lundin | Monark | Jaromir Cizek | Jawa |

## Referències

* ↑ Egea, Alfonso; Ramos, Javier; Izquierdo, Maria Vanessa; Murillo, Juan José; García, Óscar. «Historia del motocross». A: Fraile, Maria José (Directora). Atlas visual de los deportes (en castellà). Vol. 5. L'Eliana: Producciones Editoriales Clannad, 2000, p. 33. ISBN 84-95664-05-4.
* «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «MX and enduro in the 50's» (en anglès). mxbikes.com. Arxivat de l'original el 24 de novembre 2006. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Butler (Pennsilvània)

Butler és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del U.S. Census Estimate, 2000 tenia 15.121 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Butler tenia 15.121 habitants, 6.740 habitatges, i 3.626 famílies. La densitat de població era de 2.170,4 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 6.740 habitatges en un 26,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 35% hi vivien parelles casades, en un 14,4% dones solteres, i en un 46,2% no eren unitats familiars. En el 40,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,18 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,96.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,7% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 30,3% entre 25 i 44, un 20,2% de 45 a 60 i un 16,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.154 $ i la renda mediana per família de 35.893 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.607 $ mentre que les dones 20.950 $. La renda per capita de la població era de 16.457 $. Entorn del 14,7% de les famílies i el 19,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Intent d'asassinat de Donald Trump

El 13 de juliol de 2024, l'expresident dels Estats Units i candidat presidencial Donald Trump va rebre un tret a l'orella dreta mentre es trobava en un míting de campanya per les eleccions presidencials dels Estats Units de 2024 prop de Butler, Pennsilvània. L'autor dels trets fou Thomas Matthew Crooks, de 20 anys, que va disparar des d'un terrat fora del lloc de la concentració amb un rifle semiautomàtic, abans de ser abatut per un franctirador de l'equip de contraatac del Servei Secret. És el primer cop que un ex o actual president dels Estats Units resulta ferit en un intent d'assassinat des que el llavors president Ronald Reagan va ser disparat el 1981, i la primera vegada per a un candidat presidencial des de l'intent d'assassinat de George Wallace el 1972.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Butler». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Butler». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
* ↑ «Trump, evacuat ferit d'un míting a Pensilvània després d'un tiroteig». El Nacional, 14-07-2024. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Live Updates: Trump 'Safe' After Shooting at Rally; Suspect Killed», 13-07-2024. Arxivat de l'original el 13 de juliol 2024. [Consulta: 14 juliol 2024].
# Ca l'Aubert

«Ca l'Aubert» té aquests significats:
* Ca l'Aubert del carrer Panyó, 3
* Ca l'Aubert del carrer Panyó, 5
* Ca l'Aubert del carrer Sant Cristòfor
# Ca l'Artigues (Pl. Clarà)

Ca l'Artigues és una obra eclèctica d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada a la Plaça Clarà, té una galeria porticada amb sis arcs de mig punt a un costat, i a l'altre només un. L'edifici té dos pisos: al primer pis hi ha un boínder (amb estructura de ferro) i diverses finestres amb frontons d'inspiració clàssica; al segon només n'hi ha balcons rematats per llindes. A sobre de la cornisa hi ha una barana de pedra. Destaca també l'ús del rajol vist.

## Història

Edifici conegut també com a Casa Artigas, forma part del planejament global de la Plaça Clarà juntament amb diverses fileres d'habitatges realitzats per Esteve Pujol i Joan Cordomí des del 1863 al 1904. Aquesta edificació és la més important. L'obra del mestre d'obres i arquitecte Esteve Pujol està documentada a Olot almenys entre el 1861 i el 1904, coincidint la seva activitat amb l'eclecticisme del modernisme.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Artigues». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].