OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castellot de Marcovau

El Castellot de Marcovau és una obra del municipi de Foradada (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'anomenat Castellot de Marcovau es troba al vessant nord del turó que ocupa el petit nucli de Marcovau. Es tracta d'un gran casal de planta quadrada d'aproximadament 12 m de costat i que consta de dues plantes i golfes. Afronta amb el carrer Major al nord, la plaça del castell a l'oest, amb una casa que s'hi adossa al sud i amb un pati i el carrer de Sant Joan a l'est. La teulada és a doble vessant amb el carener en sentit nord-sud i ràfec disposat en dos nivells de teula i maó. La teulada de teules ha estat substituïda per una coberta de planxes de zinc.
La meitat inferior de la façana est, actualment mig amagada per una mena de porxo de pilars de ciment i coberta metàl·lica, està feta amb aparell de pedra sorrenca desbastada de diverses mides lligada amb morter de calç. A partir del primer pis està feta amb maçoneria de morter encofrada. En aquest primer pis hi ha, a part d'una finestra quadrada a l'esquerra, dos balcons rectangulars amb plataformes de pedra motllurada en la part central. Al nivell corresponent a les golfes només hi ha una petita finestreta quadrada a la banda esquerra.
La façana nord està totalment arrebossada amb morter de calç i presenta dues petites obertures rectangulars a l'alçada de la primera planta, dues finestres rectangulars a la zona central, sense guardar cap simetria, i dues obertures rectangulars més a l'alçada de les golfes.
La façana de ponent està feta majoritàriament amb aparell irregular de pedra desbastada lligada amb morter de calç, excepte la zona superior dreta que està refeta o reparada amb maó. Conté dues portes a l'alçada de la planta baixa, la de la dreta com a accés principal a l'habitatge i la central, més ampla, com a accés a un garatge. Totes dues són senzillament rectangulars i en els marcs es nota que han estat refetes. A la primera planta s'obre un balcó sobre la porta del garatge i una finestra a cada banda. La de la banda esquerra consistia originalment en un balcó al qual es va construir un ampit amb maó. No hi ha cap mena d'ornament.
La imponent presència d'aquest casal, que es creu que va assumir la funció defensiva quan el castell fou enderrocat, propicià que fos anomenat 'castellot'. Actualment la seva funció és de masia, destinada en part a l'habitatge i en part a l'explotació agropecuària.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castellot de Marcovau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2016].
# Casal Sant Jordi

«Casal Sant Jordi» té aquests significats:
* Casal Sant Jordi (Aiguafreda)
* Casal Sant Jordi (Barcelona)
# Casal Popular (Palafrugell)

Casal Popular fou una societat recreativa d'arrel catòlica del municipi de Palafrugell (Baix Empordà). El seu edifici, d'estil noucentista, està inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El Casal Popular està situat al carrer de la Caritat. L'edifici, construït en un pla endarrerit respecte de la línia del carrer, presenta una porta d'arc rebaixat, arc que es repeteix a totes les obertures de la part baixa; les de la part superior són d'arc de mig punt, que emmarca obertures menors, rectangular la central i d'arc escarser les laterals.
Un balcó amb barana de balustres abasta les tres obertures centrals. Hi ha dos ocults ovalats als extrems. El coronament és sinuós, amb cornisa motllurada. La façana posterior de l'edifici, d'aspecte molt similar en origen, apareix modificada.

## Història

L'edifici va ser bastit durant la dècada dels anys 1910 en el mateix emplaçamet on anteriorment hi hagué l'Ateneu de Palafrugell. Fou una de les obres més emblemàtiques de Josep Bosch Arnau (Sant Gregori, 1873 – Palafrugell, 1950), rector de la parròquia de Sant Martí de Palafrugell durant 38 anys.

## Referències

* 1 2 3 «Casal Popular». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 abril 2012].
* ↑ «Passatge de Mossèn Josep Bosch Arnau». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 20 desembre 2012].
# Casal Social de Garcia

El casal Social de Garcia és un edifici de Garcia (Ribera d'Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici situat al carrer del Centre que consta entre mitgeres amb tres crugies. Consta de planta baixa, pis i golfes i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. S'hi accedeix per un portal d'arc rebaixat ceràmic amb rajola vidriada a la clau, que queda sostingut per mènsules i dues columnes clàssiques davant d'un fons de rajola ceràmica escacada de color blau i blanc. Des de la base de les columnes comença el sòcol de pedra. A cada extrem de l'arc, a nivell de l'arrencada, en surt una imbricació ceràmica que s'estén fins als extrems de la façana, repetint-se sobre el primer pis. Aquest nivell s'obre amb tres finestrals, els dels extrems d'arc rebaixat ceràmic amb mènsules a l'intradós. El finestral central està acabat amb un motiu ceràmic escacat, sobre el qual hi ha una estructura triangular a manera de frontó, envoltat per imbricacions ceràmiques, amb l'interior inscrit verticalment amb l'any 1930. Totes tres obertures tenen sortida a un únic balcó de baranes forjades, que queda suportat per mènsules. L'edifici és coronat amb un capcer de tres semicercles rematats amb la mateixa imbricació ceràmica. L'acabat exterior és arrebossat i pintat, d'una tonalitat més fosca des de la primera imbricació fins al sòcol.

## Referències

* 1 2 «Casal Social de Garcia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

### Bibliografia

* ARNAVAT, Albert; CABRÉ, Tate: Arquitectura noucentista del Camp de Tarragona i les Terres de l'Ebre. Diputació de Tarragona, 2011.

## Enllaços externs

* «Casal Social de Garcia». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Castell de Peguera

Castell de Peguera és un castell termenat documentat el 1098 del municipi de Fígols (Berguedà). És una obra declarada bé cultural d'interès nacional. Es troba a la part més alta del Roc de Peguera, als peus del qual es troben les cases deshabitades del llogarret de Peguera.

## Descripció

Són molt escasses les restes que queden d'aquest antic i encimbellat castell del Berguedà. Alguns fragments de mur semblen posar en evidència que es tractava d'un castell de dimensions reduïdes; potser una simple torre forta, avançada defensiva del proper castell de Fígols. En enrunar-se la fortalesa, els habitants del lloc deurien aprofitar les pedres per a la construcció de les cases de Peguera, poble minaire abandonat vers el 1970.

## Història

La documentació més antiga és de la segona meitat del s. XI. Entre el 1068 i 1095 un tal Pere Ramon, que actuava en qualitat de castlà, fa un jurament de fidelitat al comte Guillem de Cerdanya pels castells i possessions de Peguera, Fígols, Vallmanyana i Berga, entre d'altres, «...ipsum castellum de Pegera...». L'any 1095 el comte Guillem de Cerdanya fa testament i llega al seu fill Bernat, totes les seves possessions del Berguedà i de la seva marca, entre les quals figura el castell de Peguera. El nou comte, per incompliment de pacte de Pere Ramon, prengué les possessions a aquest i les cedí a Berenguer Ecard (1098). L'any 1117 el comtat de Cerdanya s'integrà al de Barcelona i Guillem Ramon de Berga, hereu d'Ecard, prestà homenatge a Ramon Berenguer III pel castell de Peguera, entre d'altres. El fill de Guillem Ramon, Pere de Berga, l'any 1171 feu donació del castell al monestir de Santa Maria de Poblet del Port de Peguera essent feudatari Ramon de Peguera.
L'any 1305, Bernat de Peguera es titulava encara, senyor del castell de Peguera. L'any 1390, el rei Joan I vengué per 34.000 soustota la jurisdicció del castell a Ramon de Peguera el qual en feu donació a Galceran Galceran de Pinós. El castell de Peguera passava a integrar-se dins la baronia de Pinós. En començar el segle xvii es pot llegir en un memorial destinat al rei, que el castell de Peguera era una possessió de Francesc d'Agulló, família que duia sang dels Pinós.

## Galeria d'imatges

* Vista del castell
* Vista del castell

## Referències

* 1 2 3 Santandreu i Solé, M. Dolors. «Castell de Peguera». A: El Berguedà. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1985, p. 261-264 (Catalunya Romànica, XII). ISBN 84-8519-469-1.
* ↑ «Castell de Peguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Castell de Peguera Catalunya Medieval
* Generalitat de Catalunya. Patrimoni
# Casalvecchio Siculo

Casalvecchio Siculo (sicilià Casalvecchiu Sìculu) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Messina. L'any 2006 tenia 1.026 habitants. Limita amb els municipis d'Antillo, Castroreale, Forza d'Agrò, Furci Siculo, Limina, Sant'Alessio Siculo, Santa Lucia del Mela, Santa Teresa di Riva i Savoca.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Onofrio Rigano | Llista cívica |

## Galeria d'imatges

* Darrere del palau
* Església San Pietro i San Paolo
* Església San Pietro i San Paolo
* Església de San Pietro i San Paolo
# Casals de Terraquet

Casals de Terraquet és un paratge de camps de conreu de secà del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori que havia estat del poble de Torallola.
Està situat a l'extrem oriental del terme municipal, en el seu enclavament de Toralla i Serradell, a llevant de Torallola i a ponent de Puimanyons, al nord-est dels Casals de Gramalló i al nord dels Casals del Quimet, dalt d'una serreta a l'esquerra del barranc de Saülls, al sud-est de la partida de Somera.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Casals del Quimet

Casals del Quimet és un paratge de camps de conreu de secà del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori que havia estat del poble de Torallola.
Està situat a prop de l'extrem oriental del terme municipal, en el seu enclavament de Toralla i Serradell, a llevant de Torallola i a ponent de Puimanyons, al sud-est dels Casals de Gramalló i al sud dels Casals de Terraquet, dalt d'una serreta a l'esquerra del barranc de Saülls, al sud-est de la partida de Somera i al nord de la de Segalins.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Casalvecchio di Puglia

Casalvecchio di Puglia (albanès Kazallveqi) és un municipi italià, dins de la província de Foggia. L'any 2007 tenia 4.182 habitants. És un dels municipis on viu la comunitat Arbëreshë. Limita amb els municipis de Casalnuovo Monterotaro, Castelnuovo della Daunia, Pietramontecorvino i Torremaggiore

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Michele Boccamazzo | Llista cívica |
# Castell de Yoros

El castell de Yoros o castell dels genovesos (en turc: Yoros kalesi) és un castell romà d'Orient del segle xiv en estat ruïna, a la confluència del Bòsfor i el mar Negre, a la vora d'Istanbul, Turquia. També generalment se l'anomena «dels genovesos» degut a la seva possessió per part de Gènova a mitjans del segle xv. Des de dalt del turó del castell es veu un magnífic panorama de l'estret del Bósfor.
Estratègicament molt ben situat, el lloc del futur castell ja fou poblat antigament pels grecs i fenicis abans de ser-ho en el període romà d'Orient per assegurar el comerç i per propòsits militars. Els grecs anomenaven l'àrea Hieron ('lloc sagrat'). Les restes de temples, incloent-hi Dios, l'altar dels dotze Déus, i Zeus Ourios (garant de vents justos) foren descoberts a l'àrea.
El castell de Yoros fou ocupat intermitentment durant el curs de l'Imperi Romà d'Orient. Sota la dinastia Paleòleg, període de declivi de l'imperi, es va enfortir el castell de la mateixa manera que també ho feu el de Rumeli Kavagi, al costat oposat del Bòsfor.
# Cegedel

Cegedel SA va ser una empresa de Luxemburg de distribució d'electricitat. Operava sota una concessió per llei en escrit sota la qual es va formar, i distribuïa el 70% de l'electricitat utilitzada en el país, que ascendeix a 6.616 GWh. Fins al 17 de maig de 1997 rebia el nom de Compagnie Grand-Ducal d'Electricité du Luxembourg.
El Govern de Luxemburg posseïa un terç de l'empresa, que la va convertir en la més gran d'un sol accionista, seguida de la participació del 30.4% a les mans de Luxempart, amb participacions més petites en poder de SNCI (12%) i Electrabel (8%). Les accions de la companyia es cotitzaven a la Borsa de Luxemburg, de la que va ser un dels deu -i una de les set basades en Luxemburg- membres del principal índex, l'LuxX Index.
Com a resultat de la política de la Unió Europea de la liberalització del mercat energètic, Enovos, van adquirir Cegedel junt amb Soteg SA, el distribuïdor de gas, en 2009, i va crear una filial de Luxemburg, Creos Luxembourg SA per distribuir gas i electricitat.

## Referències

* 1 2 3 «Présentation» (en francès). Cegedel. Arxivat de l'original el 2007-08-07. [Consulta: 17 octubre 2015].
* ↑ «Principales participations» (en francès). Luxempart. [Consulta: 17 octubre 2015].
* ↑ «Creos Annual Report 2009». [Consulta: 7 octubre 2015].
* ↑ «Corporate Structure». Arxivat de l'original el 2014-07-14. [Consulta: 7 octubre 2015].

## Vegeu també

* Energia a Luxemburg
# Mapo doufu

Mapo doufu (xinès: 麻婆豆腐, pinyin: mápó dòufu) és un plat típic de Sichuan, Xina. Consisteix en una combinació de carn picada, tofu, i una salsa salada i picant, de color rogenc. La salsa és assaonada amb molt de bitxo i pebre de Sichuan, una espècia molt comuna en la cuina de Sichuan. Existeixen variants fets amb altres hortalisses però la versió original es fa amb només porros o llegums similars.
Ma, segons una llegenda, és de mazi (pinyin: mázi, 麻子) que vol dir una persona amb cicatrius a la cara com a resultat de verola. Po (pinyin: pó, 婆) vol dir "dona anciana". Mapo doufu, per tant, es refereix a un plat de tofu fet per una dona anciana amb cicatrius a la cara, i la llegenda atribueix l'invent del plat a una dona de Sichuan. La dona vivia als afores de la ciutat de Chengdu, a una carretera amb molts viatgers. Els viatgers rics s'allotjaven en hotels dins de la ciutat, però els altres viatgers es quedaven en petites fondes fora de la ciutat. Segons la llegenda, el plat de tofu que venia la dona als viatgers des de la seva cuina va esdevenir famós i finalment va arribar a ser un dels plats més famós de la cuina de Sichuan. Una altra possible explicació és que el nom es refereix al sabor del plat; segons aquesta explicació, "ma" és una abreviació de mala (pinyin: málà, 麻辣), un terme xinès per a descriure un sabor molt característica dels plats de Sichuan, la combinació de la sensació entumint, ma, del pebre de Sichuan, amb la sensació picant, la, dels bitxos.

## Elaboració

El plat consisteix en cubs de tofu suau cuinats amb carn picada en una salsa ric amb un sabor intens i complex. La carn pot ser o carn de bou o carn de porc; la versió tradicional de Sichuan es fa amb carn de bou però en altres parts de la Xina i a la resta del món es fa molt sovint amb la carn de porc.
La salsa conté dòuchǐ (豆豉), grans de soia salat i fermentat, i dòubànjiàng (豆瓣酱), una salsa combinant faves fermentades amb bitxos. Aquesta és un condiment molt popular en la cuina de Sichuan, i tots dos, amb la carn, contribueixen al sabor umami o salat del plat. La salsa conté també all, salsa de soia, brou, midó per a espessir-la, i el susdit pebre de Sichuan. En versions tradicionals, l'única hortalissa en el plat és brots d'alguna planta del gènere allium; a la Xina, s'usen brots d'all, i versions occidentals solen substituir porros. La combinació d'una quantitat petita de carn amb els ingredients fermentats amb gust umami resulta en un plat de tofu ric i saborós, típic de l'ús del tofu en la cuina xinesa.
El plat, com molt de plats de Sichuan, és intensament picant. El característic sabor entumidor del pebre de Sichuan fa una mica més tolerable el bitxo picant, però fora de Sichuan, és freqüent que versions en restaurants es fan amb molt menys bitxo.

## Vegeu també

* Gastronomia de la Xina

## Referències

* ↑ J. Kenji Lopez-Alt. «How the Best Mapo Dofu is Made» (en anglès). SeriousEats.com, 12-07-2011. [Consulta: 8 febrer 2012].
* ↑ Fuchsia Dunlop. «The Joys of Garlic» (en anglès), 26-01-2012. [Consulta: 8 febrer 2012].
# La passió de Venus

La passió de Venus (títol original: Delta of Venus) és una pel·lícula dramàtica i eròtica d'origen estatunidenc que es va estrenar el 1995. Està inspirada per la col·lecció eròtica del mateix nom, obra de Anaïs Nin. Es desenvolupa a París (França), entre 1939 i 1940. Tracta la història d'una novel·lista eròtica que escriu inspirada per les seves fantasies. La pel·lícula va ser dirigida per Zalman King i és protagonitzada per Audie England, Costas Mandylor i Marek Vašut. Va rebre a més la qualificació NC-17 a causa del seu contingut sexual. Ha estat doblada al català.

## Argument

París, França el 1940 al principi de la Segona Guerra Mundial abans de la invasió alemanya i conquesta de França, Elena Martin (Audie England) és una jove escriptora estatunidenca amb maldecaps mentre busca inspiració per la seva primera novel·la. Elena coneix i té un sòrdid afer amb un americà expatriat anomenat Lawrence Walters (Costas Mandylor). Amb l'encoratjament dels seus amics, el seu amant, i el seu editor, Elena té una certa atracció pel voyerisme i altres aventures sexuals participatives mentre busca la inspiració per escriure el seu llibre i esdevenir una autora de ficció eròtica.

## Repartiment

* Audie England: Elena Martin
* Costas Mandylor: Lawrence Walters
* Eric Da Silva: Marcel
* Raven Snow: Leila
* Rory Campbell: Miguel
* Emma Louise Moore: Ariel
* Bernard Zette: Donald (com Zette)
* Marek Vasut: Luc
* Markéta Hrubesová: Bijou
* Daniel Leza: Pierre
* Stephen Halbert: Harry
* Dale Wyatt: Millicent
* Jirí Ded: Sacerdot
* Valérie Zawadská: Landlady
* James Donahower: Bandleader

## Crítica

"Drama eròtic festiu adaptat de la novel·la de Nin. (...) insípida cinta destinada als incondicionals del gènere. Es deixa veure"

## Referències

* ↑ «La passió de Venus». esadir.cat.
* ↑ «Delta of Venus». The New York Times.
* ↑ Morales, Fernando «Delta of Venus». El País.
# Magdalena de Lippe

Magdalena de Lippe (en alemany Magdalena zur Lippe) va néixer a Detmold (Alemanya) el 25 de febrer de 1552 i va morir a Darmstadt el 26 de febrer de 1687. Era una noble alemanya, filla del comte Bernat VIII 1527-1563) i de Caterina de Waldeck-Eisenberg (1524-1583). Comtessa de Lippe, va esdevenir landgravina de Hessen-Darmstadt en casar-se amb Jordi I
Després de la mort del seu pare, es va traslladar a la cort de Guillem IV de Hesse-Kassel, on va ser molt admirada per la seva bellesa. Aquí va conèixer el seu germà, Jordi I, amb qui es casaria el 17 d'agost de 1572. Guillem va pagar les despeses del matrimoni. Magdalena era considerada una dona virtuosa i d'un profund sentit religiós. Fins i tot va escriure un llibre d'oracions per als seus fills. A més, va donar el seu suport a la Biblioteca i a la Universitat de Hessen. El matrimoni va tenir onze fills, i ella va morir en el part del darrer:
* Felip, nascut i mort el 1576.
* Lluís (1577-1626), casat amb Magdalena de Brandenburg (1582-1616).
* Cristina (1578-1596), casada amb el comte Frederic Magnus d'Erbach (1575-1618)
* Elisabet (1579-1655), casada amb el comte Joan de Nassau-Gleiberg (1577-1602)
* Maria (1580-1582)
* Felip (1580-1582)
* Felip (1581-1643), casat primer amb Anna de Diepholz (1580-1629), i després amb Cristina d'Ostfriesland (1600-1658)).
* Anna (1583-1631), casada amb el comte Albert de Solms (1576-1610).
* Frederic (1585-1638), casat amb Margarida Elisabet de Leiningen-Westerburg (1604-1667).
* Magdalena (1586-1586)
* Joan (1587-1587)

## Bibliografia

* Johann Wilhelm Christian Steiner: Georg I., Landgraf von Hessen-Darmstadt, Stifter des landgräfl. hessen..., p. 211
* Heinrich Künzel: Geschichte von Hessen, insbesondere Geschichte des Großherzogthums Hessen, p. 649

## Enllaços externs

* genealogy.euweb.cz
# Muhammad ibn Ahmed

Muhammad ibn Ahmed fou un funcionari otomà que va exercir com a sandjakbegi de Gaza succeint al seu pare Ahmed ibn Ridwan el 1600. El 1613/1614 va participar en l'expedició contra l'emir del Líban Fakhr al-Din II dirigida pel governador de Damasc. El va succeir el seu fill Hasan ibn Muhammad.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, IX, 216
# Mymoorapelta maysi

Mymoorapelta maysi és una espècie de dinosaure ancilosaure que va viure al Juràssic superior (Kimmeridgià-Titonià). Les seves restes fòssils es van trobar a la formació de Morrison, a l'oest de Colorado, EUA. Aquest tàxon es coneix a partir de porcions desarticulades del crani, parts de tres esquelets diferents i altres restes post-cranials. Està present a les zones estratigràfiques 4 i 5 de la formació de Morrison.

## Referències

* ↑ Foster, J. (2007). "Appendix." Jurassic West: The Dinosaurs of the Morrison Formation and Their World. Indiana University Press. p. 327-329.
# Spunk Library

Spunk Library (també coneguda com a Spunk Press) va ser un arxiu anarquista d'Internet. El nom "spunk" va ser escollit pel significat del terme en suec ("tot el que vulguem que signifiqui"), anglès ("coratge o esperit") i australià ("una persona atractiva"), resumit pel lloc web com "no descriptiu", enèrgic, valent i atractiu".
Segons el bibliotecari anarquista Chuck Munson, la biblioteca va començar com a Spunk Press el 1992. Els col·laboradors fundadors (Ian Heavens, Jack Jansen, Andrew Flood, Iain McKay i els editors de Practical Anarchy Munson i Mikael Cardell) es van conèixer originalment a través d'un fòrum en línia, és a dir, la llista de correu electrònic de discussió sobre l'anarquia de Jansen. La Biblioteca va ser dirigida per un col·lectiu editorial durant la dècada de 1990. No pretenia reemplaçar l'⁣edició impresa, sinó que servia a un aparador que promocionava editors de llibres, diaris i revistes anarquistes.
L'any 1995 ja era l'arxiu anarquista més gran de material publicat catalogat en xarxes informàtiques, tot i que s'enfrontava a un assalt mediàtic acusant-lo de col·laborar amb terroristes com la Facció de l'Exèrcit Roig, de donar instruccions per a la fabricació de bombes i de coordinar la "disrupció en escoles, saqueig de comerços i atacs a empreses multinacionals". La Biblioteca va romandre en gran part inactiva durant la primera dècada dels anys 2000, amb la darrera actualització de la pàgina d'inici el març de 2002.
La Rough Guide to the Internet descriu que la Biblioteca està "organitzada de manera ordenada i amb una autoritat calmada". Chris Atton, que va escriure a Alternative Media (2002) va aclamar el lloc com un "anunci d'anarquisme socialment responsable amb un pedigrí intel·lectual important", i va remarcar que "en un món on l'anarquisme encara és en gran manera ridiculitzat o difamat pels mitjans de comunicació, això és una funció important" i feu una comparació amb el lloc web Infoshop.org.

## Referències

* ↑ «Spunk Library - the name». www.spunk.org. Arxivat de l'original el 2007-11-17. [Consulta: 25 abril 2008].
* ↑ "Alasbarricadas interviews Infoshop founder, Chuck Munson Arxivat 2008-02-23 a Wayback Machine.", Infoshop.org, 2008-02-20.
* ↑ «Spunk Library - Manifesto». www.spunk.org. Arxivat de l'original el 2007-11-18. [Consulta: 25 abril 2008].
* 1 2 3 Atton, Chris. Alternative Media. Thousand Oaks: Sage, 2002. ISBN 978-0-7619-6771-2.
* ↑ Wehling, Jason «Còpia arxivada». Green Left, 07-06-1995. Arxivat de l'original el 2010-02-22 [Consulta: 25 abril 2008].
* ↑ Owens, Lynn; L. Kendall Palmer Critical Studies in Media Communication, 20, 4, 01-12-2003, pàg. 335–361. DOI: 10.1080/0739318032000142007.
* ↑ «Most recent Internet Archive snapshot of Spunk Library, 2008-05-02». www.spunk.org. Arxivat de l'original el 2008-05-02. [Consulta: 9 juliol 2010].

## Enllaços externs

* Spunk Library - Lloc web oficial
* Spunk library manifesto