OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hilari Diaca

Hilari Diaca (Hilarius Diaconus) fou un eclesiàstic nascut a Sardenya i que va exercir a Roma a la meitat del segle iv, anomenat Hilari Diaca per distingir-lo d'altres Hilaris.
Va ser delegat del Papa Liberi I (352-366) al concili de Milà, juntament amb Lucífer de Caralis, Eusebi de Vercelli, i Pancraci. L'emperador Constantí el va desterrar per defensar els principis d'Anastasi, junt amb els seus companys.
Més tard fou seguidor de les doctrines de Lucífer que deia que no sols els arrians eren heretges sinó també els que mantenien amistat amb arrians, i havien de tornar a ser batejats.
# Illa Kosciusko

Kosciusko és una illa de l'arxipèlag Alexander, al sud-est d'Alaska, Estats Units. Es troba a prop de l'extrem nord-oest de l'illa del Príncep de Gal·les.
Té una superfície de 437,7 km², la qual cosa la converteix en la 38a illa més gran dels Estats Units, un perímetre de 167,7 km i una altura màxima de 819 msnm. Segons el cens del 2000 tenia 52 persones, totes a Edna Bay, una població de l'illa. A la costa nord-oest de l'illa hi ha el poble abandonat de Shakan.
Va rebre el nom el 1879 per William H. Dall de l'U.S. Coast and Geodetic Survey en record de Tadeusz Kościuszko.

## Referències

* ↑ «Island Directory Tables» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-02-13. [Consulta: 11 abril 2024].
* ↑ Kosciusko Island: Blocks 1045 thru 1052, Census Tract 1, Prince of Wales-Outer Ketchikan Census Area, Alaska United States Census Bureau
* ↑ «Village of Shakan, northwest coast of Kosciusko Island, ca. 1912». digitalcollections.lib.washington.edu. Arxivat de l'original el 2018-11-03. [Consulta: 2 novembre 2018].
* ↑ «Geographic Names Information System». [Consulta: 11 abril 2024].
# Iman Vellani

Iman Vellani (en urdu: ایمان ویلانی; Karachi, Sind, 3 de setembre de 2002) és una actriu paquistano-canadenca. Al setembre de 2020, es va triar Vellani a l'univers Marvel per mor d'interpretar la protagonista principal, l'adolescent Kamala Khan, de la sèrie Ms. Marvel que es va emetre a mitjan 2022 a Disney+. L'actriu serà un dels personatges principals de la pel·lícula The Marvels juntament amb Brie Larson el 2023.

## Referències

* ↑ Ranger, Michael. «org/web/20201001121059/https://toronto.citynews.ca/2020/09/30/markham-teen-cast-as-disneys-ms-marvel/ Adolescente de Markham en el papel de Ms. Marvel de Disney». CityNews, 30-09-2020.
* ↑ Thorne, Will. «'Ms. Marvel' La serie de Disney Plus ficha a Iman Vellani para el papel principal», 30-09-2020.
* ↑ Kroll, Justin. «com/2020/09/eamon-vellani-marvels-ms-marvel-series-disney-plus-1234587969/ La recién llegada Iman Vellani interpretará el papel principal de la serie 'Ms. Marvel' de Marvel para Disney Plus». Deadline Hollywood, 30-09-2020.
# Incident del Peñón de Vélez de la Gomera

L'incident del Peñón de Vélez de la Gomera va ser un incident territorial que va involucrar Espanya i el Marroc, el segon lliurat al segle xxi després del succeït a l'illa Perejil el 2002. Va tenir lloc a la matinada del 29 d'agost de 2012 al voltant de les 6:30 am (hora marroquina) amb l'ocupació del penyal de Vélez de la Gomera per una dotació d'activistes del Comitè de Coordinació per a l'Alliberament de Ceuta i Melilla comandat per Yahya Yahya, l'alcalde de la localitat marroquina de Beni Ansar, que pretenien posar la bandera marroquina al cim del penyal. Després de diverses advertències, quatre dels activistes van ser detinguts pels regulars espanyols que custodien el territori, aconseguint escapar a territori marroquí tres dels assaltants.

## Referències

* ↑ Cembrero, Ignacio. «Siete activistas marroquíes asaltan el Peñón de Vélez y colocan sus banderas» (en castellà). El Pais, 29-08-2012. [Consulta: 22 abril 2020].
# Inayati

Inayati fou un estat tributari protegit de l'Índia, thikana feudatària de Karauli. La capital era el fort d'Inayati, construït per Rao Padam Pal a uns 40 km al sud-oest de Karauli (ciutat).
El feu fou concedit a Kunwar Bhup Pal, segon fill de Chhatra Pal, maharajà de Karauli, amb títol de Rao (vers 1655). També va rebre terres en jagir del maharajà de Jaipur (la vila de Seva) i del de Jodhpur. La residència reial fou aleshores Seva. El va succeir el seu fill Lachhman Pal, i després el fill d'aquest, Amolak Pal, i el d'aquest, Budh Pal. El fill del darrer, Padam Pal va construir el fort d'Inayati el 1776; per construir el fort enviava diners al seu ministre (diwan) mentre ell residia a Jodhpur (ciutat); però el diwan va malversar els diners i va construir un fort més petit i en un altre estil a l'encarregat. El diwan fou descobert i llavors va conspirar amb el cuiner reial per assassinar al rao que efectivament va morir enverinat a Kanota Bag, prop de Jaipur. La rani va fugir amb els seus parents i la thikana d'Inayati fou declarada terra khalsa per Karauli i els jagirs a Jaipur i Jodhpur també van retornar a les respectives corones.
El seu fill Devi Pal fou criat amb la família materna però quan va arribar a la majoria va tornar a Karauli i va obtenir la concessió altre cop d'Inayati en jagir, però amb una superfície més reduïda, quedant la resta en mans dels tanwars. En canvi ja no va recuperar els jagirs a Jaipur i Jodhpur. El va succeir el seu fill Raghunat Pal que a la seva mort va tenir com a successor al segon fill Bihari Pal (el fill gran Ganga Palji havia mort abans); en el seu regnat es van patir dues sequeres desastroses i va per donar feina va fer ampliar el fort i va construir cisternes. Karauli va decidir la confiscació del jagir però el rao va apel·lar a l'agent britànic a Rajputana que li va donar la raó i va recuperar el feu. Va viure els darrers anys al temple de Vridawan. No va deixar fill i va adoptar a Onkar Pal que el va succeir; a la mort d'Onkar el va succeir (sent menor d'edat) el seu fill Brijraj Pal, que fou el darrer rao; per la seva joventut no va saber administrar el feu i el va arruïnar. Com els altres jagirs, Inayati fou suprimit el 1955, i va morir el 1960 passant el títol al seu fil Rajendra Pal.

## Llista de raos

* Rao Bhup Pal, vers 1655-?
* Lachhman Pal
* Amolak Pal
* Budh Pal
* Padam Pal vers 1776
* Devi Pal vers 1800
* Raghunat Pal segle XIX
* Bihari Pal segle XIX
* Onkar Kal vers 1900
* Brijraj Pal vers 1900-1955

## Referències

* ↑ «Genealogia». Arxivat de l'original el 2009-05-26. [Consulta: 24 setembre 2009].
# Inazo Nitobe

Inazo Nitobe (japonès: 新渡戸稲造, Nitobe Inazō) (Morioka, Província de Mutsu, (avui Prefectura d'Iwate), Imperi Japonès, 1 de setembre de 1862 - Victoria, Colúmbia Britànica, Canadà, 15 d'octubre de 1933) va ser un escriptor, professor, polític, diplomàtic i quàquer japonès.

## Biografia

Va néixer en un clan samurai, el seu besavi era un estrateg militar i practicà diverses arts marcials, igual que el pare de Nitobe, que ensenyà al seu fill les tècniques del kenjutsu, jiujitsu i sojutsu. Estudià a Sapporo a una escola d'agricultura, a la Universitat Imperial de Tòquio relacions internacionals, als Estats Units a la Universitat Johns Hopkins i a diverses universitats alemanyes. Durant les dues primeres dècades del segle xx va treballar com a professor de dret a les universitats de Kyoto i Tòquio. Quan va emmalaltir a l'edat de 37 anys, escrigué la seva obra més reeixida: Bushido: The Soul of Japan (1905).
El 1920 fou nomenat sotssecretari de la Societat de Nacions, en qualitat de la qual cosa va prendre part al tretzè Congrés Mundial de l'Esperanto, celebrat a Praga el 1921. Posteriorment, presentà a l'Assemblea de la Societat de Nacions un informe sobre l'estat de l'esperanto al món, recomanant-ne la promoció com a eina per superar les barreres lingüístiques, que ell veia com una amenaça a la pau mundial. Tot i que comptava amb el suport d'un bon nombre de delegats, la idea no prosperà per l'oposició francesa.
Durant els anys 1930 i fins a la seva mort va ser molt crític amb el militarisme del Japó. Aprofitant la seva experiència internacional, intentà intervenir en el conflicte entre Estats Units i Japó i contribuir a la distensió de les relacions entre els dos països.
En l'actualitat, una associació que porta el seu nom es dedica a vetllar pels drets lingüístics com una part fonamental dels drets humans.

## Enllaços externs

* Nitobe Association Arxivat 2014-09-11 a Wayback Machine.
* Nitobe Memorial Garden Arxivat 2006-09-26 a Wayback Machine.
* The Nitobe Inazo Memorial Library Arxivat 2008-06-14 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «Esperanto and the Language Question at the League of Nations» (en anglès). Arxivat de l'original el 2007-10-29. [Consulta: 9 setembre 2014].
* ↑ Suzuki, Tadanobu. Bridge across the Pacific : the life of Inazo Nitobe, Friend of justice and peace (en anglès). Argenta Friends Press (Canadian Quaker pamphlets 41), 1994. ISBN ISBN 0-920367-36-4.
* ↑ «Nitobe Association». Arxivat de l'original el 2014-09-11. [Consulta: 11 setembre 2014].
# Indian Heights

Indian Heights és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2006 tenia 3.274 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Indian Heights tenia 3.274 habitants, 1.213 habitatges, i 930 famílies. La densitat de població era de 1.469,9 habitants/km².
Dels 1.213 habitatges en un 38,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,8% hi vivien parelles casades, en un 14,1% dones solteres, i en un 23,3% no eren unitats familiars. En el 20,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,7 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,1.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,4% tenia menys de 18 anys, un 7,5% entre 18 i 24, un 30,8% entre 25 i 44, un 21% de 45 a 60 i un 10,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.444$ i la renda mediana per família de 50.128$. Els homes tenien una renda mediana de 45.909$ mentre que les dones 21.250$. La renda per capita de la població era de 18.062$. Entorn del 4,1% de les famílies i el 4,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Indian Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Indian Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Indian Hills

«Indian Hills» té aquests significats:
* Indian Hills (Colorado), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Colorado
* Indian Hills (Kentucky), població dels Estats Units a l'estat de Kentucky
* Indian Hills (Nevada), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nevada
* Indian Hills (Texas), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas
# Caló de Can Mercadal

El caló de Can Mercadal o d'en Mercadal, dit també caló Fort, caló de ses Punxes o caló de sa Partió és una petita cala del municipi de Llucmajor, a la badia de Palma, entre el cap Enderrocat i cala Mosques. Antigament feia partió entre les possessions de Son Verí al nord i de Son Granada al sud. Actualment separa les urbanitzacions residencials de Cala Blava al nord i Bellavista al sud. És freqüentat habitualment pels residents d'aquestes urbanitzacions. És la desembocadura d'un torrent prou remarcable que té la darrera part del seu recorregut dins la urbanització de Bellavista. La platja és principalment d'arena, però també hi ha pedres i, de vegades, restes de Posidonia oceanica.

## Referències

* ↑ «Informe sobre alguns topònims de Llucmajor». Comissió Tècnica d'Assessorament Lingüístic (CTAL), 04-03-2015. [Consulta: 26 juny 2015].
* ↑ «Caló Fort». Arxivat de l'original el 2020-08-10. [Consulta: 18 febrer 2020].
* 1 2 «Punxes, Caló de ses». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 14. Palma: Promomallorca, p. 100. ISBN 84-8661702-2.
* 1 2 Aguiló, C. La toponímia de la costa de Llucmajor. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1996, p. 132. ISBN 9788472833166.
# Alifac

En veterinària, alifac (de l'àrab al'ifáṣ) és un tumor limfàtic que es pot presentar entre la part inferior de la tíbia i el tendó extensor de l'os de la sofraja dels animals de peu rodó com els cavalls o mules.
L'alifac prové d'un esforç que l'animal hagi fet en aquesta part. Es forma un vessament de limfa a les beines dels tendons, o una superabundància de la membrana sinovial que causa la inflor de la càpsula. Tradicionalment, el foc ha estat un dels remeis més usats i eficaços per a tumors com aquest.

## Referències

* ↑ «alifac». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Lafosse, Philippe Étienne «Curso de hippiatrica ó Tratado completo de la medicina de los caballos» (en castellà). Imp. de José del Collado [Universitat Complutense de Madrid], 2, 1807, p. 142 [Consulta: 29 gener 2012].
# Guido van der Werve

Guido van der Werve és un artista visual neerlandès. Després de cursar diversos estudis, que inclouen piano clàssic, llengua i literatura russa i arqueologia, Guido van der Werve va estudiar arts audiovisuals a la Rietveld Academy i la Rijksakademie d'Amsterdam. Actualment viu i treballa a Berlín, on fa pel·lícules en les quals posa en pràctica els seus múltiples interessos, com la composició, l'arqueologia i el triatló. Van der Werve, que ha crescut amb la música, està interessat a aconseguir un art visual que es percebi de manera tan immediata com la música.

## Referències

* ↑ «Guido van der Werve». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Uzovské Pekľany

Uzovské Pekľany és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1337.
# Escola Kanō

L'escola Kanō (狩野派, Kanō-ha) és una de les més famoses de la pintura japonesa. La va fundar Kanō Masanobu (1434-1530), un contemporani de Sesshu i alumne de Shubun. Alguns especialistes diuen que, tot i que Masanobu dominava els elements de la pintura xinesa i de l'estil de Shubun, era en general mediocre i mancat de l'originalitat i la creativitat del seu mestre. Tanmateix, Masanobu va arribar a ser pintor oficial a la cort del shogun, i va ser aquesta elevada situació la que va garantir la influència i fama de l'escola Kanō. Els artistes que el van seguir van millorar el seu estil i els seus mètodes, i en una sola generació l'escola va florir.
Els treballs de l'escola eren el parangó de l'art del període Momoyama, i mentre la majoria d'escoles s'especialitzaven en un estil, mitjà, o forma, l'escola Kanō arribava a l'excel·lència en dos camps. Els pintors Kanō sovint treballaven a gran escala, pintant en portes corredisses o paravents escenes naturals d'ocells, plantes, l'aigua, o altres animals, cobrint el fons amb pa d'or. Alguns dels exemples més famosos se'n troben al castell Nijo, a Kyoto.
L'escola també és reconeguda pels seus paisatges monocroms de tinta sobre seda. Els seus pintors feien unes composicions molt planes, però equilibraven impecablement les detallades i realistes representacions d'animals i altres subjectes en primer pla amb uns abstractes (sovint completament blancs), núvols i altres elements de fons. L'ús de l'espai negatiu per a indicar distància, i per a suggerir la boirina, els núvols, el cel o el mar, prové dels estils xinesos tradicionals, i els artistes Kanō l'utilitzaven meravellosament. És interessant, potser, fixar-se en les pinzellades molt fortes amb les quals s'obtenien imatges igualment fortes sobre el que sovint és un mitjà molt subtil i suau. També és interessant observar el contrast entre aquestes pintures de tinta monocromàtiques pintades amb gran perícia i les formes d'or sobre el paper, gairebé cridaneres, però no menys precioses que aquests artistes creaven per a les parets i els paravents.

## Artistes de l'escola Kanō

* Kanō Masanobu (1434-1530), fundador de l'escola
* Oguri Sotan (1413-81)
* Kanō Motonobu (1476-1559), fill de Masanobu
* Kanō Eitoku (1543-1590)
* Kanō Hideyoru (m. 1557)
* Kanō Sanraku (1559-1635)
* Kanō Sansetsu (1589-1651), líder de l'escola Kyogano, una branca de l'escola Kanō, amb base a Kyoto
* Kanō Eino (1631-1697)
* Kanō Tan'yū (1602-1674)
* Kanō Tanshin (1653-1718)
* Kanō Hogai
* Hashimoto Gaho
* Watanabe Shiko (1683-1755)
* Toriyama Sekien (1712 -1788)
* Kiyohara Yukinobu

## Enllaços externs

* JANNUS / Kanouha.
# Espàrtoc I

Espàrtoc I o Espàrtac I (en llatí Spartocus o Spartacus, en grec antic Σπάρτοκος A') va ser un rei del Bòsfor Cimmeri.
Diodor de Sicília diu que cap a l'any 438 aC es va establir al regne una nova dinastia d'origen traci, amb Espàrtoc I que va substituir als arcanàctides que havien governat durant quaranta-dos anys. La capital es va establir a Panticapèon. Va regnar fins al 431 aC i el va succeir el que probablement era el seu fill Seleuc del Bòsfor.
Un segon rei de nom Espàrtoc podria haver regnat després de Seleuc, el 427 aC, ja que hi ha un període desconegut de vint anys.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Spartacus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 24 desembre 2020].
# Estació de Ribes de Freser

Mapa sinòptic línia R3 :
Cremallera de Núria :
Ribes de Freser i Ribes-Enllaç és un intercanviador ferroviari situat a la població de Ribes de Freser, a la comarca catalana del Ripollès. L'estació de Ribes de Freser és propietat d'Adif i es troba a la línia Ripoll-Puigcerdà, servida pels trens de la R3 de Rodalies de Catalunya (servei operat per Renfe), que tot i formar part de Rodalies no té tarifació com a tal. Ribes-Enllaç és el nom que rep l'estació del Cremallera de Núria de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya que puja fins a la Vall de Núria.
L'estació de Ribes del Ferrocarril Transpirinenc, tal com es coneixia la línia de Ripoll a Puigcerdà, va entrar en servei l'any 1919 quan es va obrir el tram entre Ripoll i Ribes de Freser. Posteriorment, l'any 1922, la línia va arribar fins a la Molina i a finals del mateix any fins a Puigcerdà.
L'estació del cremallera es va construir l'any 1935, quatre anys més tard de la inauguració de la línia l'any 1931, tot i que el cremallera ja partia des d'aquest indret. L'any 1985 es va renovar l'edifici, com també la resta de la línia, després que l'any 1984 el cremallera s'incorporés a Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. El 2008 s'hi posà una marquesina de plaques fotovoltaiques a l'estació.
L'any 2016, l'estació d'ADIF va registrar l'entrada de 13.000 passatgers.
Part dels trens procedents de l'Hospitalet de Llobregat finalitzen aquí el seu recorregut i l'inicien posteriorment cap a l'Hospitalet.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Rodalia de Barcelona |||||
| L'Hospitalet de Llobregat | Campdevànol | Planoles | terminal Puigcerdà La Tor de Querol |
| Cremallera de Núria de FGC |||||
| terminal | terminal | Ribes-Vila | Núria |

## Referències

* 1 2 «Conegueu la línia R3». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 26 de març 2010. [Consulta: 22 juliol 2010].
* ↑ «Història: cronologia» (PDF). Vall de Núria. Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 juliol 2010].
* ↑ «El tren de cremallera de Núria cumple 75 años». Vía Libre. [Consulta: 22 juliol 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
* Cremallera de Núria
# Estació d'esquí dels Angles

Els Angles, amb el mateix nom de la comuna on es troba, és una estació d'esquí que pertany a la comarca nord-catalana del Capcir.
Les seves pistes estan situades a les faldes orientals i nord-orientals del Roc d'Aude i del Mont Llaret, entre les cotes 1.650 i 2.370. Disposen, a més, de pistes d'esquí de fons. La xarxa d'innivació artificial es concentra sobretot a les pistes solanes que donen al Pla del Mir i a les pistes de retorn al poble.
Malgrat ser en el vessant mediterrani, com la resta d'estacions del Capcir, l'orientació és favorable a nevades i llevantades d'origen atlàntic.
Els últims anys, l'ús de neu artificial ha permès inaugurar la temporada d'esquí a mitjans o finals de novembre, de manera que ofereixen les seves pistes durant 150 dies.
Amb un volum de negoci de 8,4 milions d'euros (temporada 2004-2005), els Angles és el primer centre hivernal de la Catalunya del Nord, per davant de Font-romeu, i el 27è de França. El centre dona feina a uns 110 temporers, així com a més de 50 empleats fixos. L'estació és de titularitat pública.

## Referències

* ↑ L'estació d'esquí Els Angles en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «4 - Els Angles». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Els Angles». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'estació d'esquí Arxivat 2019-04-15 a Wayback Machine.