OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premis YoGa 1995

Els 6è Premis YoGa foren concedits al "pitjoret" de la producció cinematogràfica de 1994 per Catacric el 30 de gener de 1995 "a Barcelona" per un jurat anònim.

## Guardonats

| Secció | Premi | Nom | Guanyador |
| Cinema estranger | Pitjor pel·lícula | "La matanza de San Tarantín" | Nascuts per matar |
| Cinema estranger | Pitjor director | "Con alas y a lo loco" | Wim Wenders, per In weiter Ferne, so nah! |
| Cinema estranger | Pitjor actor | "El pequeño Buda se va de marcha" | Richard Gere, pel conjunt de la seva carrera |
| Cinema estranger | Pitjor actriu | "La novia de Frankenstein" | Emma Thompson, pel conjunt de la seva carrera |
| Cinema espanyol | Pitjor pel·lícula | "Sor Citroën" | Canción de cuna |
| Cinema espanyol | Pitjor direcció | "Hay un camino a la derecha" | Antonio del Real, per Por fin solos |
| Cinema espanyol | Pitjor actor | "Peligro inminente" | Coque Malla, per Todo es mentira |
| Cinema espanyol | Pitjor actriu | "En la boca no" | Ana Belén, per La pasión turca |
| Cinema espanyol | Pitjor cartell | "La teta y la media luna" | La pasión turca |
| Cinema espanyol | Pitjor doblatge | "Garganta profunda" | Núria Espert, per la veu en off de L'edat de la innocència |
| Cinema espanyol | Indústria | "Días contadísimos" | Cinema català de 1994 |
| Cinema espanyol | Trajectòria | "Rústico en Dinerolandia" | Antoni Ribas |
| Cinema espanyol | Pitjor exhibidor | "El menor espectáculo del mundo" | Cines Arkadin de Barcelona |
| Especials | Uno de los nuestros | "Lo que necesitas es humor" | Associació Catalana de Crítics i Escriptors Cinematogràfics |
| Especials | Llibre | "Eduardo Manostijeras / Planeta prohibido" | La filmoteca ideal |

## Referències

* ↑ Premis YoGa 1995 catacric.org
* ↑ Los YoGa, 24 años premiando al peor cine... ¿o no?, Fotogramas, 24 de desembre de 2013
# Pere Joan Ferrer i des Torrent

Pere Joan Ferrer i des Torrent (1431 –1504) fou un noble, militar i escriptor català. La seua figura continua essent present, ja que tant els Gegants de Mataró com els de Cabrera de Mar tenen una figura a cada colla que el representa.
En esclatar al Principat de Catalunya el 1462 la guerra contra Joan II d'Aragó, Ferrer i des Torrent, que residia al castell de Burriac (Cabrera de Mar), es llença a la lluita i poc temps després anà a Perpinyà en defensa del Principat contra Lluís XI de França, dirigí les operacions amb tant d'encert, que els diputats de la Generalitat l'anomenaren capità general i governador dels comtats de Rosselló i Cerdanya. Perduda aquesta ciutat (8 de gener de 1463), Ferrer i des Torrent continuà la guerra en altres llocs d'aquells comtats, va socórrer Maó que era assetjada pels reialistes i des d'allà Amposta, també assetjada i l'octubre del mateix any assolí el comandament de les tropes destacades al Llobregat i el Penedès.
El 1464 socorregué Cervera, Besalú i altres poblacions també assistí a la presa de Torroja del Priorat. L'any següent fou elegit diputat de la Generalitat pel braç militar, i cooperà en el setge i presa de La Bisbal. El gener de 1466 va socórrer la vila de Puigcerdà, i el 6 de juliol fou nomenat capità general de l'Empordà, junt amb Juan de Armendariz. El març de 1467 fou cridat a Barcelona per a disculpar-se de diverses inculpacions, i tornat a l'Empordà, prengué part en el combat de Viladamat, on l'infant Ferran s'escapolí de caure en les mans dels catalans partidaris del Renat I.
El 1469 prengué part en el setge de Girona, a finals de 1470 assistí al setge de Cadaqués, i el 1471 es passà, junt amb altres militars, a la causa de Joan II, que li entrega en penyora la vila de Mataró, el castell de Burriac i els pobles d'Argentona, Cabrera, Vilassar i Premià que una dècada més tard s'afranquirien del domini feudal per passar al carreratge de Barcelona.
Ferrer i des Torrent prengué part en el combat de la torre Baldovina, on fou ferit; el 1472 prengué Argentona, i acabada la guerra, reedificà el castell de Burriac, convertint-lo en la seva residència habitual. El 1474 compartí amb Joan II les penalitats de la campanya del Rosselló, distingint-se pel seu valor. Com a remuneració a llurs serveis, el següent any se li concedí la jurisdicció civil i criminal sobre llurs vassalls, i des d'aquesta data continuà residint en el seu castell, on degué escriure llurs obres Pensament, inclosa en el Jardinet de Orats, i Sumari de batalla á ultrança, editada aquesta última per Francesc Carreras i Candi (Mataró, 1898), precedida d'una biografia.

## Referències

* ↑ Gegants de Mataró
* ↑ «Pere Joan Ferrer i des Torrent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alexis Serrano. «Pergamí gegant de les franqueses de la Baronia del Maresme». Arxiu Comarcal del Maresme. [Consulta: 8 setembre 2016].

## Bibliografia

* Francesc Carreras i Candi, Pere Joan Ferrer, militar i senyor del Maresme Mataró : Alta Fulla, 1987 ISBN 978-84-86556-24-2
* enciclopèdia Espasa, Tom Núm. 23, pag. 930
# Léon Hourlier

Léon Hourlier (Reims, 16 de setembre de 1885 - Saint-Étienne-au-Temple, 16 d'octubre de 1915) va ser un ciclista francès, professional des del 1908 al 1914. Es va especialitzar en el Ciclisme en pista, en què va aconseguir una medalla al Campionat del món de velocitat i una al Campionat d'Europa.
Va morir en un accident aeri, juntament amb el seu cunyat Léon Comès, també ciclista, durant la Primera guerra mundial. Va ser condecorat amb la Creu de Guerra per les seves accions militars.

## Palmarès

* 1908
** Campió de França de Velocitat
** 1r al Gran Premi de Reims
* 1911
** Campió de França de Velocitat
* 1912
** 1r al Gran Premi de París
** 1r al Gran Premi de Reims
* 1913
** 1r al Gran Premi de Reims
* 1914
** Campió de França de Velocitat
** 1r als Sis dies de París (amb Léon Comès)
** 1r al Gran Premi de París
** 1r al Gran Premi de Reims

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a memoire-du-cyclisme.eu
# Trachurus japonicus

Trachurus japonicus és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 50 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud del Japó i Corea fins al mar de la Xina Oriental.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Çò des de Baile (Vilac)

Çò des de Baile o Pedebaile és una casa de Vilac al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta de tot un habitatge amb la cort adossada a migdia,força restaurat.En la planta baixa del casal es desclou una portada que ha perdut bona part dels brancals,amb una llinda monolítica ornada en el centre amb arquets apuntats; l'inferior forma part d'una motllura que seguia l'intradós. En el primer pis,banda esquerra,sobresurt un finestral de fàbrica amb una llinda ornada també amb arquets.Al damunt d'aquest,en el segon pis,compareix una interessant peça rectangular trepanada per cinc òculs que podria considerar-se de tradició preromànica, però que sense dubte lliga més aviat amb les "boques de lop" (colomers)En la façana de carrer, una finestra amb el mateix motiu ornamental que la porta. Finalment el portal de la cort,banda dreta,conserva també elements de fàbrica.Al darrere,conserva una notable borda,amb les façanes ornades amb contraforts. Hom aprofità com a base del banc que hi ha vora de l'entrada principal una notable inscripció en relleu amb una creu al centre que diu: R.R.De ULLDECONA//MIQUEL DE MIQUEL,1722; la creu la identifica amb una làpida funerària més que no pas una llinda d'una porta com podríem pensar (vegeu Coto Margàs). Aquesta làpida és de característiques semblants a la que presideix la porta de la capella particular, dedicada a Era Mare de Diu deth Rosèr, d'ençà de 1726

## Història

D'acord amb el seu nom hi residia l'antic batlle de Vilac, que lògicament s'ha de relacionar amb els De Miquel (o Miguel) .Aquest llinatge amb casa pairal a Çò de Capdet (Vilac) formà a l'edat moderna un important clan de famílies,amb diverses branques establertes a Vilac mateix (Garié, Margàs, Condesa, Sebastià, Bonson i Ramonet), i també a Mont, Vila, Casarilh, i Vielha. Al llarg dels segles XVII i XVII els de Miquel acapararen tota mena d'honors civils i prebendes eclesiàstiques. L'ofici de "baile" de Vilac i Vielha, de fet, se situa en l'origen dels barons de Santa Gèmma, branca que hauria originat un Josep de Miquel (+1556); amb casal en aquell antic esdeveniment marquesos d'Ustou. Això explicaria que el Llibre de Vilac identifiqui Çò de Pedebaile amb Francesc Gargueto (1730). Altrament, la relació amb Ulldecona (Montsià) es comprova en el reverend Llorenç de Miquel, canonge de Tortosa, que retirà a l'ermita de l'Artiga de Lin (+1705). La capella comptava amb un benefici simple de llinatge (1788)

## Referències

* 1 2 «Çò des de Baile». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Pandèmia de COVID-19 al Togo

La propagació de la pandèmia per coronavirus de 2019-2020 al Togo es va detectar el 6 de març de 2020 amb el cas confirmat d'una ciutadana togolesa que havia viatjat a diversos països d'Europa i d'Àfrica. Nogensmenys, l'epidèmia només començà la seva vertadera progressió a partir del 20 de març.
El 27 de març s'enregistrà la primera mort, un home de 49 que patia d'asma i havia estat a Bèlgica recentment.
En data del 19 d'abril, el país comptava 84 casos confirmats, 52 persones guarides i 5 víctimes mortals.

## Cronologia

El 6 de març, les autoritats togoleses anunciaren el primer cas confirmat amb COVID-19, una dona togolesa de 42 anys que havia viatjat per Europa (Alemanya i França) i Àfrica (Turquia i Benin) abans de tornar al Togo. El mateix dia, es va informar que es trobava atesa en quarantena i que la seva condició.
Després d'un període quiet, el 20 de març es declarà l'existència de nou casos confirmats al país. Mentrestant, la primera pacient ja havia guarit com ho va revelar el ministeri de Salut.
L'endemà s'hi afegiren set nous casos confirmats. Per a poder controlar i frenar l'expansió del virus al territori togolès, es tancaren les fronteres del país. Les ciutats de Lomé, Tsévié, Kpalimé i Sokodé començaren una quarantena a partir del 20 de març prevista per durar dues setmanes.
El govern togolès va anunciar la primera víctima mortal del Covid-19 el 27 de març. Es tractava de Dominique Aliziou, de 49 anys, el director de publicació d'un setmanari, Chronique de la Semaine, que patia d'asma i havia emmalaltit després de la seva tornada de Bèlgica el 17 de març.
Al setembre de 2021, Togo amplia l'estat d’emergència sanitària fins al setembre de 2022 després de l’augment de nous casos de coronavirus en les darreres setmanes. L’accés als edificis administratius està supeditat a la presentació d’un passi de vacuna Covid-19.

## Dades estadístiques

Evolució del nombre de persones infectades amb COVID-19 al Togo
Evolució del nombre de morts del COVID-19 al Togo

## Referències

* ↑ «Togo confirms first case of coronavirus». Reuters. Arxivat de l'original el 6 març 2020.
* ↑ «Togo confirms first case of coronavirus». The Jerusalem Post. Arxivat de l'original el 8 març 2020.
* ↑ First, Togo. «Coronavirus: Togo reports 8 new cases» (en anglès britànic).
* ↑ «Togo : 8 nouveaux cas de Coronavirus confirmés» (en francès), 20-03-2020.
* ↑ «Coronavirus Update (Live): 301,100 Cases and 12,948 Deaths from COVID-19 Virus Outbreak - Worldometer» (en anglès).
* ↑ «Togo closes borders over coronavirus – FAAPA FR» (en anglès). FAAPA.
COVID-19 i la Pandèmia de COVID-19 :
Als Països Catalans :
Salut :
# Spútnik 5

El Korabl-Spútnik 2 (també conegut a Occident com Spútnik 5) va ser un satèl·lit artificial soviètic dins del Programa Spútnik, llançat el 19 d'agost de 1960. Va ser la segona prova de vol del Programa Vostok.
Portava a bord els gossos Belka i Strelka, 40 ratolins, 2 rates i diversitat de plantes. La nau va tornar a la Terra l'endemà i tots els animals van ser recuperats sans.

## Referències

* ↑ Launch Log
* ↑ «Vostok», 29-06-2011. Arxivat de l'original el 2011-06-29. [Consulta: 15 juliol 2018].
* ↑ «Korabl'-Sputnik-2 - Òrbita». [Consulta: 15 juliol 2018].
# Promoció d'Habitatge Realment Públic

Promoció d'Habitatge Realment Públic, també conegut per les sigles PHRP, és un col·lectiu activista que pràctica la desobediència per a fer efectiu el dret a l'habitatge a partir d'una acció ciutadana alhora que denuncia situacions d'abús i conculcació d'aquest dret.

## Edificis en desobediència civil

* Espai Social Magdalenes: 13 de juny del 2006.
* Amargòs: 20 de juny del 2006.
* Tallers: juny del 2006.
* Avinyó: 6 de desembre del 2007.
* Panses: 6 de març del 2008.

## Referències

* 1 2 «Okupes de classe mitjana». VilaWeb, 10-01-2018. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Montaner, Josep Maria. «Movimientos por una vivienda digna» (en castellà). El País, 05-01-2007. Arxivat de l'original el 28 de maig 2019. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ França, João; Colau. Habitar la trinxera. Històries del moviment pel dret a l’habitatge a Barcelona (PDF). 2a edició. Editorial Octaedro, desembre 2017, p. 68-70 (Periodisme i Drets Humans). ISBN 978-84-17219-42-0 [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ França, João. «Un hotel, un solar i un dilema del govern d'Ada Colau». El Diario, 18-09-2016. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Carbonell, Sílvia. «L’hotel en construcció a l’antic Espai Social Magdalenes veurà la llum d’aquí a un any». Betevé, 27-10-2014. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Sanz, Rosa Mari. «15 joves ocupen una finca amb veïns que són assetjats». El Periódico, 06-12-2007. [Consulta: 11 setembre 2022].
# Manuel Lagos

Manuel Lagos (Saint Paul, 11 de juny de 1971), conegut com a Manny Lagos, fou un futbolista estatunidenc que va jugar a la UE Lleida la temporada 1991-1992.

## Referències

* ↑ Una de las estrellas de la... Mundo Deportivo 24 juliol de 1992
* ↑ Lleida: Mané duda entre Lagos y Paré Mundo Deportivo 11 abril de 1992
* ↑ Manuel Lagos a BDFutbol
# Oreophryne minuta

Oreophryne minuta és una espècie de granota que viu a Indonèsia.

## Referències

* Richards, S. & Iskandar, D. 2004. Oreophryne minuta. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 1 de febrer del 2008.
# El Mur (Sant Pere de Ribes)

El Mur és una obra de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa situada a mestral de l'Hospital de Sant Camil. És un edifici aïllat de planta quadrangular amb coberta d'estil anglès, a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. El cos central sobresurt en alçada amb una coberta pròpia que es repeteix a la façana principal i posterior; és a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana. L'accés a la casa es fa a través d'una escala exterior, que condueix a un porxo suportat per pilars. Totes les façanes segueixen el mateix esquema compositiu, on ressalten els grans finestrals amb fusteria pintada de color blanc. A la façana de llevant hi ha un petit cos adossat de forma poligonal i un sol nivell d'alçat. El ràfec està acabat amb cabirons. L'acabat exterior és arrebossat de color terrós. La casa queda envoltada per un mur perimetral, amb una porta on hi consta "EL MUR MCMXXIV". A peu del camí que porta a la casa hi ha un corral antic.

## Història

Va ser construïda l'any 1924 per encàrrec del poeta Fernando Maristany. Era utilitzada com a segona residència, pel que en tenien cura els masovers, la família Soler i Duran. Amb l'esclat de la Guerra Civil, aquests darrers van marxar a viure a Can Mestre. L'any 1937 va ser utilitzada com a residència dels alts comandaments militars del bàndol republicà, entre els quals destaca el general Enrique Líster, cap de l'Onzena Divisió i del Cinquè Cos de l'exèrcit republicà. És conegut que a la casa hi celebraven grans festes i s'hi vivia amb gran fastuositat, mentre al poble hi escassejaven els productes de primera necessitat. Amb l'arribada de l'exèrcit nacional, la casa va ser desocupada i va romandre tancada fins a l'any 1952, quan se'n van fer càrrec Josep Martí i Àngels Guillaumes. L'antic masover, Joan Soler, va morir afusellat al Camp de la Bóta la primavera del 1939.

## Referències

* 1 2 «El Mur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
* 1 2 El Mur, Mapa de patrimoni cultural de la Diputació de Barcelona
# Torrent de Cal Cintet

El torrent de Cal Cintet és un torrent del terme municipal de Granera, al Moianès.
Està situat a prop de l'extrem sud-occidental del terme, al nord de la masia de Biguetes. Es forma a prop i al sud-oest del Barri de l'Església, des d'on davalla cap a l'oest-sud-oest, pel vessant nord de la Carena de Biguetes. Deixa a l'esquerra la masia de Biguetes, i al cap de poc s'aboca en el torrent de Trens a ponent de la masia.
# Čelinac

Čelinac (ciríl·lic: Челинац) és un municipi de la part nord-occidental de Bòsnia i Hercegovina, amb una població de 16874 persones segons els resultats preliminars del cens de 2013. Čelinac forma part de la República Srpska. Es troba a la part nord-occidental de Bòsnia i Hercegovina entre les ciutats de Laktaši i Prnjavor al nord, Teslić a l'est, Kotor Varoš al sud i Banja Luka a l'oest. Actualment, segons els resultats preliminars del cens de 2013, Čelinac té una població total de 16.874.

## Referències

* 1 2 http://www.bhas.ba/obavjestenja/Preliminarni_rezultati_bos.pdf Arxivat 2018-11-23 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Spēlmaņu nakts gada aktieris

Spēlmaņu nakts gada aktieris és un premi anual atorgat al millor actor de teatre.

## Historial

| Any | Guanyador/a | Obra | Teatre |
| 1994 | Ģirts Ķesteris | Spoku sonāte, Ferdinando | Teatre Dramàtic de Valmiera |
| 1995 | Ivars Puga | Salemas raganas | Teatre Nacional de Letònia |
| 1996 | Armands Reinfelds | Kā lēna un mierīga upe ir atgriešanās | Teatre Nou de Riga |
| 1997 | Jakovs Rafalsons | Nāves deja | Teatre Rus de Riga |
| 1998 | Tālivaldis Lasmanis | Ivanovs, Varkaļu pagasta skolotājs, Kamīnā klusi dzied vējš | Teatre Dramàtic de Valmiera |
| 1999 | Juris Bartkevičs | Paula kungs, ART | Teatre Dailes, Mūris |
| 1999 | Ivars Stonins | Kaupēn, mans mīļais! | Teatre de Liepāja |
| 2000 | Rūdolfs Plēpis | Sapņu spēles jeb Dvēseles kumēdiņi | Teatre de Daugavpils |
| 2001 | Jakovs Rafalsons (2) | Skapēna blēdības | Teatre Rus de Riga |
| 2002 | Aigars Vilims | Tumšie brieži, Pazudušais dēls | Teatre Dramàtic de Valmiera |
| 2003 | Uldis Dumpis | Dzelzszāle, Ienesīgā vieta | Teatre Nacional de Letònia |
| 2004 | Ivars Puga (2) | Kam no Vilka kundzes bail? | Teatre Nacional de Letònia |
| 2005 | Andris Keišs | Latviešu stāsti, Mēnesis uz laukiem, Līze Luīze | Teatre Nou de Riga |
| 2006 | Gundars Āboliņš | Soņa, Ledus. Kolektīva grāmatas lasīšana ar iztēles palīdzību Rīgā | Teatre Nou de Riga |
| 2006 | Artūrs Skrastiņš | Spilvencilvēks, Naži vistās | Teatre Dailes |
| 2007 | Egons Dombrovskis | CV (Tēvocis Vaņa), Killera dienasgrāmata, Sniegbaltītes skola | Teatre de Liepāja |
| 2008 | Juris Lisners | Jūdas skūpsts, Smiltāju mantinieki (Mājās) | Teatre Nacional de Letònia |
| 2009 | Vilis Daudziņš | Vectēvs | Teatre Nou de Riga |
| 2010 | Kaspars Znotiņš | Ziedonis un visums | Teatre Nou de Riga |
| 2011 | Andris Keišs (2) | Otello | Teatre Nou de Riga |
| 2012 | Ģirts Krūmiņš | Oblomovs, Vigīlija. Sapnis par nomodu | Teatre Nou de Riga |
| 2013 | Artūrs Skrastiņš (2) | Finita la comedia! | Teatre Dailes |
| 2014 | Dainis Grūbe | Izraidītie, M. Butterfly | Teatre Dailes |

## Referències

* ↑ «Par gada labāko izrādi atzīts Hermaņa iestudējums Oblomovs» (en letó). Diena.lv. [Consulta: 8 gener 2013].
* ↑ «Foto: Pasniegtas Spēlmaņu nakts 2012/2013 balvas» (en letó). Apollo.lv, 17-12-2012. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «Spēlmaņu nakts laureāti» (en letó). Spelmahunakts.lv. Arxivat de l'Spēlmaņu nakts laureāti original el 2015-01-01. [Consulta: 19 juny 2015].
# Partit Republicà Nacionalista Basc

El Partit Republicà Nacionalista Basc (PRNV) (en basc Euzkotar Erkal Abertzale Alderdia) va ser el primer intent per crear un partit nacionalista basc de caràcter laic i republicà com a alternativa al nacionalisme conservador i catòlic del Partit Nacionalista Basc (PNB). Fundat en 1909 per Francisco Ulacia com a Partit Nacionalista Liberal Basc, va canviar diverses vegades de nom al llarg de la seva breu existència. A partir de gener de 1911 es va anomenar Partit Republicà Nacionalista Basc i va prendre com a model a seguir la Unió Federal Nacionalista Republicana, que al maig de 1910 va obtenir una gran victòria en les eleccions municipals de Catalunya, arribant fins i tot a utilitzar el seu mateix nom. En contraposició al lema jeltzale, el seu va ser Pàtria i Llibertat.
La fundació d'aquest partit ideològicament a l'esquerra del PNB, es va donar en un moment en què la jerarquia catòlica recolzava als dretans catòlics espanyols i atacava durament al nacionalisme basc, prohibint fins i tot el bateig de nens amb noms bascos. Pel que determinats sectors liberals del nacionalisme basc, desanimats amb l'integrisme religiós que dominava en el PNB, van començar a aconsellar als seus seguidors que «llancessin de sí el pes mort de la religió i fomentessin les idees basques dins d'una política encaminada a la República», tal com es va publicar en el periòdic El Liberal el 24 de febrer de 1910.
La inauguració del Centre Nacionalista Republicà Basc de Bilbao va ser motiu de violents enfrontaments provocats pels nacionalistes de dreta que van voler retirar del local el retrat de Sabino Arana que els dissidents havien col·locat. El PRNV va publicar una revista que es va dir Azkatasuna (Llibertat en basc) d'acord amb l'ortografia sabiniana. A l'Arxiu Municipal de Tolosa es conserven almenys cinc nombres d'aquesta revista.
Al costat de Francisco Ulacia i Pedro Sarasqueta, qui va ser nomenat "president d'honor" i va renunciar al·legant que els títols honoraris eren incompatibles amb la història basca; altres membres destacats d'aquest grup van ser Segundo Ispizua, Francisco Zubitarte i Víctor Gabirondo.
Va estar localitzat principalment en Sant Sebastià i es va dissoldre en 1913. Se'l considera com un clar precedent d'Acció Nacionalista Basca (EAE-ANV), primer partit nacionalista basc d'esquerres.

## Referències

* Cecilia Arrozarena. El roble y la ceiba. Historia de los vascos en Cuba. Txalaparta, 2003. ISBN 84-8136-357-X.
* Idoia Estornés Zubizarreta. Partido Republicano Nacionalista Vasco, Enciclopedia Auñamendi.
* De Pablo, La Granja y Mees. Documentos para la historia del nacionalismo vasco. Ariel Parcticum, 1998.
# Oreophryne moluccensis

Oreophryne moluccensis és una espècie de granota que viu a Indonèsia.

## Referències

* Richards, S. & Iskandar, D. 2004. Oreophryne moluccensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 1 de febrer del 2008.
# El Trabajo (Ourense)

El Trabajo va ser un diari publicat a Ourense entre 1878 i 1880 en llengua castellana.
Va aparèixer a principis de 1878 com a butlletí quinzenal i es va publicar a la impremta d'Antonio Otero, que n'era el propietari. A partir de novembre de 1879 va començar a tenir una freqüència diària. Entre els seus redactors hi havia Manuel Curros Enríquez, Juan Neira Cancela i Luciano Cid Hermida. Era un periòdic independent i de caràcter progressista que oferia informació d'interès general, amb especial atenció a la política, l'economia i l'educació. Va deixar de publicar-se el març de 1880.

## Referències

* ↑ Valcárcel López, Marcos. A prensa en Ourense e a súa provincia (en gallec). Ourense: Deputación Provincial, 1987. ISBN 84-505-5721-6.
* ↑ «Trabajo, El» (en gallec). Enciclopedia Galega Universal. [Consulta: 1r gener 2024].