OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Zenó, Vidal i Felícola de Roma

* Per a altres significats, vegeu «Zenó (desambiguació)».
Zenó, Vidal i Felícola foren tres cristians martiritzats plegats a Roma, en una data indeterminada, probablement durant les persecucions de Dioclecià, al final del segle iii o començament del IV a la Via Ardeatina. Són venerats com a sants per tota la cristiandat.

## Veneració

Són recordats pels itineraris de Roma del segle vii, en parlar d'una capella del cementiri de Pretextat, a la Via Àpia, que fou restaurada per Adrià I. Pasqual I en traslladà les restes de Zenó a la capella que li dedicà a l'església de Santa Pràxedis de Roma. Segons De Locis, Zenó hauria estat el germà de Valentí de Roma, sant màrtir també commemorat el mateix 14 de febrer.

## Els Sants Màrtirs de Serrateix

Al monestir de Santa Maria de Serrateix (Viver i Serrateix) es veneren, des del temps de la fundació a mitjan segle ix, les restes de quatre sants màrtirs que es van identificar amb aquests màrtirs romans: sant Urbici i els màrtirs Víctor, Zenó i Felícola, on el nom de Vidal ha estat substituït pel de Víctor, probablement per error o per assimilació d'aquests tres sants del Martirologi romà. El leccionari de Serrateix els dona com a festes pròpies del monestir, però sense donar-ne dades biogràfiques. Podrien tractar-se de relíquies que es pensava que eren d'aquests sants o de cossos sants d'altres als que es donaren els noms dels màrtirs romans.
Les restes es conserven encara en tres urnes de fusta daurada (una d'Urbici i dues dels altres màrtirs), al retaule de la Capella dels Sants Màrtirs de l'església del monestir. Els quatre sants, anomenats Sants Màrtirs de Serrateix s'invocaven contra la sequera, per demanar la pluja. Se'n fan la processó dels tres màrtirs romans el segon diumenge de febrer.
Segons una tradició tardana, els tres màrtirs eren nascuts a Serrateix i hi varen morir martiritzats. Foren sebollits d'amagat per amics seus i no se'n tingué més notícia fins que un pagès va descobrir miraculosament les restes al camp que llaurava.

## Vegeu també

* Santa Maria de Serrateix

## Bibliografia

* Ioannes Bollandus, Godefridus Henschenius, Daniel Papebrochius. Acta sanctorum: : Quotquot toto orbe coluntur, vel à Catholicis Scriptoribus celebrantur. Februarius. Tomus 2, Complectens dies X medios à VII ad XVII. Anvers: Meursius, 1658.
* Altés i Aguiló, Xavier. Miscel·lània litúrgica catalana. El leccionari i col·lectari santoral de Santa Maria de Serrateix. v. 10, p. 226.
# Tallarol encaputxat

El tallarol encaputxat, (Sylvia nigricapillus) és una espècie d'ocell de l'ordre dels passeriformes i de la família dels sílvids. És endèmic de Sud-àfrica i Eswatini. Habita els matollars i els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà. Està amenaçat per la pèrdua d'habitat i el seu estat de conservació es considera vulnerable.

## Taxonomia

Anteriorment estava situat dins del gènere monotípic Lioptilus. Però el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 10.2, 2020) el traslladà al gènere Sylvia, prenent per base els resultats de diversos estudis.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «tallarol encaputxat». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx Edicions, 2020, p. 631. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Bush Blackcap. Sylvia nigricapillus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ «Sylviid babblers, parrotbills & white-eyes». World Bird List Version 7.3. International Ornithologists' Union, 2017.
* ↑ «Taxonomic Updates IOC» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 25-07-2020. [Consulta: 5 agost 2022].
# Carta del Lavoro

La Carta del Lavoro (Carta del Treball) va ser una llei aprovada per Mussolini el 1927 l'objectiu principal de la qual era aplicar el feixisme a l'economia italiana, imposant un model corporativista. La Carta va ser promulgada pel Gran Consell Feixista i es va publicar al diari Il Lavoro d'Itàlia el 23 d'abril de 1927. La seva redacció va recaure principalment en Giuseppe Bottai, Secretari d'Estat d'Empreses. La Carta declara que l'empresa privada és la institució econòmica més eficaç, però que la intervenció de l'Estat seria legítima quan l'empresa privada fos deficient. Va servir de model al Fur del Treball del règim franquista espanyol.

## Referències

* ↑ http://www.publiceye.org/fascist/corporatism.html
* ↑ Fascism and the industrial leadership: A study in the expansion of private power under Fascism 1919 - 1940, Roland Sarti, 1968

## Bibliografia

* Giorgio Pisanò Storia del Fascismo (1914-1943), II volume, Eco edizioni
* Luca Leonello Rimbotti, Il fascismo di sinistra. Da Piazza San Sepolcro al Congresso di Verona, Settimo Sigillo, 1989.
* Giano Accame, Il Fascismo immenso e rosso, Settimo Sigillo, 1990.
* Arrigo Petacco, Il comunista in camicia nera, Nicola Bombacci tra Lenin e Mussolini, Mondadori, 1997.
* Paolo Buchignani, Fascisti rossi, Mondadori, 1998.
* Tonino Filomena Sindacalismo Fascista, dalle origini alla Carta del Lavoro, edizioni Magna Grecia.
* Sidera, Alba. Feixisme persistent : radiografia de la Itàlia de Matteo Salvini. Barcelona: Saldonar, febrer del 2020. ISBN 978-84-17611-30-9.
# Torreta d'Elda

La Torreta d'Elda és una edificació defensiva medieval situada al terme del municipi d'Elda, al Vinalopó Mitjà. És considerada com a Bé d'Interés Cultural.

## Història

La data de construcció es calcula entre finals del segle xiv i principis del xv. El seu objectiu responia a la ubicació fronterera entre Castella i València. En concret, la torreta protegia el camí entre Elda i Saix, així com el camí de La Noguera, que enfila cap Petrer. Es documenta que el 1386, la senyora d'Elda, Sibil·la de Forcia, va demanar a Pere I el Cerimoniós un servei de vigilància i duana. El seu ús continuat es recull en un document de 1494 entre el Comtat de Cocentaina i el Bisbat de Cartagena, en el qual se cita la Torreta com a possessió del llavors senyor d'Elda, en Joan Roig de Corella.
Al desembre de 1705, s'empra la Torreta per a vigilància militar, en el context de la Guerra de Successió. A partir de la posterior Guerra de la Independència espanyola va ser abandonada fins a l'actualitat.

## La Torreta

La Torreta d'Elda és a un turó de 550 metres d'altitud. Es tracta d'un torre rectangular, construïda amb tapial. Disposa de quatre annexes, també rectangulars. Es desconeix quina podria ser la seua alçada original, així com la seua entrada principal. En aquest cas, es creu que podria trobar-se elevada, per pujar amb una escala de mà.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ «Sección 1ª. Bienes de interés cultural - Generalitat Valenciana» (en castellà). [Consulta: 30 desembre 2017].
# Rokugatsu no hebi

A Snake of June (japonès: 六月の蛇, Rokugatsu no hebi)és una pel·lícula thriller eròtic japonès de 2002 escrita i dirigida per Shinya Tsukamoto. La seva setena pel·lícula, destaca per la seva cinematografia monocroma blava tenyida en postproducció. Va guanyar el Kinematrix Film Award i el Premi Especial del Jurat San Marco a la 59a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Trama

Ambientada en una metròpoli japonesa sense nom, la pel·lícula explica la història de la tímida dona de carrera, Rinko, i la Shigehiko, el seu marit obsessionat amb la higiene i addicte al treball. La parella explora la seva sexualitat de diverses maneres, fent que les seves vides es vegin alterades.

## Repartiment

* Asuka Kurosawa com a Rinko Tatsumi
* Yuji Kohtari com a Shigehiko (com a Yuji Koutari)
* Shinya Tsukamoto com Iguchi
* Masato Tsujioka
* Susumu Terajima
* Tomorowo Taguchi
* Shūji Ōtsuki
* Tomoko Matsumoto
* Mansaku Fuwa

## Referències

* ↑ Sharp, Jasper. Historical Dictionary of Japanese Cinema. Scarecrow Press, 2011, p. 379. ISBN 978-0-8108-5795-7.
* ↑ The Japanese Cinema Book. British Film Institute, 2020, p. 48. ISBN 978-1-8445-7678-4.

## Enllaços externs

* (japonès) Rokugatsu no hebi a Japanese Movie Database
# Xweles

Els xweles (o pheres, o gbe, xweles) són els membres d'un grup ètnic que parlen la llengua gbe, xwela al sud de Benín, als departaments Mono i Atlantique. Els xwles occidentals són un poble del grup d'ètnies guineanes, el seu codi ètnic és NAB59e i el seu ID és 15926.

## Situació geogràfica i pobles veïns

Els xweles tenen el seu territori a la zona promera al llac Aheme, al municipi de Comé i a l'extrem meridional del municipi de Bopa al departament de Mono i als municipis de Kpomassè i d'Ouidah, al departament Atlantique.
Segons el mapa lingüístic de Benín de l'ethnologue, els xweles tenen el territori al sud i a l'est del llac Aheme. Tenen com a veïns als xwles occidentals a l'oest i a l'est, als fon, també a l'est; als ayizos i els saxwes, al nord i els watxis, al nord-oest.

## Llengua

Els xweles parlen la llengua gbe, el gbe, xwela.

## Religió

La majoria dels xweles (94%) creuen en religions africanes tradicionals i només el 6% són cristians. D'aquesta minoria, el 68% són catòlics, el 20% pertanyen a esglésies independents i el 10% són protestants. Hi ha un petit grup de cristians (2%) que pertanyen al moviment evangèlic.

## Referències

* 1 2 «Gbe, Xwela, a language of Benín». ethnologue. [Consulta: 13 febrer 2015].
* ↑ «Language: Gbe, Xwela». joshuaproject. [Consulta: 13 febrer 2015].
* ↑ «Ethnicity. Gbe, Xwela, Phera in Benin». joshuaproject. [Consulta: 13 febrer 2015].
* ↑ «Mapa lingüístic de Benín. El gbe, xwela és el número 47». [Consulta: 13 febrer 2015].
* ↑ «Religion. Gbe, Xwela, Phera in Benin». joshuaproject. [Consulta: 13 febrer 2015].
# Tarot de Besançon

El Tarot de Besançon,és un tipus de baralla de tarot que es va derivar de les formes més antigues del patró de Marsella, però que desenvolupa una sèrire de característiques pròpies i diferenciadores. Es correspon amb el Patró 6 de la IPCS (International Playing Card Society), que el denomina així: "Popularment conegut com el 'Tarot de Besançon' el nom és el recomanat encara que existeix evidència que el seu origen s'estableix més a l'est".
Les cartes d’aquest tipus es van imprimir principalment a Suïssa a mitjan segle xviii. Aquesta baralla en concret prenen el nom de la ciutat de Besançon, a l'est de França, a la qual els fabricants de cartes van traslladar la seva producció a principis del segle xix.
Un tret característic del Tarot de Besançon és que les cartes que tradicionalment representaven la Papessa i el Papa van ser redissenyades per retratar els déus romans, Juno i Júpiter. Se suposa que aquest canvi de nom es va produir per evitar trastornar les sensibilitats religioses en una àrea de distribució tan marcada per contrastos confessionals. Aquesta característica es manté en aquelles baralles que es deriven del Tarot de Bensançon, com el Tarot 1JJ.
Altres característiques del tipus Besançon en comparació amb el tarot de Marsella són:
* Cupido apunta als ulls de l'Enamorat.
* La cara de la Lluna apareix de cap i no de perfil.
* El Món no es representa ballant, sinó que simplement està dreta.
Els fabricants coneguts d'aquest model de cartes són:
* Jean-Baptiste Benois
* Suzanne Bernardin
* J. Blanche, Besançon
* J. H. Blanck et Tschann
* Louis Carey, Strasbourg
* Andreas Benedict Göbl
* Arnoult Grimaud
* François Héri
* Jean Jerger, Besançon
* A. Kirchner, Besançon
* Joseph Krebs, Freiburg
* L. de Laboisse, Strasbourg
* Pierre Lachapele
* Nicolas François Laudier, Strasbourg
* Jean Pierre Laurent
* Arnoult Lequart
* Guillaume Mann, Colmar
* Johann Pelagius Mayer, Constance
* Renault, Besançon
* Bernhard Schaer, Mumlisweil
* Jean Tissot
* Wolfgang Weber
Les imatges següents, que mostren els 22 trumfos, provenen d’un conjunt de talles de fusta colorejades produïdes per Renault de Besançon cap al 1820–1830, qui es basa en un disseny del 1800 de Jean Jerger, també de Besançon.
* El Boig
* El Mag
* Juno
* L'Emperadriu
* L'Emperador
* Jupiter
* L'Enamorat
* El Carro
* Justícia
* L'Ermità
* La Roda de la Fortuna
* La Força
* El Penjat
* La Mort
* La temprança
* El Diable
* La Torre
* L'Estrella
* La Lluna
* El Sol
* El Judici
* El Món

## Referències

* 1 2 Pattern Sheet 6 - The Tarot de Besançon at the IPCS website. Retrieved 9 Jun 2019.
* ↑ Thierry Depaulis, Maîtres cartiers strasbourgeois, Paris, Le Vieux Papier, 1989
* ↑ Álvarez, Rubén Darío. «Tarot Cotidiano». [Consulta: 2 maig 2021].
* ↑ Romain, Romain. Origine des Cartes a Jouer. 1869e édition. Hachette Livre BNF, 2012, p. 233 pages. ISBN 978-2012760745 [Consulta: 2 maig 2021].
* ↑ Mann, Sylvia. All Cards on the Table. Leinfelden: Deutsches Spielkarten-Museum, 1990, p. 166–168, 172.
* ↑ «Swiss Tarot». International Playing-Card Society. [Consulta: 20 febrer 2019].
* ↑ «Tarot de Besancon». [Consulta: 2 maig 2021].
# Carta de serveis

Una carta de serveis, catàleg o cartera de serveis és un document que descriu el tipus de serveis que ofereix una determinada administració pública, empresa pública o qualsevol de les entitats subjectes al dret administratiu. El document tipifica aquests serveis de forma explícita i en quantifica el cost de cada servei. Es considera una eina de gestió de qualitat implementada pel govern del que depèn aquella entitat pública; i suposa un acord entre l'administració i el ciutadà, amb l'objectiu de satisfer una necessitat ciutadana, entès com a client.
A Catalunya, les cartes de serveis de l'Administració de la Generalitat informa dels serveis que presta i es compromet respecte al seu nivell de prestació. Així mateix el govern de la Generalitat fomenta la participació ciutadana a través d'enquestes d'opinió, bústies de queixes i suggeriments i altres formes de col·laboració.

## Estructura

Una carta de serveis, és un instrument on s'ha d'informar sobre totes les qüestions relatives al servei. En aquest sentit ha d'estar composta dels següents elements:
* Missió del servei
* Quins serveis presta (catàleg o cartera de serveis).
* Temps màxim de prestació del servei.
* Responsable de la carta.
* A qui s'han d'adreçar les queixes i els suggeriments (les pot presentar qualsevol ciutadà, els suggeriments de forma anònima, les queixes però de forma nominal).
* Indicadors de qualitat (per exemple, enquestes de satisfacció).

## Exemples

* Carta de serveis de l'Oficina de Turisme de Catalunya a Barcelona
* Carta de serveis dels Mossos d'Esquadra
* Carta de serveis del Centre d'Iniciatives per a la Reinserció
* Carta de serveis de l'Oficina d'Atenció Ciutadana del Departament de Justícia

## Referències

* 1 2 Carta de Serveis del Mossos d'Esquadra
* ↑ Carta de serveis de l'Oficina de Turisme de Catalunya a Barcelona
* ↑ «Carta de serveis CIRE». Gencat, 21-07-2014. [Consulta: 21 juliol 2014].
* ↑ «Carta de serveis OAC Justícia». Gencat, 21-07-2014. [Consulta: 21 juliol 2014].
# Titusville (Florida)

Titusville és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens de l'1 de juliol de 2018 tenia 46 497 habitants. La seva proximitat al Centre Espacial Kennedy fa que s'hi acosti molta gent per veure-hi els llançaments del transbordador espacial.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Titusville tenia 40.670 habitants, 17.200 habitatges, i 11.094 famílies. La densitat de població era de 738,6 habitants/km².
Dels 17.200 habitatges en un 26,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,9% hi vivien parelles casades, en un 12,6% dones solteres, i en un 35,5% no eren unitats familiars. En el 29,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,9% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 26,2% entre 25 i 44, un 23,2% de 45 a 60 i un 20,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.607 $ i la renda mediana per família de 42.453 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.076 $ mentre que les dones 23.998 $. La renda per capita de la població era de 18.901 $. Entorn del 9,3% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «City and Town Population Totals: 2010-2018». Oficina del Cens dels Estats Units, 16-03-2020.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Titusville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Titusville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Hostages (pel·lícula de 1943)

Hostages és una pel·lícula de guerra estatunidenca produïda per Paramount Pictures i estrenada el 1943. Va ser dirigida per Frank Tuttle a partir d'un guió de Frank Butler i Lester Cole basats en la novel·la homònima de Stefan Heym de 1942. La pel·lícula és protagonitzada per Luise Rainer, Arturo de Córdova, William Bendix i Paul Lukas i compta amb Katina Paxinou i Oskar Homolka.

## Argument

Un grup de 26 ciutadans de Txecoslovàquia són empresonats com a ostatges per la Gestapo acusats del suposat assassinat d'un oficial nazi qui en realitat es va suïcidar. Entre els ostatges hi ha el líder del moviment de resistència clandestina (William Bendix), la coberta del qual és la d'un encarregat de lavabo aparentment ignorant al club nocturn on la víctima va ser vista per última vegada amb vida.

## Repartiment

* Luise Rainer com a Milada Pressinger
* Arturo de Córdova com a Paul Breda
* William Bendix com a líder clandestí
* Paul Lukas com a Rheinhardt
* Katina Paxinou com a Maria
* Oskar Homolka com a Lev Pressinger
* Reinhold Schünzel com a Kurt Daluege
* Frederick Gierrman com el capità Patzer
* Roland Varno com a Jan Pavel
* Felix Basch com el Dr. Wallerstein
* John Mylong com a Proskosch
* Hans Conried com el tinent Glasenapp
* Steven Geray com a Mueller

## Producció

Hostages va utilitzar d'arxiu de Praga que es van rodar originalment sis anys abans per a la pel·lícula La vuitena dona de Barvablava. Originalment Erich von Stroheim havia d'interpretar el paper de "Rheinhardt", però es va haver de retirar per filmar Five Graves to Cairo de Paramount.

## Referències

* ↑ Hostages al web de Louise Rainer
* ↑ Reynold Humphries. Hollywood's Blacklists: A Political and Cultural History. Edinburgh University Press, 2008, p. 54–. ISBN 978-0-7486-2455-3 [Consulta: 4 agost 2013]. «Lester Cole, also one of the Ten, wrote two scripts dealing with war subjects: Hostages (1943) and None Shall Escape (1944).»
* ↑ "Overview" a Allmovie.com
* ↑ "Notes" on TCM.com

## Enllaços externs

* Hostages a YouTube
# Rokkaku dako

Rokkaku dako és un tradicional estel de baralla del Japó, tradicionalment fet amb llistons de bambú i paper wasi. Generalment pintat a mà i amb motius d'importants guerrers samurai. La seva forma és hexagonal i la seva estructura és en un angle diedre amb dos llistons tensats, l'inferior una mica més que el superior, cosa que fa que pugui ser estable sense cua. En els concursos de baralles l'objectiu és desfer l'estabilitat d'altres estels o tombar-los tallant-los els fils i mantenir-se enlairat més que els oponents. Per la seva estabilitat es fa servir com a estel pilot per fotografia aèria (KAP), per fer proves meteorològiques o per enlairar altres estels.

## Referències

* ↑ Cafe, Kori. «Las tradicionales cometas japonesas» (en castellà), 19-08-2022. [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ «大凧作りの工程と各部位の名称 | 新潟市南区観光協会». [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ 甲賀市役所. «六角だこ» (en japonès). [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ «The Rokkaku Kite - Some Background.». [Consulta: 2 abril 2023].

## Enllaços externs

* http://scotthaefner.com/kap/equipment/?page=kites Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine.
* http://b-kites.blogspot.com/2010/11/holy-man.html
# Antoni Porcar i Candel

Antoni Porcar i Candel (Castelló de la Plana, 1904 - Vinaròs, 1947) va ser un mestre valencià, introductor de les tècniques pedagògiques de Freinet al País Valencià.
Nascut al si d'una família d'esquerres i republicana, ben aviat va entrar en contacte amb el valencianisme, en la línia de l'Acció Republicana de Castelló i de la Societat Castellonenca de Cultura. Va obtindre en títol de Mestre de Primers Ensenyaments al 1930. La seua primera destinació, eixe mateix any, va ser l'escola rural de Fórnols de Cadí. En aquesta vila de l'Alt Urgell Porcar va entrar en contacte amb Batec, un grup lleidatà de renovació pedagògica que el va influir a l'hora d'introduir la llengua materna en l'educació infantil.
Tres anys després retorna al País Valencià, a l'escola rural de Canet lo Roig, al Maestrat. Ací posarà en marxa iniciatives pedagògiques emmarcades en el corrent de les tècniques Freinet, les quals buscaven una organització cooperativa de l'aula, l'expressió creativa i en la llengua pròpia dels infants a partir del dibuix i del text, i en la posada en marxa d'una impremta escolar. Per assolir aquests objectius es duien a terme activitats com les colònies escolars, la gimnàsia i els jocs, o les excursions per conèixer el patrimoni històric, cultural i natural.
A Canet lo Roig, aquests preceptes es van materialitzar en els quadernets "Ibèria", dels quals se'n van publicar 15 números, entre els cursos 1933/34 i 1934/35. Aquesta revista fou la primera publicació basada en les tècniques freinetistes al País Valencià, escrita en valencià. Va repetir l'experiència l'any 1936 a l'escola de Vinaròs amb la revista "Gavina", de la qual es té constància de tres números.
Amb l'entrada de les tropes franquistes va restar empresonat durant uns mesos de l'any 1939 a la presó de Benicarló, fins que va ser absolt, atès que no havia militat a cap partit polític amb anterioritat a 1938. Però, l'any 1941, la comissió de depuració del règim franquista el va sancionar amb el trasllat a un altre centre de la província de Castelló i la inhabilitació per a càrrecs directius i de confiança. En compliment de la pena va marxar a Cervera del Maestrat al 1942. Posteriorment va exercir de mestre a la vila maestratenca de les Coves de Vinromà, fins a la seua mort el 1947.

## Bibliografia

* Vidal Bellés, Francesca. Antoni Porcar i Candel (1904-1947): El mestre que va donar la paraula als infants. Publicacions de l'UJI, 2014. ISBN 9788415443414