OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Institut Balear

L'Institut Balear va ser una institució d’ensenyament mitjà de Palma creada per ordre reial el 25 d'octubre de 1835, gràcies a una iniciativa de la Societat Econòmica Mallorquina d'Amics del País. Inaugurat pel gener del 1836, significà la posada en aplicació a les Balears del pla definit per Gaspar Melchor de Jovellanos trenta anys abans, disposà de les rendes i donacions de l'antic col·legi de Monti-sion —al local del qual s'instal·là—, que abans havien pertangut a l'Estudi General Lul·lià. L'Institut representava la voluntat d'adequar els ensenyaments a les necessitats d'una societat en transformació. Fou el primer institut d'ensenyament mitjà de l'estat espanyol i proporcionava una educació amb sentit modern. Desaparegué el 1840-42, i fou substituït, per ordre de la Junta Revolucionària de Mallorca, per la Universitat Literària de Mallorca. Dirigit del 1846 al 1900 per Francesc Manuel de los Herreros, que també va ser el secretari de l'arxiduc Lluís Salvador, en foren professors, entre molts altres, Miquel Moragues i Montserrat, Josep Lluís Pons i Gallarza, Joaquim Botia, Josep Monlau i Sala, Pere Estelrich i Fuster, Francesc Barceló i Combis i Lluís Pou, i hi assistiren com a alumnes Marià Aguiló i Fuster, Pere d'Alcàntara Penya, Miquel Costa i Llobera, Joan Rosselló de Son Forteza, Miquel dels Sants Oliver, etc. L'Institut aconseguí un gran prestigi educatiu i, entre altres coses, fou un dels gresols de la Renaixença a Mallorca.

## Referències

* ↑ «Institut Balear». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Acadèmia Balear de Ciències i Lletres
# Ingwær

Ingwær (també escrit Ingvar, Ivar o Ivarr) van ser un rei que van governar al segle x la Northúmbria conquerida pels vikings, anomenada Jòrvik. En la Crònica d'Æthelweard el seu nom apareix juntament amb els reis Eowils i Halfdan que van morir en la batalla de Tettenhal, però la Crònica anglosaxona l'esmenta.

## Biografia

Després de la victòria vikinga en la batalla del Holme l'any 902 i la derrota d'Æthelwold, tres germans anomenats Eowils, Halfdan i Ingwaer van reclamar el tron de Jòrvik i sembla que van aconseguir governar conjuntament. La població del Danelaw va augmentar amb l'arribada de vikings els 902 procedents de la comunitat de Dublín, d'on van ser expulsats. Durant la primera dècada del segle x, els vikings de Northúmbria i els vikings de l'Ànglia de l'Est van emprendre incursions en territori dels anglosaxons per posar a prova les forces d'Eduad el nou rei de Wessex. El 910 els tres reis van preparar un exèrcit per atacar Wessex, però van ser derrotats i, encara que van fugir, els soldats d'Eduard els van perseguir fins a donar-los captura a Tettenhall i acabar amb ells el 5 d'agost. Els tres reis hi van morir.

## Identificació

La identitat d'aquests tres reis és objecte de debat. No s'han trobat monedes que puguin datar els seus regnats. Tampoc no se sap del cert si van governar conjuntament o si es van repartir diferents regions del reialme. També podria ser que les fonts documentals de la seva època que els donen el títol de rei, estiguin equivocades i només fossin comandants de l'exèrcit. Ingwær és conegut perquè és esmentat en la Crònica d'Æthelweard, que sembla una versió en llatí de la Crònica anglosaxona, o si més no descriu els mateixos fets, però en cap dels manuscrits de la Crònica anglosaxona consta el seu nom, encara que sí que hi són els dels seus companys Eowils i Halfdan. Aquests noms podrien ser els mateixos Ímar (Ivar), Auisle (Eowils) i Halfdan Ragnarsson, tres vikings que van estar actius a les illes britàniques durant el segle IX que eren germans; si això fos cert serien pertanyents a la nissaga dels Uí Ímair. Segons la historiadora Clare Downham, la coincidència és massa xocant com per no tenir-la en compte.

## Referències

* ↑ Hughes, 2007, p. 280.
* ↑ Logan, 2005, p. 42–44.
* 1 2 Higham i Hill, 2013, p. 190.
* ↑ Rollason, 2003, p. 217.
* 1 2 Downham, 2007, p. 79–80.
* ↑ Dumville, 2004, p. 88–89.

## Bibliografia

* Downham, Clare. Viking Kings of Britain and Ireland: The Dynasty of Ívarr to A.D. 1014. Dunedin Academic Press, 2007. ISBN 978-1-903765-89-0.
* Dumville, David N. Old Dubliners and New Dubliners in Ireland and Britain: a Viking-Age Story. 6, 2004.
* Higham, N J; Hill, D H. Edward the Elder: 899–924. Taylor & Francis, 2013. ISBN 978-1-136-34948-5.
* Hughes, David. The British Chronicles. Heritage Books, 2007. ISBN 978-0-7884-4490-6.
* Logan, F. Donald. The Vikings in History. Taylor & Francis, 2005. ISBN 978-0-415-32756-5.
* Rollason, David. Northumbria, 500–1100: Creation and Destruction of a Kingdom. Cambridge University Press, 2003. ISBN 978-0-521-81335-8.
# Indumentària tradicional del País Valencià

La indumentària tradicional del País Valencià varia segons la zona i la ciutat.

## Indumentària femenina

El vestit tradicional de dona valenciana, mal denominat vestit de fallera, ja que en realitat s'utilitzava abans d'aparéixer les falles com a festa, té una llarga tradició en la història. Va aparéixer al segle xviii i va començar sent un vestit de treball de les llauradores valencianes, però amb el pas del temps es va transformar i va derivar en una indumentària més elegant que s'usava en ocasions especials. En definitiva, el vestit de fallera actual és el vestit de festa que usaven les valencianes segles enrere. Entre les seues variants trobem el vestit del segle xviii, més afrancesat; els de coteta i el sorgit al segle xix, denominat de farolet per les seues mànegues amb forma de fanal. En els cabells, la dona pot portar un monyo o tres (tres monyos en el cas del del segle xix). En la part posterior del cap se'n porta un més gran, mentre que al pols se'n porten dos més menuts, els rodets. Els monyos s'agafen amb agulles passadores i s'adornen amb les pintes, la pinta per al monyo posterior i els rascamonyos per als rodets.

## Indumentària masculina

Mentre que la vestimenta tradicional masculina és el vestit de saragüell, el qual apareix sota la denominació sarawil en textos musulmans andalusins del segle x. Aquest vestit es col·loca directament sobre el cos i sobre ell es poden col·locar o no altres peces. El teixit d'aquesta vestimenta és el llenç per als dies de treball, i en els festius es cobreix amb uns segons calçons de llana o seda, coneguts com a fredolic. Altra de les vestimentes masculines tradicionals és el vestit de torrentí, el qual es caracteritza per tindre uns pantalons més cenyits a la cama i un xopetí, una espècie de jupetí i/o jaqueta. Al cap, l'home sol portar un mocador, una còfia o un casquet, aquests últims fets de punt de ganxo, els quals es complementen amb diferents capells i barrets, com la rodina, el cossiol o la montera.

## Referències

* ↑ Falles Alzira.com. «INDUMENTÀRIA FEMENINA VALENCIANA». www.falles-alzira.com, 2010. Arxivat de l'original el 7 d'octubre de 2011. [Consulta: 17 setembre 2011].
* ↑ Falles Alzira.com. «INDUMENTÀRIA VALENCIANA MASCULINA». www.falles-alzira.com, 2010. Arxivat de l'original el 26 de setembre de 2011. [Consulta: 17 setembre 2011].
# ISO 3166-2:BY

ISO 3166-2:BY és el subconjunt per a Belarús de l'estàndard ISO 3166-2, publicat per l'Organització Internacional per Estandardització (ISO) que defineix els codis de les principals subdivisions administratives.
Actualment per a Belarús l'estàndard ISO 3166-2 està format per 6 províncies (voblast) i 1 ciutat. La ciutat de Minsk és la capital de l'estat i posseeix un status especial equivalent a un província.
Cada codi es compon de dues parts, separades per un guió. La primera part és BY, el codi ISO 3166-1 alfa-2 per a Belarús. La segona part són dues lletres.

## Codis actuals

Els noms de les subdivisions estan llistades segons l'ISO 3166-2 publicat per la "ISO 3166 Maintenance Agency" (ISO 3166/MA).
Els codis ISO 639-1 són utilitzats per representar els noms de les subdivisions en les llengües oficials següents:
* (be): Belarús — Sistema de romanització: BGN/PCGN 1979, GOST 1983
* (ru): Rus — Sistema de romanització: BGN/PCGN 1947, GOST 1983
| Codi | Nom de la subdivisió (be) (BGN/PCGN) | Nom de la subdivisió (be) (GOST) | Nom de la subdivisió (ru) (BGN/PCGN) | Nom de la subdivisió (ru) (GOST) | Nom de la subdivisió (ca) | Categoria de subdivisió |
| BY-BR | Brestskaya voblasts' | Bresckaja voblasć | Brestskaya oblast' | Brestskaja oblast' | Província de Brest | Oblast |
| BY-HO | Homyel kaya voblasts' | Homieĺskaja voblasć | Gomel kaya oblast' | Gomel kaja oblast' | Província de Hòmiel | Oblast |
| BY-HR | Hrodzenskaya voblasts' | Hrodzienskaja voblasć | Grodnenskaya oblast' | Grodnenskaja oblast' | Província de Hrodna | Oblast |
| BY-MA | Mahilyowskaya voblasts' | Mahilioŭskaja voblasć | Mogilevskaya oblast' | Mogilevskaja oblast' | Província de Mahiliou | Oblast |
| BY-MI | Minskaya voblasts' | Minskaja voblasć | Minskaya oblast' | Minskaja oblast' | Província de Minsk | Oblast |
| BY-VI | Vitsyebskaya voblasts' | Viciebskaja voblasć | Vitebskaya oblast' | Vitebskaja oblast' | Província de Vítsiebsk | Oblast |
| BY-HM | Horad Minsk | Horad Minsk | Gorod Minsk | Gorod Minsk | Ciutat de Minsk | Ciutat |
* ↑ El nom en català no és inclòs a l'estàndard ISO 3166-2.

## Vegeu també

* Organització territorial de Belarús

## Enllaços externs

* ISO Online Browsing Platform: BY (Plataforma Online d'Exploració ISO: BY) (anglès)
* Regions de Belarús, Statoids.com (anglès)
# Emiliano Piedra Miana

Emiliano Piedra Miana (Madrid, 1931 - ibídem, 28 d'agost de 1991) va ser un productor i distribuïdor cinematogràfic espanyol, casat amb l'actriu Emma Penella (1931-2007).

## Trajectòria

La seva primera gran empresa com a productor és la pel·lícula Campanades a mitjanit, dirigida el 1965 per Orson Welles. Finalitzades les dotze setmanes previstes per al rodatge, aconsegueix els contractes i els crèdits necessaris per a rodar altres vuit setmanes i que Welles pugui acabar-la al seu gust.
També és responsable de les adaptacions cinematogràfiques de Fortunata y Jacinta (Angelino Fons, 1970) i de La Regenta (Gonzalo Suárez, 1974), totes dues protagonitzades per la seva esposa, així com de la trilogia musical que uneix a Carlos Saura i Antonio Gades en Bodas de sangre (1981), Carmen (1983) i El amor brujo (1986).
Dedica els seus últims anys a l'ambiciosa adaptació televisiva d' El Quijote de Miguel de Cervantes, amb Fernando Rey i Alfredo Landa en els papers principals i Manuel Gutiérrez Aragón en la direcció. Mor pocs mesos abans de la seva estrena.
El seu nebot és el també productor Emiliano Otegui Piedra (1954), present en la filmografia de Alejandro Amenábar i José Luis Cuerda.
Amb Emma Penella tindria tres filles: Emma, Lola i Emiliana.
Va morir víctima del càncer als 60 anys el 28 d'agost de 1991.

## Premis

* Premi BAFTA a la millor pel·lícula de parla no anglesa per Carmen (1984).
* Premi Goya d'Honor a la trajectòria artística, a títol pòstum (1992).
* Nominació a l'Óscar de Hollywood a la millor pel·lícula de parla no anglesa per Carmen (1984).

## Referències

* ↑ Emiliano Piedra Miana, al web de la Real Academia de la Historia
* ↑ Muere Emiliano Piedra, uno de los grandes impulsores del cine español. El País, 30/08/1991
* ↑ Emiliano Piedra al web dels premis Goya

## Enllaços externs

* Emiliano Piedra, Goya de Honor 1992 a títol pòstum. Consultat el 9 de gener de 2016.
* Notícies d'Emiliano Piedra a El País
# Juanfer Andrés

Juan Fernando Andrés, més conegut com a Juanfer Andrés (Socuéllamos, província de Ciudad Real, 1975) és un guionista, editor i director de cinema espanyol. Des de 1999 exerceix també de professor de realització cinematogràfica a l'Institut del Cinema de Madrid.

## Biografia

A la fi dels anys 90 estudia Guió i Direcció de Cinema a l'Escuela de Cine y Televisión Septima Ars, a Madrid. on coneix a Esteban Roel.
En 2011, al costat d'Esteban Roel, va rodar el curtmetratge 036 escrit per Andrea Gómez i protagonitzat per Carolina Bang i Tomás del Estal, una crítica paròdica en clau de western sobre les dificultats d'un autònom per a tractar amb la burocràcia a Espanya.
En 2012, amb motiu del 10è aniversari del grup musical Canteca de Macao, s'encarrega de la realització de 10 videoclips musicals commemoratius sobre d'altres temes de la formació.
En 2013, de nou al costat d'Esteban Roel, va escriure i va dirigir el seu primer llargmetratge Musarañas produït per Pokeepsie Films, companyia propietat d'Álex de la Iglesia i Carolina Bang, i protagonitzat per Macarena Gómez, Hugo Silva, Nadia de Santiago i Luis Tosar. La pel·lícula ha rebut tres nominacions als Premis Goya de 2014 incloses la de millor actriu, millor perruqueria/maquillatge i millor director novell.

## Nominacions i premis
### XXIX Premis Goya

| Categoria | Pel·lícules | Resultat |
| Millor direcció novell | Musarañas | Nominat |

### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2014

| Categoria | Pel·lícules | Resultat |
| Director revelació | Musarañas | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Juan Fernando Andrés participa con 036 en el Festival de Cine Solidario de Guadalajara».
* ↑ «Ficha de Juan Fernando Andrés IMDB.com».
* ↑ «Profesorado del Instituto del Cine de Madrid». Arxivat de l'original el 7 de febrer de 2015. [Consulta: 12 març 2014].
* ↑ «Entrevista con Juan Fernando Andrés y Esteban Roel en CineCrítico». Arxivat de l'original el 2016-09-14. [Consulta: 8 agost 2020].
* ↑ «'La Isla Mínima' lidera las nominaciones a los Goya 2015». Antena3.com. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ "La isla mínima" gana 8 medallas del Círculo de Escritores Cinematográficos, eldiario.es, 3 de febrer de 2015

## Enllaços externs

* Página personal
# Escola de Mecànica de l'Armada

L'Escola de Mecànica de l'Armada (en castellà: Escuela Mecánica de la Armada) (ESMA) és un edifici de la Ciutat Autònoma de Buenos Aires. Des del 2004 acull un espai per a la memòria, la promoció i la defensa dels drets humans. Aquest espai està format per diverses institucions com l'Arxiu Nacional de la Memòria, el Centre Cultural de la Memòria Haroldo Conti, l'Escola d'art "Els nostres fills", el Museu de les Illes Malvines, el Canal de televisió "Trobada" i l'Espai memòria i drets humans Ex Esma.

## Història

Fou propietat de l'Armada Argentina des que li va cedir el govern municipal el 1924.
Del 1976 al 1983 va ser un dels centres clandestins de detenció, tortura i extermini més grans i actius de la dictadura autoanomenada Procés de Reorganització Nacional. Hi van passar més de 5.000 detinguts mentre seguia essent residència d'oficials superiors de l'armada.
En 2004 l'edifici fou recuperat per l'estat argentí.
Durant la commemoració dels seixanta anys de la Declaració Universal dels Drets Humans (2008), va ser aprovat pels Estats membres en la UNESCO que allà funcioni el Centre Internacional per a la Promoció dels Drets Humans. En 2016 el centre va ser assenyalat i protegit amb l'escut blau de les Nacions Unides.

## Referències

* ↑ «Espacio Memoria y Derechos Humanos Ex Esma». [Consulta: 3 desembre 2016].
* ↑ «Espacio Memoria y Derechos Humanos:Los orígenes del predio de la ESMA». Arxivat de l'original el 2013-06-30. [Consulta: 25 juliol 2013].
* ↑ "ESMA" Ex Centro Clandestino de Detención, Tortura y Exterminio "Escuela de Mecánica de la Armada. Espacio MEMORIA, Instituto Espacio para la Memoria.
* ↑ «La ESMA, monumento histórico.» (en español). lanacion.com, 23-08-2008. Arxivat de l'original el 2014-10-21. [Consulta: 4 agost 2013]. «Decreto presidencial.»
* ↑ http://memoria.telam.com.ar/noticia/la-ex-esma-llevara-el-escudo-de-la-onu_n6244 Arxivat 2016-08-08 a Wayback Machine.
# Kitengela

Kitengela és una localitat de Kenya, pertanyent al comtat de Kajiado.
Té 58 167 habitants segons el cens de 2009. Tradicionalment era una plana rústica habitada pels massais, però actualment és una localitat que forma part de l'àrea metropolitana de Nairobi. Se situa en el límit amb el comtat de Machakos i forma conurbació amb Mavoko.

## Transports

Se situa sobre la carretera A104, que uneix Tanzània amb Uganda passant per Nairobi. Al nord-oest, l'A104 porta a la capital Nairobi, del nucli urbà de la qual Kitengela dista uns 30 km. Al sud porta a la capital del comtat, Kajiado.

## Referències

* ↑ 2009 Census Vol 1 Table 3 Rural and Urban Population Retrieved on 22 January 2014.
* ↑ Mapa de Kitengela a Google Maps
# Margarida de Parma i de Portugal

Margarida de Parma o Margarida Farnese (Parma, Ducat de Parma 1567 - Piacenza 1643) fou una noble i religiosa del Ducat de Parma.

## Orígens familiars

Va néixer el 7 de novembre de 1567 a la ciutat de Parma sent la filla primogènita del duc Alexandre I de Parma i Maria de Portugal. Fou net per línia paterna de Pere Lluís I de Parma i Gerolama Orsini, i per línia materna d'Eduard de Portugal i Isabel de Bragança. Fou, així mateix, germà de Ranuccio I de Parma i Odoard Farnese.
Va morir el 13 d'abril de 1463 a la ciutat de Piacenza.

## Núpcies i descendents

Amb l'objectiu polític de crear una aliança entre la dinastia Gonzaga i els antiflorentins Farnese, posant fi a les disputes entre les dues famílies que es remuntaven a l'època de Pere Lluís I de Parma, es casà el 2 de març de 1581 a la ciutat de Piacenza amb el futur duc Vicenç I de Màntua. A causa d'una malformació física el matrimoni no fou consumat i fou anul·lat el 26 de maig de 1583.

## Vida religiosa

Al seu retorn al ducat de Parma es retirà a un convent i va esdevindre abadessa benedictina del Monestir de Sant Alexandre de Parma amb el nom de Germana Maura Lucenia.
# Ramón y Cajal (sèrie de televisió)

Ramón y Cajal: Historia de una voluntad va ser una sèrie espanyola de TV, dirigida per José María Forqué, estrenada per Televisió espanyola en 1982 i que recrea la vida del científic espanyol, guanyador del Premi Nobel, Santiago Ramón y Cajal. Quatre mesos després de la seva estrena en La 2 de TVE, es va reposar en La 1 de la mateixa cadena.

## Argument

La sèrie es compon de deu capítols: Un primer, de caràcter documental, amb entrevistes als descendents del científic i els nou restants de recreació dramàtica basats en la novel·la original de Santiago Lorén Esteban: Des del seu retir al carrer Alfons XII de Madrid, un octogenari Santiago Ramón y Cajal va rememorant moments de la seva vida des del seu naixement a la localitat de Petilla de Aragón fins a la concessió del Premi Nobel de Fisiologia i Medicina, el 1906, passant pel seu matrimoni amb Silveria Fañanás.

## Repartiment

* Adolfo Marsillach... Santiago Ramón y Cajal
* Verónica Forqué... Silveria Fañanás García
* Fernando Fernán Gómez... Padre de Santiago
* Encarna Paso
* Damián Velasco
* Miguel Ángel Gil de Avalle
* Emilio Linder
* Fernando Valverde

## Fitxa Tècnica

* Direcció: José María Forqué.
* Guions: Santiago Loren, Hemógenes Sáinz.
* Música: Antón García Abril.
* Fotografia: Alejandro Ulloa

## Pressupost

La sèrie va suposar un cost per a les arques de TVE de 150 milions de pessetes.

## Escenaris

La sèrie es va rodar a escenaris naturals de Saragossa, Osca, Alcalá de Henares, Barcelona, València, Elx i Madrid. Es va poder comptar també amb l'habitatge en la qual van transcórrer els últims anys de Ramón y Cajal.

## Premis i nominacions

* TP d'Or 1982: Millor Actor (Adolfo Marsillach).
* Fotogramas de Plata 1982: Nominació com a Millor intèrpret de televisió a Adolfo Marsillach.

## Referències

* ↑ Ramón y Cajal a filmaffinity
* ↑ La serie 'Ramón y Cajal' termina con el homenaje internacional al científico, El País, 30 de març de 1982
* ↑ Ramón y Cajal La Vanguardia. 22 de gener de 1982. Vist el 13 de març de 2009.
* ↑ Programació del dia La Vanguardia. 2 de febrer de 1982.
* ↑ TVE comienza a emitir la serie "Ramón y Cajal", con Marsillach al frente del reparto, El País. 26 de gener de 1982.

## Enllaços externs

* Ramón y Cajal, la sèrie sencera a rtve.es
# Epimèlides

A la mitologia grega, les epimèlides (en grec antic: Επιμηλιδες significa "els que cuiden els ramats") són les nimfes protectores dels pomers. Ara, la paraula "pomer" (μηλον) en grec antic també vol dir ovella. Per tant, fa de les epimèlides són protectores alhora de les ovelles i les cabres. Les epimèlides tenen el coll blanc, com les flors del pomer o la llana sense tenyir i, com fan les dríades, poden canviar la seva forma humana i convertir-se en arbres. També s'anomenen maliades o meliades (Μηλιαδες) que significa "d'ovelles" o "de pomes". També se sap que són els guàrdies de l'arbre on es guardava el toisó d'or.

## Referències

* ↑ «Epimelides - Meadow Nymphs of Greek Mythology» (en anglès). Theoi, 2017. [Consulta: 7 juliol 2022].

## Bibliografia

* Hesíode: Teogonia
* Homer: Odissea
* Ovidi: Les Metamorfosis, XIV, 512 - 526
# Esteve II de Kakhètia

Esteve II de Kakhètia (Step'anos II de Kakhètia, en georgià : სტეფანოზ II, Step'anoz II) fou un príncep de Kakhètia de la dinastia dels Cosròides, que va regnar del 685 al 736 segon Cyril Toumanoff. Va reclamar el càrrec de príncep-primat d'Ibèria com Esteve III d'Iberia, però mai el va arribar a exercir.
La Crònica georgiana el considera fill d'Adarnases, que seria Adarnases II d'Ibèria i de Kakhètia i no Adarnases I d'Ibèria i Kakhètia com es va pensar molt de temps. Li atribueix un regnat de 24 anys, del 639 al 663. La mateixa crònica estableix que fou ell, més que cap altre rei de Geòrgia, un home pietós, depurador de la religió i constructor d'esglésies. A més diu que va residir a Tiflis i que sota el seu regnat van viure els catholicos « Samuel i Enon ».
Segons Cyril Toumanoff, Esteve II derivava de la dinastia dels cosròides que governava Kakhètia des de l'abolició del regne d'Ibèria el 580; diu que era fill d'Adarnases II de Kakhètia que fou príncep de Kakhètia i príncep primat d'Ibèria del 650 al 684/685. A la mort del seu pare el títol de príncep primat d'Ibèria va retornar a la dinastia guaràmida en la persona de Guaram III d'Ibèria, príncep de Javakètia i Calarzene.
Esteve II de Kakhètia fou el pare de Mirian de Kakhètia i d'Artxil de Kakhètia el Màrtir-

## Notes

* ↑ Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie, p. 232

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Roma, 1990
* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie depuis l'Antiquité jusqu’au XIXe siècle, v. 1-7, Sant Petersburg, 1848-58
# Eshkaft-e Salman

Eshkaft-e Salman, o Shikaft-i Salman, és una cova amb quatre relleus a dins i fora, que es troba al sud d'Idhadj, al Khuzestan, al sud-oest de l'Iran.(1)
Hi ha una inscripció cuneïforme de 36 línies ben conservada a l'esquerra de la figura en el relleu IV. En el relleu I una escultura amb dos homes, un xiquet i una dona són enfront d'un encenser o un altar, mentre que el relleu II mostra un home, un xiquet i una dona mirant cap a l'esquerra. En tots dos relleus els hòmens duen elms de tipus elamita, i els pengen pels muscles trenes de cabell.
Els relleus III i IV estan molt deteriorats; Layard, però, els va descriure amb un cert detall. En el relleu III descrigué que la figura té els braços alçats i les mans unides en actitud de resar; la túnica li baixa fins als genolls; el tocat és semblant al de les altres figures. Layard creia que havia existit una inscripció a l'esquerra d'aquesta figura, i suggereix que l'aigua que es filtrava per la roca la va destruir totalment. També va reconéixer una inscripció cuneïforme fragmentària al vestit de la figura. Sobre la figura del relleu IV Layard observà que té una llarga túnica que li baixa fins als turmells; sembla que tenia els braços plegats sobre el pit. La barba li descendeix en rínxols gairebé fins al pit i el tocat s'assembla als que duien els sacerdots dels Magi. Sembla ser un capell ajustat al davant i que fa un plec al front.(2)

## Vegeu també

* Kul-e Farah

## Referències

* ↑ Atlas de Eshkaft-e Salman (en persa)
* ↑ Curtis, John. LAYARD, Austen Henry. Encyclopedia Iranica.