OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vla

El vla és un producte lacti típic dels Països Baixos, fet de llet amb additius que n'augmenten la viscositat fins a fer-la similar a la del iogurt. S'assembla al púding, però és més líquid. El vla és elaborat tradicionalment amb llet cuita amb crema, o amb una combinació d'ous, farina de blat de moro i vainilla. S'afegeix sucre a ambdues varietats. El vla que es ven a les botigues sovint porta altres espessidors.
Originalment, el vla només existia als Països Baixos. El 2006 fou introduït a poc a poc a Alemanya i, com que no hi havia cap terme alemany per referir-s'hi, s'hi utilitza el terme neerlandès vla. Les granges neerlandeses anomenades De Zuivelhoeve, que produeixen boernvla (vla de pagès), el venen a Alemanya, entre altres països, com bauernvla. A principis de l'edat mitjana, el terme s'escrivia fla, que es convertí en vla amb el canvi a la nova ortografia del neerlandès.
Actualment es pot trobar vla de diversos sabors, com ara vainilla, xocolata, blanc, hopje, fruita (com ara gerd, plàtan, préssec o canyella de poma), chipolata i galeta. També hi ha vla de nata muntada que es pot trobar amb diferents sabors. Alguns tipus de vla, com el de taronja, només es poden trobar a determinades èpoques de l'any. En el vla doble, hi ha dos sabors en un paquet. Si el paquet de vla no és sacsejat, els dos sabors i colors surten del paquet un al costat de l'altre en obrir-lo. Sovint es menja vla en combinació amb galetes, compota de poma, plàtans o vruchtenhagel. Una altra combinació coneguda és el vla groc (vainilla) amb grosella vermella. Un plat que porta vla és el vlaflip. En el dialecte limburguès, el mot vla també es fa servir per referir-se al vlaai.
Les lleis alimentàries dels Països Baixos estableixen que el midó ha de ser un ingredient característic del vla, que també ha de contenir un mínim del 50% de llet de vaca. Aquesta llet ha de tenir un mínim el 2,6% de greix.

## Referències

* ↑ «Vla - Dutch Custard» (en anglès americà), 31-10-2013. [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ Warenwetbesluit Zuivel. Artikel 14, en vigor des del 16 de juny de 2013.
# Joan Focas

Joan Focas (en llatí Joannes Focas, en grec Ἰωάννης Φοκὰς) fou un monjo cretenc fill de Mateu que va viure al monestir de Patmos.
Anteriorment havia servit a l'exèrcit de Manuel I Comnè (1143-1180) a l'Àsia Menor. Estava casat i tenia un fill, a qui va dedicar les seves obres. El 1185 va visitar Síria i Palestina sobre les quals va escriure un relat geogràfic titulat ( Ἔκφραδις ἐνδυνόψει τῶν ἀπ᾽ Ἀντιοχείας μέχρις Ἱεροδολύμων κάδτρων καὶ χωρῶν Συρίας καὶ Φοινίκης καὶ τῶν κατὰ Παλαιδτίνην ἁγίων τόπων, Compendiaria Descriptio Castrorum et Urbium ab Urbe Antiochia usque Hierosolymam; neenon Syriae ac Phoeniciae, et in Palestina Sacrorum Locorum. Lleó Al·laci en va publicar la versió llatina.

## Referències

* ↑ 100.Joannes Phocas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 601
# Mathilde Becerra

Mathilde Becerra (Tolosa de Llenguadoc, 14 d'agost de 1991) és una esportista francesa d'alt nivell especialitzada en escalada de dificultat.
Mathilde Becerra és originària de Tolosa. Descobrí l'escalada als 13 anys, després d'haver fet diversos anys d'equitació, i començà a competir de seguida. També és diplomada en Enginyeria en eficàcia energètica per l'INSA.
Forma part de l'equip francès d'escalada des d'octubre 2008 i és va coronar campiona de França de dificultat (categoria sènior) el 2016.

## Referències

* ↑ «Mathilde Becerra» (en francès). Plein Nord. [Consulta: 5 juliol 2021].
* ↑ «Mathilde Becerra : « Quel athlète ne rêve pas d'aller aux JO ? C’est mon objectif »». dicodusport.fr, 10-04-2018. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «Interview : Mathilde Becerra». ffme.fr, 06-08-2010. Arxivat de l'original el 2019-09-25. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «Mathilde Becerra nous raconte son titre de championne de France». PlanetGrimpe.com, 10-06-2016. Arxivat de l'original el 2018-01-06. [Consulta: 7 maig 2018].

## Enllaços externs

* Perfil al web de la Federació francesa de Muntanya i l'Escalada
# Hänssler Classic

Hänssler Classic és un segell discogràfic alemany dedicat a la música clàssica, fundat l'any 1975 per Friedrich Hänssler junior, dins de la companyia matriu Hänssler Verlag. L'empresa, és un dels responsables de l'emissora de ràdio clàssica Südwestrundfunk (SWR), que emet, principalment, per als lands de Baden-Württemberg i Renània-Palatinat, que compta amb tres orquestres, un cor i una Big Band. També és membre de la “Internationale Bachakademie” de Stuttgart, fundada per Helmuth Rilling, l'any 1981. En l'actualitat el seu catàleg aplega més de 800 discos, des de música antiga fins a la contemporània. Entre les seves publicacions més singulars i destacades cal assenyalar la "Bach Edition" que conté tota l'obra de Johann Sebastian Bach formada per 172 CD's gravada sota la direcció de Helmuth Rilling.

## Referències

* ↑ The Gramophone 76, p 911-914, 1999
* ↑ Die Musik in Geschichte und Gegenwart: allgemeine Enzyklopädie der ... - Partie 2,Volume 8 - Page 2078 Ludwig Finscher, Friedrich Blume - 2002
* ↑ http://www.haenssler-classic.de/en/about-us/our-label.html

## Enllaços externs

* Web Oficial
# Obodes I

Obodes I o Obedes I (grec antic: Ὀβόδας, Obódas o Ὀβέδας, Obédas; àrab: عبادة, ʿUbāda; llatí: Obodas o Obedas) va ser un rei àrab dels nabateus que governava a la Gaulonitis o Gaulonitida cap a l'any 95 aC. Se'l suposa successor del rei nabateu Aretes II.
Alexandre Janeu, rei de Judea, va envair el seu territori el 92 aC però va perdre les seves forces, aniquilades en una emboscada a les muntanyes de Gàdara, i ell mateix es va escapar amb dificultat. Va governar fins al 87 aC, quan van pujar al tron Ar-Rabil I i Aretes III Filohel·len (87-62 aC).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Obodas». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 7 gener 2022].
# Wenceslau Ciuró i Sureda

Wenceslau Ciuró i Sureda (Castellterçol, 1 de maig de 1895 - Barcelona, 23 d'abril de 1978) fou un monjo i il·lusionista català.
Era a França quan va esclatar la Guerra Civil, on va aprendre les claus d'una professió per la qual es va sentir atret mentre estudiava al seminari. Alumne també del cèlebre Partagàs, el pare Ciuró va tornar l'any 1947 per organitzar sessions benèfiques i programes de televisió que el van popularitzar. Veure treballar el mític Fu-Manchú el va animar a adoptar una estètica xinesa i a anunciar-se com Ling-Kai-Fu en moltes actuacions. Va escriure una quinzena de tractats de màgia, considerats clàssics i traduïts a diversos llengües.

## Obres destacades

* Más de 200 juegos de manos con la baraja (1952)
* La prestidigitación al alcance de todos (1958)
* Juegos de manos de bolsillo (1961) 4 vols.
* Cien pasatiempos de magia (1974)

## Referències

* ↑ «Artistes i companyies d'il·lusionisme». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ Florensa i Paré, s.d.

## Bibliografia

* Florensa i Paré, Joan. «Wenceslao [sic] Ciuró i Sureda». Real Academia de la Historia, s.d. [Consulta: 6 gener 2020].
# Joaquim Jou i Fonollà

Joaquim Jou i Fonollà (Badalona, 13 de febrer de 1917 - 26 de febrer de 1997) fou un sindicalista i polític català, també conegut com a Roque.
Era membre d'una família obrera i treballà primer en un forn i després en el sector de les arts gràfiques. El 1933 ingressà al Centre Cultural i Social de Badalona i a les Joventuts Llibertàries de Catalunya. El 1934 fou empresonat arran dels fets del sis d'octubre.
En esclatar la guerra civil espanyola es va enrolar en les milícies antifeixistes i va lluitar al front d'Aragó. En acabar la guerra fou tancat en un camp de concentració a Alacant. Aconseguí escapar amb documentació falsa a França (1940), on fou internat al Camp del Barcarès i després al de Bram. Després de participar en un motí contra la gendarmeria francesa tornà a Catalunya amb passaport portuguès el 1941, però fou detingut i encarcerat fins al 1944. Fou novament empresonat el 1948.
Durant els anys seixanta abandonà l'anarquisme i es va afiliar a la UGT i a la Federació Catalana del PSOE. El 1965 va ingressar en l'Associació d'Amics de les Nacions Unides, el 1970 fou nomenat membre de la comissió executiva confederal del PSOE i el 1973 de la UGT. Durant aquest període fou detingut dues vegades i jutjat pel Tribunal d'Ordre Públic (TOP).
El 1978 va participar en el procés d'unificació del socialisme català i fou elegit diputat pel Partit dels Socialistes de Catalunya a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980. Va publicar nombrosos articles a El Noticiero Universal, Tele/eXpres, Mundo Diario i El Correo Catalán.

## Referències

* Biografia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a la Memòria històrica de la UGT de Catalunya
* Biografia a la Fundació Rafael Campalans
# Francesc Martínez Massó

Francesc Martínez Massó (Barcelona 1909-2002) fou excursionista i dirigent esportiu.
Practicant de l'excursionisme des de molt jove, el 1940 es va fer soci de la Unió Excursionista de Catalunya, la secció de muntanya de la qual va presidir abans de convertir-se en president de l'entitat durant sis anys. En aquesta etapa a la UEC va organitzar secció cartogràfica, va crear la secció d'escalada i es va convertir en el promotor de molts refugis de muntanya. El 1951 havia estat nomenat president de la Comissió de Refugis i Campaments de la delegació catalana de la Federación Española de Montañismo. Va ser president de la Federació Catalana de Muntanyisme entre 1963 i 1977, any en el qual aquesta va recuperar el seu històric nom de Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya després d'aprovar uns nous estatuts i des d'aquest càrrec, va seguir impulsant la construcció de refugis fins a crear-ne una important xarxa en tot el territori català. Sota la seva presidència també va néixer l'any 1966 la revista federativa Vèrtex i dos anys després es va crear la Diada de la Flama de la Llengua Catalana a Montserrat. Després de deixar la presidència de la FEEC es va reincorporar a la junta directiva de la UEC i el 1985 es va convertir en el secretari de la Unió de Federacions Esportives de Catalunya sota la presidència de Joan de la Llera i Trens. Rebé la medalla Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya el 1987.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Roma, F. Història social de l'excursionisme català. Dels orígens a 1936 i el franquisme (en catalana). Barcelona: Oikos-Tau, 1996.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
* ↑ Forjadors de la història esportiva de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1987.
* ↑ Gallén Utset, Carles. UFEC1933-2008 75 anys d'esport a Catalunya, 2008. ISBN B-37953-2008.
# Mata Clara

Mata Clara és el nom d'un cim de 1.520,9 m alt del límit les comunes de Planès i Sant Pere dels Forcats, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. Està situat a la zona nord-oriental del terme de Sant Pere dels Forcats, a la nord-occidental del de Planès, a prop al nord-oest del nucli del Castell del poble de Planès i a llevant del de Sant Pere dels Forcats.

## Referències

* ↑ Mata Clara en els ortofotomapes de l'IGN
# Manuel Florensa i Farré

Manuel Florensa i Farré (Lleida, 1885 - 1976) fou un advocat i polític lleidatà, diputat a les Corts Espanyoles durant la Segona República Espanyola.

## Biografia

Es llicencià en Dret per la Universitat de Barcelona i la Universitat de Saragossa, on es doctorà en Dret Mercantil. Fou president del Canal de Catalunya i Aragó i membre de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre (IACSI).
Militant del Partit Liberal Fusionista de 1911 a 1917, fou diputat per Cervera-Solsona el 1911, 1913 i 1917 i vicepresident de la comissió Provincial el 1915-1916. El 1917 es passà a la Lliga Regionalista, després Lliga Catalana partit amb el qual fou nomenat governador civil de Logronyo (1921) i novament diputat a les eleccions generals espanyoles de 1923.
Durant la segona república espanyola fou diputat per la província de Lleida a les eleccions generals espanyoles de 1933 i de 1936 pel Front Català d'Ordre.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ diputatsmancomunitat.cat. «Florensa i Farré, Manuel».

## Enllaços externs

* Biografies de parlamentaris catalans Arxivat 2018-08-20 a Wayback Machine.
# Ondavka

Ondavka és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país. La primera referència escrita de la vila data del 1618.
# Joan Petro Amengual

Joan Petro Amengual (Palma, 1903-1988). Mestre d'escola i polític.
Al començament del decenni de 1930 va passar a exercir de mestre d'escola a Sant Joan. S'implicà en la vida política del municipi i va formar part de les dues comissions gestores de l'Ajuntament que es varen formar al llarg de la Segona República. Va ser president de la Comissió Gestora que es va formar el gener de 1933 i va durar fins l'abril del mateix any. Va ser tinent de batle de la nova Comissió Gestora formada després del triomf electoral del Front Popular (març-juliol de 1936). Va col·laborar al setmanari "El Republicano", on signava els articles amb el pseudònim "Pagès de Calcant". El juny de 1936 va signar la Resposta als Catalans. En esclatar el cop d'estat franquista va ser detingut i internat al Castell de Bellver. Després va ser traslladat al fortí d'Illetes. Va ser depurat per la Comissió Depuradora del Magisteri, acusat d'estar afiliat a Esquerra Republicana Balear i a la Societat Balear de Treballadors de l'Ensenyança. El 1940 fou apartat de manera definitiva del magisteri.

## Referències

* ↑ COMPANY, Arnau. Sant Joan. Cacics i repressors. Palma: Documenta Balear, 1996.-(La Guerra Civil a Mallorca. Poble a poble; 2)
* ↑ Amb els mestres Miquel Buades i Àngel Soler, "feien classe en el pati a altres reclusos, tot i dividint-los en tres grups, un per a cada mestre. Aquesta tasca humanitària, duita a terme per la voluntat dels tres mestres, els permetia a més -a tots- d'estar al sol. He dit humanitària per triple motiu, perquè aquells tres homes, a més d'oferir instrucció, possibilitaven la sortida de les cel·les i allunyaven del pensament (del propi i del dels altres) la incertesa d'esser afusellat l'endemà de bon matí". MARTORELL i GELABERT, Carme. La coeducació a Mallorca durant la II República: L'Escola Decroly de Campanet (1934-1936). Palma: El Tall, 1992. P. 37-38.
* ↑ MIRÓ, Santiago. Maestros depurados en Baleares durante la Guerra Civil. Palma: Lleonard Muntaner Editor, 1998. P. 107.
# Meanderi

Meanderi és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -34.5 ° de latitud nord i 202.28 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 103 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el 15 d'octubre del 2015 i fa referència a Meanderi, deessa del taro, canya de sucre i altres aliments de la cultura dels ngaing.

## Referències

* ↑ "Meanderi". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Leach, Marjorie. ABC-CLIO. Guide to the Gods, 1992.
# Lluís Chauvet

Lluís Chauvet (Perpinyà, 27 de juliol de 1906 - Menucourt, 18 d'abril de 1981), també conegut com a Louis Chauvet, va ser un escriptor, periodista i crític cinematogràfic nord-català.

## Biografia

Fill de l'escriptor, historiador i periodista Horaci Chauvet, començà a publicar a Le Temps (1861-1942); posteriorment fou redactor i crític de cinema a Le Figaro de París, encara que també publicà a altres periòdics (com Les Oeuvres Libres el 1952). Va ser jurat al Festival Internacional de Cinema de Canes dels anys 1951, 1952, 1953 i 1960, així com del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià del 1960. Presidí la Federació Internacional de la Premsa Cinematogràfica.
Fou autor de novel·les (Furieusement tendrei L'air sur la quatrième corde) i llibres sobre el cinema. Guanyà el premi "Interallié" del 1953 amb l'obra Air sur la quatrième corde. El 1972 en col·laboració amb André Tabet adaptà per al teatre La prison, una novel·la de Georges Simenon, i el 1973 For Whom the Bell Tolls, d'Ernest Hemingway.

## Obres

* Journal d'un témoin, capítol a La libération de Paris Paris: Fasquelle, 1945
* Furieusement tendre Paris: Gallimard, 1949 (diverses edicions)
* Le porte-plume et la camera: essai Paris: Flammarion, 1950
* L'air sur la quatrième corde Paris: Flammarion, 1953
* La petite acrobate de l'Helvétia Paris: Flammarion, 1954
* Le porteplume et la caméra, assaig
* Louis Chauvet, Jean Fayard, Pierre Mazars Le cinéma à travers le monde Paris: Hachette, 1961

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«».

## Bibliografia

* Michel Ciment, Jacques Zimmer (dirs.) La critique de cinéma en France. Histoire. Anthologie. Dictionnaire Paris: éditions Ramsay, 1997

## Enllaços externs

* Fitxa al web del Festival de Canes (francès)
* Necrològica Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (francès)
# Instituto Federal da Bahia

Instituto Federal de Educação, Ciência e Tecnologia da Bahia (IFBA) és una universitat de l'estat de Bahia, amb seu a la ciutat de Salvador. El centre és del tipus multicampus, amb seus disseminades per una trentena de ciutats de l'estat, com Feira de Santana, Eunápolis, Ilhéus, Vitória da Conquista, Juazeiro o Jequié.

## Referències

* ↑ Bueno Fartes, Vera Lúcia; Cardoso Moreira, Virlene. Cem anos de educação profissional no Brasil : História e memória do Instituto Federal da Bahia: 1909-2009 (en portuguès). EDUFBA, 2009. ISBN 9788523206789.
* ↑ «Nossas Unidades» (en portuguès brasiler). IFBA. [Consulta: 17 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Instituto Federal da Bahia - Lloc web oficial
# Mastopatia quística difusa

La mastopatia quística difusa o mastopatia fibroquística o mastitis quística crònica o mama fibroquística és una malaltia del teixit mamari que afecta un estimat de 30 a 60% de les dones i almenys el 50% de les dones en edat de procrear. Es caracteritza per tumors no cancerosos de mama que de vegades poden causar molèsties, sovint periòdicament en relació amb les influències hormonals del cicle menstrual.

## Referències

* ↑ «Fibrocystic Breast Disease An Update and Review». JOGNN – Journal of Obstetric Gynecologic, & Neonatal Nursing, 19, 01-03-1990, pàg. 116–121.
* ↑ University of Maryland Medical Center. «Fibrocystic Breast Disease - Overview». [Consulta: 21 juny 2012].
# Nouveau roman

El moviment literari que s'anomena nouveau roman (que en francès vol dir 'novel·la nova') és format per un grup variable d'escriptors (i que depèn del crític que fa l'article). En qualsevol cas, normalment inclou sempre Alain Robbe-Grillet, considerat el fundador i primer teòric del moviment, com a autor del manifest Per una nova novel·la (Pour un nouveau roman), Michel Butor, amb la seva novel·la més coneguda, La modificació, Nathalie Sarraute i el Premi Nobel de Literatura el 1985, Claude Simon.
De vegades, s'hi inclou també Marguerite Duras, Claude Ollier, Robert Pinget, Jean Ricardou o Hélène Bessette.
L'expressió fou feta en un article del totpoderós diari francés Le Monde, en el qual el crític Émile Henriot feia una referència a la quarta novel·la de Robbe-Grillet, La gelosia i a Tropismes de Sarraute, el 22 de maig del 1957.
Nogensmenys, sota aquest terme, s'ha ajuntat d'una forma que no sempre és clara autors diferents que tenien com a característica principal comuna el seu plantejament nou en la manera d'escriure, que han evolucionat, però, de forma diferent en cada cas.
Una característica generalitzada d'aquests autors és el qüestionament de la novel·la tradicional. Segons ells, ja no té sentit escriure novel·les de la mateixa manera que ho feia Balzac, amb uns personatges, una trama, un principi, un desenvolupament i un desenllaç. Se senten més a prop d'una literatura més introspectiva com ara la d'Stendhal o Flaubert. No s'admet la descripció dels caràcters, segons diuen mediatitzada per prejudicis ideològics; s'exploren, però, els fluxos de consciència. S'hi veu la influència d'autors estrangers com ara Virginia Woolf o Kafka o francesos com Sartre o Camus, que és evident.
# Jean-Baptiste Janssens

Jean-Baptiste Janssens (Malines, Bèlgica, 22 de desembre de 1889 - Roma, Itàlia, 5 d'octubre de 1964) va ser un sacerdot jesuïta belga i 27è General superior de la Companyia de Jesús entre 1946 i 1964.
Es formà a a Hasselt i després a l'Institut St. Louis de Brussel·les. L'any 1907 va entrar al noviciat jesuïta de Drongen, a Gant, i el setembre de 1909 va fer els seus vots simples i perpetus. A Lovaina va ser ordenat sacerdot el 1919. Va continuar els seus estudis de Filosofia a la Universitat de Lovaina, on va obtenir un doctorat en Jurisprudència. Entre 1921 i 1923 va estudiar a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma, on es va llicenciar en dret canònic. Després va exercir com a professor de dret canònic a la Universitat de Lovaina. El 1938 va ser nomenat provincial belga de l'orde dels Jesuïtes, havent ocupat anteriorment el rectorat de la Universitat de Lovaina. Com a provincial, també va visitar de les missions jesuïtes al Congo Belga. El 1945 va aixoplugar i amagar a la seva residència de Brussel·les un grup de nens jueus. Més endavant, aquest fet li va valdre el títol de Justos entre les Nacions.
El 1942, va morir el polonès Włodzimierz Ledóchowski, 26è de superior general de l'ordre, però la fúria de la guerra va impedir la celebració de l'assemblea general que havia de triar el seu successor, per la qual cosa la Companyia de Jesús va ser dirigida durant tres anys per el vicari Norbert de Boynes. En la XXIX Congregació General que es va reunir després del final del conflicte mundial, entre el 6 de setembre i el 23 d'octubre de 1946, el pare Jean-Baptiste Janssens va ser elegit com el 27è superior general.
El 5 d'octubre de 1964 va morir a Roma després de patir un ictus.

## Referències

* 1 2 «P. Johann Baptist Janssens, 27 Generalsuperior der Gesellschaft Jesu». Munzinger Archiv GmbH. [Consulta: 11 febrer 2023].
* 1 2 «Janssens, Jean-Baptiste». Treccani. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Memorial to the Jesuit Righteous Among the Nations». Saint James Vicariate for Hebrew Speaking Catholics in Israel. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Jesuits' Head Dies Of Stroke in Rome». The New York Times, 06-10-1964 [Consulta: 11 febrer 2023].
# Francesc Salvat i Juncosa

Francesc Salvat i Juncosa (Girona) fou un mestre d'obres català. Obtingués el títol el 1872. Projectà diverses obres a la ciutat de Girona, com el col·legi de la Caritat (1884), la continuació de l'església del Sagrat Cor (1887) i la capella de les Josefines (1893); a Sant Feliu de Guíxols, com la casa de Llorenç Arxer (1898) i la de Narcís Girbau (1899), i a Palafrugell, on construí la casa Girbau (1895).

## Referències

* ↑ Gerard, Bussot Liñón. Carrers, cases i arquitectes. Sant Feliu de Guíxols (Dels finicis fins al 19319, 2000, p. 151. ISBN 84-920253-7-9.
# Meandre (desambiguació)

«Meandre» té aquests significats:
* Geomorfologia: Cadascuna de les corbes pronunciades en un curs fluvial. Vegeu Meandre.
* Mitologia: Déu fluvial grec. Vegeu Meandre (mitologia).
* Geografia històrica: Antic riu d'Anatòlia. Vegeu Riu Meandre.
* Història: Sàtrapa de Lídia. Vegeu Menandre (sàtrapa)
* Art: Un tipus de decoració grega i romana. Vegeu Greca.
Viccionari