OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carracedelo

Carracedelo és un municipi de la província de Lleó, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. En el seu terme hi ha el Monestir de Santa María de Carracedo. És un dels municipis d'El Bierzo en els quals es parla gallec, tot i que s'està perdent per les noves generacions perquè no s'ensenya a les escoles.

## Nuclis de població

* Carracedelo
* Carracedo del Monasterio
* Posada del Bierzo
* Villadepalos
* Villamartín de la Abadía
* Villaverde de la Abadía

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 3459 | 3533 | 3633 | 3518 |

## Referències

* ↑ «Provincia de León (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ El plurilingüismo en España. María Teresa Turell, 2007. p 154
# Escut antic de Mur

Antic escut municipal de Mur, al Pallars Jussà, que entre 1972 i 2001 passà a ser escut del nou municipi de Castell de Mur. Fou substituït el 30 d'octubre del 2001 per l'escut actual, adaptat a la normativa vigent sobre símbols oficials.

## Descripció heràldica

De gules, un mur d'or.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Millà, 1968.
# Pau Duarri i Sapera

Pau Duarri i Sapera (Aguilar de Segarra, 1874-Navars, 1922). Mestre d'obres i autor del primer pla de Navars
Duarri va arribar a Navars el 1898 per treballar-hi de paleta. Les seves obres més immediates van ser aixecar les voltes de l'església entre 1901 i 1905, una actuació considerada prou complexa, el que denota la seva habilitat com a constructor. Malgrat la seva prematura mort als 48 anys, Duarri va tenir una intensa activitat constructiva al municipi tant en l'àmbit públic com privat.
Però el que l'ha situat com a personatge rellevant i amb una gran empremta en la història local és el plànol del municipi, signat el 1911. En el plànol, que es conserva, es planifica un creixement seguint les pautes de l'urbanisme més avantguardista de l'època; els carrers són amples i rectes. L'element més característic d'aquesta planificació fou la creació d'un espaiós passeig, una via d'aquestes característiques només es trobava a les ciutats. Se li va posar el nom de Ramon Vall, en reconeixement per haver cedit els terrenys dels carrers.
En aquella planificació hi van intervenir gent diversa, prohoms de l'època, com Ramon Vall, Joan Pascual, Francesc Batlló, Josep Mas, Josep Forcada i Jaume Pons.
El creixement urbanístic del poble fins als nostres ha seguit bàsicament el plànol de Pau Duarri, només l'any 1947 se'n va fer un de nou per posar al dia el creixement que havia sofert el poble.

## Referències

* ↑ Badia i Masgrau, Josep M. Navàs: història en imatges 1890-1979. Angle Editorial : Centre d'Estudis del Bages, 2000.
* ↑ Bricollé, David «Navàs reconeix el seu particular Ildefons Cerdà». Regió 7, 17-05-2011.
# Jhalawad

Jhalawad (o Jhalawar) fou un prant o districte (divisió) de Kathiawar, a la presidència de Bombai, situat al nord de la península del Kathiawar.
Agafava el seu nom del clan jhala dels rajputs i incloïa alguns estats tributaris de l'agència de Kathiawar entre els quals els principals eren Dhrangadra, on residia el cap del clan jhala, Limbdi, Wadhwan i altres estats menors. La superfície era de 10.303 km² i la població el 1901 era de 305.138 habitants.

## Vegeu també

* Gujarat.

## Referències

* ↑ Imperial Gazetteer of India, v. 14, p. 114.
# Barnabé Brisson (enginyer)

Barnabé Brisson (1777-1828), va ser un enginyer i matemàtic francès.
Va formar part de la primera promoció de l'École Polytechnique el 1794 i el 1798 va ingressar a l'École des Ponts et Chausées, essent nomenat enginyer ordinari el 1798 ingressant al cos d'enginyeria de l'Estat, institució a la qual va pertànyer tota la seva vida.
Després de treballar com enginyer al canal entre els rius Roine i Rin i al departament de l'Escalda (actualment a Bèlgica), va ser enviat al departament de Marne per reconstruir ponts, camins i obres d'art fetes malbé per la guerra.
A partir de 1820, a París, va ser professor de l'École des Ponts et Chausées, de la que en va ser inspector general a partir de 1821. També va ser nomenat secretari del Consell Nacional de Ponts i Carreteres. Va mantenir tots aquests càrrec fins a la seva mort prematura el 1828.
El tret principal de l'obra de Brisson és la defensa de la geometria descriptiva com a eina fonamental de l'enginyeria. Deixeble fervent de Monge (estava casat amb la seva neboda), va dedicar-li un obituari el 1818 i va fer una nova edició de la seva Geometrie Descriptive el 1820. Això no vol dir que no estigués al cas dels avenços en anàlisi matemàtica, com ho demostren els seus treballs sobre equacions diferencials i sobre teoria general.
La seva principal obra és Essai sur le système gènèral de navigation intéríeure de la France (Paris, 1829), publicada de forma pòstuma pel seu successor a l'École des Ponts et Chausées i que és un gran tractat d'hidràulica i d'economia.

## Referències

* ↑ Tarbé de Saint-Hardouin, pàgina 116.
* ↑ Tarbé de Saint-Hardouin, pàgina 117.
* ↑ Picon, pàgina 164.
* ↑ Grattan-Guinness, pàgina 528.
* ↑ Grattan-Guinness, pàgines 208-210.
* ↑ Tarbé de Saint-Hardouin, pàgina 118.

## Bibliografia

* Grattan-Guinness, Ivo. Convolutions in French Mathematics (en (anglès)). Birkhäuser, 1990. ISBN 3-7643-2240-3.
* Picon, Antoine «Les ingénieurs et la mathématisation. L'exemple du génie civil et de la construction» (en (francès)). Revue d'histoire des sciences, Vol. 42, Num. 1, 1989, pàg. 155-172. ISSN: 1969-6582.
* Tarbé de Saint-Hardouin, François-Pierre-H. Notices biographiques sur les ingénieurs des ponts et chaussées : depuis la création du corps, en 1716, jusqu'à nos jours (en (francès)). París: Baudry et Cie., 1884.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Barnabé Brisson (enginyer)» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Taton, René. «Brisson, Barnabé». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 3 abril 2016].
# Fractura d'Essex-Lopresti

La fractura d'Essex-Lopresti es refereix a un tipus especial de fractura a nivell de l'avantbraç, on s'observa una fractura a nivell del cap del radi amb una luxació en l'articulació ràdio-ulnar distal, sumat a més a una disrupció en la membrana interòssia, la qual cosa li confereix una gran inestabilitat. La lesió anomenada així en honor de Peter Essex-Lopresti, qui la va descriure el 1951.

## Mecanisme d'acció

Pacients que cauen des d'altura recolzant-se amb la mà.

## Diagnòstic

El dolor a nivell de l'articulació proximal i distal de l'articulació ràdio-ulnar, sumat a les imatges corresponents realitzen el diagnòstic. En general, s'observa una subluxació dorsal a nivell ulnar al canell.

## Referències

* 1 2 Essex Lopresti fracture at Wheeless' Textbook of Orthopaedics online
* ↑ Essex-Lopresti, P «Fractures of the radial head with distal radio-ulnar dislocation: report of two cases.». J Bone Joint Surg Br., 33B, 2, maig 1951, pàg. 244–7. PMID: 14832324 [Consulta: 20 setembre 2009].
# Chetia flaviventris

Chetia flaviventris és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: conca del riu Limpopo al Transvaal (Sud-àfrica) i Moçambic.

## Referències

* 1 2 «Chetia flaviventris» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Castell de la Roca de Nyer

El Castell de la Roca de Nyer (en francès anomenat de la Roca d'Anyer) és una edificació defensiva medieval en ruïnes, de la comuna de Nyer, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
És a l'entrada de les Gorges de Nyer, a la dreta de la Ribera de Mentet, al sud-est del poble cap de la comuna

## Toponímia

El lloc de la Roca de Nyer, o d'Anyer, apareix citat sota el nom de Sancto Pedro de Ruppe al segle xii i com a Ça Rocha el 1304. La capella annexa, esdevinguda ermita el segle xiv, fou anomenada hermita de Nostra Senyora de Nyer el segle xvii.
Ruppe és l'equivalent llatí del prellatí rocca, terme es refereix a un escarpament rocós i, per extensió, al castell que fou construït al seu cim.

## Història

El castell fou construït entre els segles x i xi com a punt estratègic defensiu a l'entrada de les Gorges de Nyer; fou remodelat els segles XV i XVI, poc abans de ser abandonat. Comprenia una capella, esdevinguda ermita i coneguda com a Mare de Déu de la Roca.
El conjunt d'edificacions fou reformat diverses vegades al curs dels segles; materials del castell, en ser abandonat, van ser reutilitzats per a l'edificació del santuari.
El castell està inscrit, per decret, com a monument històric des del 6 de maig de 1965.

## Referències

* ↑ El Castell de la Roca de Nyer en els ortofotomapes de l'IGN
* 1 2 «Castell de la Roca de Nyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Sagnes, 1985.
* 1 2 Basseda, 1990.
* ↑ Basseda, 1990, p. 796.
* 1 2 Ancien château de la Roca d'Anyer, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ De la Torre, 1990.

## Bibliografia

* Basseda, Lluís. Toponymie historique de Catalunya Nord, Volume 1. Prada de Conflent: Revista Terra Nostra, 1990.
* Becat, Joan. «101 - Nyer». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* De La Torre, Michel. Pyrénées-Orientales : Le guide complet de ses 224 communes. París: Deslogis-Lacoste, 1990. ISBN 2-7399-5066-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Nyer». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere; Bolòs i Masclans, Jordi. «Nyer: Torre de Nyòvols». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 545-546 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Pous, Annie de. La valle Engarra : Tours et châteaux du Haut-Conflent, 1973, p. 63-89 (Conflent, 62).
* Sagnes, Jean. Le pays catalan, t. 2. Pau: Société nouvelle d'éditions régionales, 1985, p. 579-1133. ISBN 2904610014.

## Enllaços externs

* Pàgina web sobre la Baronia de Nyer
# Església de Sant Martí de Merlès

Sant Martí de Merlès és una església del poble de Sant Martí de Merlès, al terme municipal de Santa Maria de Merlès (Berguedà). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau, coberta amb volta de canó i orientada a llevant, adossada a la casa rectoral. Té un campanar de planta rectangular, coberta a quatre vessants i amb ulls d'arc de mig punt adovellat. Les reformes del segle xvii modificaren sensiblement l'estructura primitiva de l'església romànica: es va canviar l'absis de mig punt per un presbiteri quadrat, es van fer dues capelles formant un creuer, la sagristia i la casa rectoral. L'any 1778 s'instal·là un retaule major i un altre a la capella lateral. L'any 1822 s'instal·la la del Roser.

## Història

La primera notícia documental sobre el lloc correspon al segle x, concretament l'any 988, pertanyent a la jurisdicció de l'antic castell de Merlès i prop de l'església de Santa Maria de Merlès, a l'altra banda de la riera de Merlès o d'Adest. Sant Martí era la parròquia dels masos situats a l'esquerra de la riera, dins el bisbat de Vic, ja que el terme entre el bisbat d'Urgell i el de Vic era la riera de Merlès. En la seva demarcació (14 masos el 1680) es trobava el castell d'aquest nom, que tingué com a sufragània l'església romànica de Sant Pau de Pinós.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Martí de Merlès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Fukuyama

Fukuyama (福山市, Fukuyama-shi) és una ciutat de la prefectura d'Hiroshima, al Japó.
El 2015 tenia una població estimada de 472.354 habitants i una densitat de població de 898 habitants/km². Té una àrea total de 461,23 km². És la segona ciutat més gran de la prefectura després d'Hiroshima.

## Geografia

Fukuyama està situada a l'extrem oriental de la prefectura de Hiroshima, fent frontera amb la prefectura d'Okayama per l'est. Pel sud, està encarada al mar Bingonada, on desemboca el riu Ashida que creua la ciutat. La municipalitat inclou les illes de Yokoshima i Tajima, així com diversos illots.

## Història

L'àrea de l'actual ciutat de Fukuyama fou fundada per Mizuno Katsunari com a poble castell el 1619.
Durant la modificació de la frontera entre les prefectures de Hiroshima i Okayama del 1876, el poble de Fukuyama passà a formar part de la prefectura de Hiroshima. El poble de Fukuyama esdevingué ciutat l'1 de juliol de 1916.
L'1 d'abril de 1998 fou nomenada ciutat-nucli del Japó.

## Referències

* ↑ «Population of Cities» (XLS) (en japonès). Statistics Bureau of Japan, 01-01-2015. [Consulta: març 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament d (japonès)
# Pericoma decoricornis

Pericoma decoricornis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Àsia: el Japó.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Jean-Herbert Austin

Jean-Herbert Austin (Port-au-Prince, 23 de febrer de 1950) fou un futbolista haitià de la dècada de 1970.
Participà amb la selecció d'Haití a la Copa del Món de futbol de 1974 però no disputà cap partit.
Pel que fa a clubs, destacà a la Universitat de Nova York i a Violette AC.

## Referències

* ↑ Jean Austin Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Jean-Herbert Austin a National-Football-Teams.com (anglès)
# Chetek

Chetek és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 2.180 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Chetek tenia 2.180 habitants, 939 habitatges, i 568 famílies. La densitat de població era de 358,2 habitants per km².
Dels 939 habitatges en un 25% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,9% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 39,5% no eren unitats familiars. En el 34,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,81.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,2% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 24,3% entre 25 i 44, un 20,8% de 45 a 60 i un 25,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.270 $ i la renda mediana per família de 40.114 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.375 $ mentre que les dones 18.906 $. La renda per capita de la població era de 17.922 $. Aproximadament el 9% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Chetek» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Chetek». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Carta de professió

Les cartes de professió són el document on les noves monges escrivien el ritu que seguirien en la seva cerimònia de Professió. Són importants en la mesura que donen informació diversa, tant de les comunitats religioses com del nivell d'alfabetització de les dones. A través d'elles se sap que els ritus de la professió es conserven encara tal com van ser establerts els primers temps. A Catalunya, els primers monestirs de monges van ser el de Sant Pere de les Puel·les de Barcelona, ja existent al 945, i el de Sant Daniel de Girona del 1017. Es mantenen els vots solemnes, la vida comunitària i l'obediència, a més de la petició escrita i firmada per la monja mateix.

## Característiques

Tal com la Regla de San Benet esmenta, una setmana abans de professar, la novella a novícia podia començar a dibuixar i decorar la carta, sempre al recte, o bé demanar a una altra monja que la hi decorés. Passada aquesta setmana d'exercicis, es procedia a la cerimònia, en què la monja realitzava els vots perpetus i presentava la seva carta de professió davant l'altar. Uns dies després, es realitzava la diligència, que s'escrivia al recte, i que signaven la priora i la superiora, a més de la nova monja, en presència de diversos testimonis. Aquestes cartes eren dipositades per sempre al monestir.
La majoria de les cartes de professió que es conserven segueixen un ordre o estructura similar, tant a Catalunya com en grans monestirs d'Espanya, com són Santa Maria de las Huelgas o el Monestir de Bernardes d'Alcalá de Henares, per exemple. Sempre s'escriu una diligència en la qual la nova monja deixa les seves dades personals com a testimoni de la professió: nom i cognoms de la monja, noms dels pares, lloc de naixement o de residència i edat en el moment de professar. Aquests documents són signats per la titular i queden ratificats a través de la signatura d'altres monges, que solen ser l'abadessa, la priora i una tercera monja, normalment d'edat avançada. La carta sol ser escrita per ella mateixa, tot i que en el cas que la monja sigui analfabeta, una altra germana realitza per ella l'escrit; aquesta altra monja sol ser la depositària o la mestra de novelles.

## Tipologia

A més de l'estructura formal, es troben diferents tipologies de cartes segons les seves característiques externes. La decoració sol ser mot rica. L'escrit mai ocupa el total del full, normalment la caixa d'escriptura ocupa només una part, ja que solen estar decorades amb motius vegetals o animals, geomètrics, o bé motius religiosos o figuratius d'àngels, sants o verges, arquitectures, etc. Tot i que teòricament la carta la decorava la mateixa monja o una altra germana de la comunitat, normalment ho acabava fent un dibuixant o miniaturista, almenys fins a l'aparició i expansió de la impremta, moment en què es crearen models o plantilles amb la decoració preparades i on només calia escriure la carta en si.

## Referències

* 1 2 3 4 La pintura femenina als monestirs: les cartes de professió monàstiques. Barcelona: Institut Català de les Dones, 2013 [Consulta: 20 setembre 2013].
# Escoles Roig

Les Escoles Roig són una obra del municipi de Torredembarra (Tarragonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les escoles Roig de Torredembarra, són un edifici quadrat, amb planta baixa i pis. La data de construcció (1892) es pot observar al pis alt de l'habitatge, concretament a la part central damunt de la finestra tripartita. La planta baixa presenta dues portes d'accés enlairades damunt d'una petita escalinata, sobresortint del cos central podem observar dues ales a banda i banda de la planta baixa amb finestres bipartides, tres a cada costat que presenten una perfecta simetria. Damunt de la planta baixa i la seva part central, apareix el primer pis amb finestra tripartita i dues finestres petites i senzilles al costat.

## Història

L'edifici va ser promogut per l'indià Antoni Roig i Copons (1817-1885), és un dels exemples d'emigrants catalans que va marxar a Amèrica cercant nous horitzons. A la seva tornada per voluntat expressa en el seu testament decideix invertir part del seu capital en educació.
El Patronat Antoni Roig es va formar després de la seva mort per complir les seves voluntats: que es desenvolupés la instrucció pública i es proporcionés una dot a noies pobres del poble quan es casessin. L'any 1996, es construeix una escola nova. Actualment l'edifici històric, és la seu de serveis municipals d'ensenyament i benestar social i de diverses entitats del municipi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Escoles Roig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2016].

## Enllaços externs

* «Escoles Roig». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ful

* No s'ha de confondre amb Ful medames.
El ful és la llengua del poble fulbe o fula (també coneguts com a peul o fulani), que forma part del grup nigerocongolès parlat a l'oest de l'Àfrica. És conegut també amb els noms de fula, fulani, fulbe, fulfulde, futa-jalon, pël, peul i pulaar.

## Extensió i estatus

El ful és parlat com a llengua materna pels fulbe i grups relacionats (com els tuculor a la vall del riu Senegal) de Senegàmbia i Guinea al Camerun i Sudan. També el parlen com a segona llengua diversos pobles de la regió, com el kirdis del nord del Camerun i nord-est de Nigèria. Es calcula que hi ha entre 10 i 16 milions de parlants nadius, agrupats en set dialectes diferents. S'escriu en l'alfabet llatí amb algunes lletres modificades per diacrítics. És llengua oficial a Senegal (Pulaar) i Nigèria (Fulfulde). A Guinea té l'estatus de llengua regional (Pular), on molts parlants són monolingües. I és llengua nacional a Mali (Maasina) i a Níger (Fulfulde).

## Varietats

Tot i que existeixen moltes varietats diferents del ful, es considera plenament una única llengua. Wilson (1989) manifesta que «els viatgers no troben impossible la comunicació en una vasta extensió de territori», i Ka (1991) conclou que malgrat la gran extensió i la gran variació dialectal, el fulfulde és fonamentalment una única llengua. No obstant això, segons l'Ethnologue ha calgut fer nou traduccions diferents de la Bíblia per fer-la comprensible a tots els parlants de ful, de manera que es tracten aquestes varietats com a llengües diferents.

## Característiques lingüístiques

El ful té un sistema pronominal de tipus al·literatiu. Els radicals són de tipus monosil·làbic tancat i es basen en una combinació de noms (fins a 26 classes) i temps verbals, modificats per infixos. El fonema inicial de la paraula pot canviar segons si està en singular o en plural.

## Referències

* ↑ «Diccionari de llengües del món». TERMCAT.
* ↑ «Fulah». Ethnologue.
* ↑ "...malgré son extension géographique et ses variations dialectales, le fulfulde reste une langue profondément unie." Ka, Fary. 1991. "Problématique de la standardisation linguistique: Le cas du pulaar/fulfulde." In N. Cyffer, ed., Language Standardization in Africa. Hamburg: Helmut Buske verlag. P. 35-38.

## Bibliografia

* Wilson, W. A. A. (1989). Atlantic. a John Bendor-Samuel (Ed.), The Niger–Congo Languages, pp. 81–104. (en anglès)