OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# James Gordon Bennett Jr.

James Gordon Bennett Jr. (Nova York, 10 de maig de 1841 – Bèuluec de Mar, 14 de maig de 1918) va ser l'editor de The New York Herald, fundat pel seu pare, James Gordon Bennett Sr. (1795–1872), que havia emigrat d'Escòcia. Habitualment era conegut com Gordon Bennett per distingir-lo del seu pare.
Entre els seus molts èxits relacionats amb l'esport, va organitzar tant el primer partit de polo com el primer partit de tennis als Estats Units, i va guanyar personalment la primera cursa transoceànica de iots. Va patrocinar exploradors com el viatge d'Henry Morton Stanley a Àfrica per trobar David Livingstone i el desafortunat intent de l'USS Jeannette al pol nord.

## Biografia

Bennett va néixer el 10 de maig de 1841 a la ciutat de Nova York, fill de James Gordon Bennett Sr. (1795–1872), el fundador i editor del New York Herald. Era fill únic. Va créixer sobretot a França i va assistir a l'École Polytechnique.
El 1861 es va traslladar als Estats Units i es va allistar a la Marina de la Unió. El 1867, sota la tutela del seu pare, va fundar The Evening Telegram, un diari d'entreteniment i xafarderies que més tard es va convertir en el New York World-Telegram. L'1 de gener de 1867, l'ancià Bennett li va cedir el control del Herald. Bennett va augmentar el perfil del diari a l'escenari mundial quan va proporcionar el suport financer per a l'expedició de 1869 d'Henry Morton Stanley a l'Àfrica per trobar David Livingstone a canvi que el Herald tingués l'exclusiva del viatge de Stanley.
El 1872, va encarregar un edifici a Manhattan a Arthur D. Gilman, que va popularitzar l'estil Segon Imperi i les façanes de ferro colat. L'edifici encara existeix, al carrer Nassau. Encara que el va vendre el 1889 i va ser molt ampliat durant els cinc anys següents, continua sent conegut com The Bennett Building. Va ser construït en un lloc que abans ocupaven les oficines i la impremta del Herald, i el Herald va tornar a traslladar-s'hi més tard. El 1890, va encarregar un nou edifici Herald a la Sisena Avinguda amb Broadway, acabat el 1895.
El 1880, Bennett va establir edicions internacionals del seu diari a París i Londres; el seu successor és l'edició internacional del New York Times, coneguda llavors com International Herald Tribune. El 1883, es va associar amb John W. Mackay per fundar la Commercial Cable Company. Va ser un negoci reeixit i va proporcionar grans ingressos addicionals a Bennett.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Landmark Preservation Analysis – Bennett Building – James Gordon Bennett, Jr. and The Daily Herald» p. 2. NYC Landmarks Preservation Commission. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 11 juliol 2022].
* ↑ "Gordon Bennett: A puzzling British exclamation" World Wide Words
# James Gralton

James Gralton (17 d'abril de 1886–1945) va ser un líder comunista irlandès, que va esdevenir ciutadà dels Estats Units després d'emigrar-hi l'any 1909, i va ser l'únic irlandès deportat que hi ha hagut mai des d'Irlanda.
El director Ken Loach en va fer una pel·lícula acabada el 30 de maig de l'any 2014 titulada Jimmy's Hall que va ser seleccionada per participar en el Festival de Cannes de 2014.
James Gralton nasqué en una granja a Effrinagh, Parish de Kiltoghert, situat a unes 6 milles de Carrick-on-Shannon al County Leitrim. Els seus pares es deien Micheal Gralton i Alice Campbell.
Gralton emigrà als Estats Units el 1909, però tornà a irlanda per lluitar en la guerra per la independència del seu país, i l'any 1932 essent ja el cap del Revolutionary Workers' Group al comtat de Leitrim, un predecessor del Communist Party of Ireland. Va fer funcionar una sala de ball a Effrinagh on també exposava els seus punts de vista polítics. Hi va haver violentes protestes contra aquests balls, protagonitzades per clergues catòlics, que van acabar amb un tiroteig. Poc després, el 9 de febrer de 1933, va ser arrestat i més tard deportat als Estats Units d'Amèrica, basant-se en el fet que era un estranger. Per això hi va haver protestes públiques organitzades per l'IRA, Irish Republican Army.
Poc abans de morir de càncer d'estómac, a Nova York el 29 de desembre de 1945, es casà amb Bessie Cronogue (m. 1975), una dona de Drumsna, al comtat de Leitrim, a poques milles d'on ell s'havia criat.

## Referències

* ↑ «Director Ken Loach returning to Ireland». RTÉ 10, 29-04-2013.
* ↑ Smith, Neil. «Mike Leigh and Ken Loach films selected for Cannes». BBC News, 17-04-2014. [Consulta: 17 abril 2014].
* 1 2 MacEoin, Uinseann. Survivors. Argenta Publications, 1980, p. 15.
* ↑ Walsh, Pat. Irish republicanism and socialism: the politics of the republican movement, 1905 to 1994. Athol Books, 1994, p. 29. ISBN 978-0-85034-071-6.
* ↑ Daiken, Leslie H. Good-bye, twilight: songs of the struggle in Ireland. Lawrence & Wishart, 1936, p. 102. OCLC 7327561.
* ↑ Coogan, Tim Pat. The IRA. Palgrave Macmillan, 2002, p. 75–76. ISBN 978-0-312-29416-8.
* ↑ Ferriter, Diarmaid. «DIB at the movies: James Gralton». Projects: Dictionary of Irish Biography. Royal Irish Academy. Arxivat de l'original el 2014-05-31. [Consulta: 14 maig 2030].

## Bibliografia

* O'Farrell, Padraic. Tales for the telling: true life stories of Irish 'scandals'. Collins Press, 1996, p. 41–56. ISBN 978-1-898256-16-8.
* Deported - The Gralton Story, a film by Michael Carolan
# John Marston

John Marston (7 d'octubre de 1576 - 25 de juny de 1634) fou un poeta, dramaturg i satíric anglès durant el període isabelí i jacobí. Tot i que la seva carrera com a escriptor només durà una dècada, la seva obra és recordada sobretot pel seu estil enèrgic i sovint fosc, amb contribucions al desenvolupament d'un estil jacobí distintiu en la poesia i el seu particular lèxic.

## Biografia

Era fill d'un advocat i estudià al Brasenose College d'Oxford. El 1595 es traslladà a Londres després que l'admetessin al Middle Temple, tres anys abans. Estava interessat en la poesia i en el teatre, tot i que son pare desitjava que abandonés aquestes aficions.
La seva breu carrera literària començà amb la seva obra poètica més destacada: Pigmalió, obra eròtica i llicenciosa publicada el 1598. També va publicar un llibre de sàtires: The Scourge of Villanie, el 1598 també. Alguns autors consideren que els personatges shakesperians de Tersites i Iago, així com els discursos de bogeria de Lear estan influenciats per The Scourge of Villanie. El bisbe de Londres, George Abbot, va prohibir l'Scourge i feu que el cremessin en públic juntament amb còpies d'obres d'altres satírics el 4 de juny de 1599.
El setembre d'aquell any, John Marston començà a treballar per a Philip Henslowe com a dramaturg. Tradicionalment s'ha considerat que la seva primera obra fou Histriomastix (representada al voltant del 1597), sembla que fou l'espurna que començà la "guerra dels teatres", la polèmica literària entre Marston, Johnson i Dekker, que va transcórrer entre 1598 i el 1601. Jonson va parodiar Marston al Clove d'Every Man Out of His Mumour, com Crispinus a Poetaster i com Hedon a Cynthia's Revels. Jonson el criticava com a fals poeta, un escriptor va i descurat que plagiava les obres dels altres i amb una obra pròpia plena de desagradables neologismes. Marston potser va satiritzar Jonson com l'arrogant i complaent crític Brabant Senior a Jack Drum's Entertainment i com el dramaturg i satíric envejós i misàntrop Lampatho Doria a What You Will. Sembla que al final es varen reconciliar, tot escrivint Marston un poema com a prefaci de l'obra de Jonson Sejano el 1605 i dedicant El descontentament (1603) a Jonson. El 1605 treballà amb George Chapman i Ben Jonson a Cap a l'est!, una sàtira que provocà les detencions de Chapman i Jonson per unes expressions que ofenien els escocessos. El 1607 va acabar la seva carrera teatral venent la seva participació en la companyia de Blackfriars.
Es traslladà a casa del seu sogre i començà a estudiar-hi filosofia. El 1609 es convertí en lector a la Biblioteca Bodleiana d'Oxford, fou nomenat diàcon el 24 de setembre i sacerdot el 24 de desembre de 1609. Va morir el 24 de juny de 1634 a Londres i fou enterrat a Middle Temple Church.
# Jani Leinonen

Jani Leinonen (Hyvinkää, 22 de març de 1978) és un artista visual finlandès. És conegut per les seves obres d'art públiques que critiquen el capitalisme mitjançant la reutilització d'imatges i icones de marques corporatives. Es va graduar a l'Acadèmia de Belles Arts de Hèlsinki el 2002.

## Trajectòria

El gener de 2011, Leinonen va encapçalar un grup que es feia dir «Food Liberation Army». El grup va furtar una estàtua de mida humana de Ronald McDonald d'un restaurant McDonald's de Hèlsinki, i va publicar vídeos al seu lloc web amenaçant amb «decapitar» el pallasso si McDonald's no responia a preguntes sobre la seva ètica. No obstant això, McDonald's es va negar a «negociar amb delinqüents» i la policia finlandesa va assaltar la casa de Leinonen, arrestant dues persones i confiscant-ne els telèfons mòbils i els ordinadors.
El juny de 2014, la instal·lació de Leinonen a Budapest, Hunger King, va criticar la llei hongaresa que prohibia a les persones sense llar dormir al carrer. La instal·lació imitava un restaurant Burger King. El desembre de 2014, una galeria de Tòquio va eliminar les sabates de les marques Hello Kitty i Doraemon que formaven part d'una exposició de Leinonen que satiritzava les lleis sobre drets d'autor.
El 2015, Leinonen va ser un dels artistes convidats al projecte d'art temporal Dismaland organitzat per l'artista de carrer Banksy.
El gener de 2019, l'obra McJesus, consistent en un Ronald McDonald crucificat, va causar un motí al Museu d'Art de Haifa quan centenars de manifestants cristians llançaren pedres a la policia car se'ls bloquejava l'entrada al museu per a retirar l'estàtua.

## Referències

* ↑ «Artist Known as Jani Leinonen». Jani Leinonen Official Homepage. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ «Finnish pop artist pokes at the worlds of advertising and art». Embassy of Finland, Washington D.C., 03-02-2009. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ Voon, Claire. «Learn to Fight Capitalism at the School of Disobedience». Hyperallergic, 20-08-2015. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ «Answer our questions McDonalds, or Ronald gets it!». France 24, 11-02-2011. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ Nolan, Dan. «Hunger King: the artwork highlighting the plight of Hungary's homeless». The Guardian, 15-06-2014. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ «Tokyo gallery loses nerve over Finnish artist's corporate branding artwork». Yle News, 23-12-2014. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ Wyatt, Daisy. «Dismaland: The artists doing cooler things than Banksy at his 'bemusement park'». The Independent, 26-08-2015. Arxivat de l'original el 12 de gener 2019. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ Shpigel, Noa. «Hundreds Protest in Israel Over 'McJesus' Art Exhibit». Haaretz, 11-01-2019. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ Earnst, Douglas. «Jani Leinonen, 'McJesus' creator, says Haifa exhibit not his choice after Arab Christians protest». The Washington Times, 14-01-2019. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «BDS-backing artist asked Haifa museum to remove his controversial 'McJesus' sculpture» (en anglès), 14-01-2019. [Consulta: 11 novembre 2020].
# Jaume Galobardes

Jaume Galobardes (Santa Coloma de Gramenet 1776-1863) fou un pagès i tractant de vins. Considerat com un pagès il·lustrat, l'any 1817 va iniciar la redacció d'una crònica del dia a dia de la Santa Coloma de l'època. Iniciada a les darreries del segle xviii, la crònica seria ampliada per diversos dels seus mateixos descendents. Les últimes referències escrites daten de l'any 1990.

## El Llibre de Jaume Galobardes

L'any 1817 Jaume Galobardes va iniciar la redacció d'una crònica del fets que succeïen al seu entorn així com tot allò que ell sabia, escoltava, recordava o llegia. Igualment s'hi poden resseguir els efectes de conflictes europeus, notícies de pobles de l'entorn, preus de productes, costums, famílies, consells per als cultius, anècdotes, etcètera.
Mort Jaume Galobardes, el llibre seria continuat pel seu fill Joan. Finalment, les darreres anotacions són d'un dels últims descendents de la nissaga: Miquel Arús i Galobardes, l'any 1990. El resultat, doncs, és un llibre que ens permet conèixer la vida a Santa Coloma de Gramenet des de finals del segle xviii, ja que Jaume Galobardes arriba a fer memòria dels seus primers records, fins a les darreries del segle xx.
Es poden diferenciar dues parts dins el mateix llibre: una primera part dedicada a oracions i pregàries de caràcter religiós que mostren la religiositat de l'autor; i una segona part dedicada a relatar els fets més immediats del dia a dia del seu entorn més immediat.
Actualment el llibre de Jaume Galobardes es troba exposat al Museu Torre Balldovina. Va ser cedit pel senyor Miquel Arús. S'han realitzar diversos treballs d'estudi sobre el mateix llibre, com és el cas de Joan Vilaseca i Segalés de l'any 1973 o més recentment, quan va ser restaurat per a la seva exposició, moment en què se'n va realitzar una edició transcrita al català actual.

## Bibliografia

* Sagués i Baixeras, Ramon (direcció i coordinació general). El llibre de Jaume Galobardes (1776-1863). Crònica del seu temps. Museu Torre Balldovina, 1992. ISBN 84-606-0684-8.
# Joan Nin i Romeu

Joan Nin i Romeu (Calafell, Baix Penedès, 17 de juny de 1922 - Calafell, 15 de febrer de 1998) va ser un poeta català. Fill d'una família de pagesos, tota la seva vida va estar guiada per la seva afició al conreu de la poesia, que el portà a col·laborar amb diverses revistes locals i provincials com Retruc i Unión i a l'emissora Calafell Ràdio. Al llarg de la seva vida literària se li van concedir nombrosos premis a Calafell (Premi Salvador Espriu), Vilanova i la Geltrú (Setmana del Mar), Reus i Ulldemolins. Va fer col·laboracions habituals en mitjans de comunicació i en revistes científiques i culturals.
Va fer altres activitats professionals durant la seva vida: pagès, empleat d'una cooperativa agrícola i administratiu. L'any 1982 l'Ajuntament de Calafell va publicar-li una antologia de poemes i proses amb el títol De tot. Recull de poesies i proses.
Va morir a l'edat de 76 anys degut a problemes pulmonars que ja tenia al néixer. L'any 2003 se li va fer un homenatge pòstum, durant l'entrega dels premis de poesia Salvador Espriu de Calafell.

## Llibres publicats

* De tot: recull de poesies i proses. Barcelona: Bisani, 1982
* Fins aquí. Tarragona: El Mèdol, 1999

## Referències

* 1 2 3 4 gencat.net, Nin Romeu, Joan
* ↑ gencat.net, De tot. Recull de poesies i proses
* ↑ vilaweb.cat, 16 de desembre de 2003, Autor de la canço Calafell,Calafell ,amb Josep Bastons que hi posá la musica. El barceloní Tomàs Àrias guanya el premi de poesia Salvador Espriu de Calafell
# Joan Pau II (minisèrie)

Joan Pau II (títol original en anglès, Pope John Paul II) és una minisèrie de televisió del 2005 que dramatitza la vida del Papa Joan Pau II (Karol Józef Wojtyła) des dels seus primers anys d'adult a Polònia fins a la seva mort als 84 anys. S'ha doblat al català.
La minisèrie va ser escrita i dirigida per John Kent Harrison i es va emetre als Estats Units a la cadena CBS els dies 4 i 7 de desembre de 2005. Es va estrenar per primera vegada a la Ciutat del Vaticà el 17 de novembre de 2005 i deu dies després a tota Itàlia a Rai 1.
Jon Voight interpreta un Karol Wojtyła més gran (després de la seva investidura com a papa el 1978), mentre que Cary Elwes retrata Wojtyła en la seva vida anterior des de 1939 fins a 1978. Voight va ser nominat a un premi Emmy per la seva interpretació.
El repartiment es completa amb James Cromwell com l'arquebisbe Adam Stefan Sapieha, Ben Gazzara com el cardenal Agostino Casaroli, i Christopher Lee com el cardenal Stefan Wyszyński. L'actor polonès Mikolaj Grabowski apareix com el cardenal alemany Joseph Ratzinger, que succeiria Joan Pau II com a papa Benet XVI.

## Referències

* ↑ «TV-3 dramatiza en una serie la vida de Juan Pablo II» (en castellà). El Periódico, 29-03-2009. [Consulta: 10 novembre 2023].
# Joan Pedrola

Joan Pedrola (Barcelona, 24 d'abril de 1990) és un model i actor català. Ha treballat amb Emporio Armani, Dolce & Gabbana o Moschino. Ha desfilat a la Mercedes-Benz Fashion Week Madrid i a MFShow Men, també ha aparegut en diversos editorials i campanyes de moda.

## Carrera
### Modelatge

Joan Pedrola va començar en el món de la moda amb 20 anys. El 2009 signa un contracte amb Major Model Management. La seva primera campanya va ser per a un anunci de la marca Dolce & Gabbana, fotografiat per Mario Testino. Va participar en el seu primer anunci de televisió per al perfum «212 VIP» de Carolina Herrera. Ha desfilat en espectacles de moda de Nova York, Milà i París per a dissenyadors com Thierry Mugler, Roberto Cavalli, Prada, Dolce & Gabbana, Issey Miyake, Raf Simons, Michael Bastian, Michael Kors o Versace.

### Carrera interpretativa

El 2017 es va endinsar en el món de la interpretació, formant-se a l'escola Eolia de Barcelona, la seva ciutat natal. El seu primer paper va ser per al curtmetratge d'Ernest Desumbila Blood Metal Revenge el 2019. També ha participat en funcions de teatre de l'escola on va realitzar els seus estudis, com l'obra L'últim dia al món. El 2021 va participar episòdicament en la sèrie de televisió de Netflix El inocente. A més, es va confirmar el seu fitxatge per protagonitzar Bienvenidos a Edén, també de Netflix, juntament amb Belinda, Ana Mena o Amaia Salamanca. Mesos després, es va anunciar la seva participació a la d'Atresplayer Premium La edad de la ira.

## Referències

* ↑ «Datos, medidas y apariencia del modelo Joan Pedrola». [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ «Los modelos masculinos de la MFSHOW Men». Arxivat de l'original el 2021-05-18. [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ Vilanova, Ton. «Joan Pedrola, el chico diferente de la 'Spanish Mafia'», 25-07-2013. [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ «Españoles por Milán... Los modelos ‘made in Spain’ conquistan la pasarela italiana», 19 enero 2011. [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ «Joan Pedrola - Spanish Fashion Model». [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ Calata, Joe. «Joan Pedrola Por Juanjo Molina Para DT Lux Magazine», 29-09-2016. [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ «‘Blood Metal Revenge’, con Frank Feys, se presenta en el Festival de Sitges», 06-10-2019. [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ «'La edad de la ira': La nueva serie de Manu Ríos tras 'Élite'. Reparto, sinopsis y estreno» (en castellà). Diez Minutos, 02-09-2021. [Consulta: 4 setembre 2021].
# Josep Aymemí Ferrer

Josep Aymemí Ferrer (Almoster, 1881-1952) fou un missioner català que va destacar com a predicador a Texas, a Mèxic, amb tribus de natius americans d'Arizona, al Perú, a Cuba i altres llocs (fins a 15 missions). El seu germà Antoni Aymemí Ferrer també fou missioner.

## Referències

* ↑ Personatges Il·lustres del baix Camp i el Tarragonès. Aias, 2009, p. 15.
# Joan Carreras i Goicoechea

Joan Carreras i Goicoechea (Barcelona, 22 de juliol del 1962) és un periodista, guionista de televisió i escriptor català.

## Biografia

Fill de Joan Carreras i Martí, és professor associat de la Facultat de Comunicació a la Blanquerna, on imparteix classes de periodisme digital. Ha treballat durant una dècada a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, on ha estat director el Canal 33 i un dels responsables de la creació del programa Info-K. Al 324.cat experimentà amb nous formats i narratives digitals. També treballà a l'Avui, el Diari de Barcelona i El Temps.
Cafè Barcelona (Proa) és la cinquena novel·la de Joan Carreras. Els seus personatges sovint no expressen el que realment volen dir. Tenen secrets. Es mouen entre Amsterdam i Barcelona, i els persegueix la culpa. L'escriptor els dona una altra oportunitat. La novel·la va rebre el Premi Ciutat de Barcelona el 2014.
El 2014 també rebé el Premi Sant Jordi de novel·la per a L'àguila negra, que al seu torn fou el quart llibre de ficció en català més venut durant la diada de Sant Jordi de 2015.

## Obra publicada
### Reculls de relats

* Les oques van descalces (Quaderns Crema, 1990)
* La bassa del gripau (Quaderns Crema, 1993)

### Novel·les

* La gran nevada (Empúries, 1998)
* Qui va matar el Floquet de Neu (Empúries, 2003)
* L'home d'origami (Amsterdam, 2009)
* Carretera secundària (Proa, 2012)
* Cafè Barcelona (Proa, 2013)
* L'àguila negra (Proa, 2015)
* La dona del Cadillac (Proa, 2017)
* Torno a casa (Proa, 2021)

## Premis i reconeixements

* 2012 — Premis Literaris de Cadaqués — Carles Rahola de periodisme. Postals de la nostàlgia des de Cadaqués
* 2014 — Premi Ciutat de Barcelona de literatura catalana per a Cafè Barcelona
* 2014 — Premi Sant Jordi de novel·la per a L'àguila negra

## Referències

* ↑ «Joan Carreras i Goicoechea». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Serra, Montserrat «Joan Carreras, @janquim, publica 'Carretera secundària». Vilaweb, 12 març 2012 (2012-03-12).
* ↑ ««El professor Joan Carreras publica ‘Carretera secundària'»». Arxivat de l'original el 2013-10-29. [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Creat, 2014, p. 178.
* ↑ Marimon, Sílvia «Joan Carreras». Ara, 07-12-2013 [Consulta: 11 desembre 2013].
* ↑ «Connexió directa». , 01-02-2014 [Consulta: 7 febrer 2014].
* ↑ M., S. «Joan Carreras, premi Sant Jordi de novel·la». Ara, 22-12-2014 [Consulta: 22 desembre 2014].
* ↑ Frisach, Montse «La diada de Sant Jordi recupera l'alegria» (paper). El Punt Avui, 24-04-2015, p. 28-29 [Consulta: 24 abril 2015].
* ↑ «Joan Carreras publica la quarta novel·la Carretera secundària». Arxivat de l'original el 2013-06-29. [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ Blog oficial del llibre
* ↑ Carretera secundària
* ↑ «Jaume Cabré, Rafel Nadal, Sílvia Soler i Xavier Bosch, entre les novetats del 2017». Diari de Girona, 06-01-2017.

## Enllaços externs

* Joan Carreras i Goicoechea - Lloc web oficial
* Joan Carreras i Goicoechea al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
# Joan Casablancas i Bertran

Joan Casablancas i Bertran (Sabadell, 1 de març de 1912 - 2 de març de 1998) fou un empresari català, fill del també empresari Ferran Casablancas i Planell i germà de Ferran Casablancas i Bertran.

## Biografia

Estudià química tèxtil a la ciutat alemanya de Krefeld, va viure vint-i-cinc anys als Estats Units i, en tornar a Barcelona de l'exili, fou gerent i conseller delegat d'Industrias Casablancas entre 1960 i 1973 i president del Banc Mercantil de Manresa. Amb l'absorció del banc per part de Banca Catalana, passà a formar part del seu consell d'administració i fou president de la Fundació Enciclopèdia Catalana després de la mort d'Antoni Forrellad i Solà.
També fou vocal de l'Hospital General de Catalunya, accionista fundador de Tele/eXpres, president de Gráficas Industriales i conseller de la Companyia d'Aigües de Sabadell. El 1986 va rebre la Creu de Sant Jordi. És oncle de John Casablancas.

## Referències

* 1 2 3 4 «Estos son los ex directivos de Banca Catalana contra los que se ha dirigido la acción del fiscal». La Vanguardia, 10-07-1984, pp. 21-22.
* ↑ «Nocrológicas. Joan Casablancas Bertran» (en castellà). La Vanguardia, 03-03-1998. [Consulta: 6 agost 2017].
* ↑ Cabanes, Francesc «La família Casablancas». El Punt Avui, 28-07-2013.
# Joaquim Doy i Guri

Joaquim Doy i Guri va ésser advocat i batlle d'Arenys de Mar entre 1958 i 1972.
Fou militant de la Lliga Regionalista i regidor d'aquest partit polític el 1934. En va dimitir a finals de 1934 per ocupar el càrrec de jutge municipal.
Durant la Guerra Civil espanyola es va mantindre ocult en diversos llocs de Barcelona. De tornada a Arenys de Mar s'afilià a FET-JONS i col·laborà amb la CNS local (en fou assessor jurídic primer i delegat després). Paral·lelament, dins del partit fou promocionat al càrrec de secretari local.
Fou triat regidor en les eleccions del terç familiar de 1948 i prengué possessió de la segona tinència d'alcaldia (el 1952 arribà a la primera).
Proclamat el 1955 pel mateix terç sense necessitat de comicis, mantingué la primera tinència fins que fou nomenat batlle.
Fou diputat provincial des de 1958 fins al seu cessament. Ja, a la fase final del seu mandat, hi va haver molts enfrontaments en el si de la mateixa corporació.

## Bibliografia

* Marín, Martí: Els Ajuntaments Franquistes a Catalunya (Política i administració municipal 1938-1979). Lleida. Pagès Editors. Col·lecció Seminari, 12. 496 pp.