OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eich (Luxemburg)

Eich (en luxemburguès: Eech) és un dels 24 barris de la ciutat de Luxemburg. El 2014 tenia 2.664 habitants. Està situat al sud de la ciutat de Luxemburg.

## Història

Eich va ser una ciutat de Luxemburg, municipi fins a l'1 de juliol de 1920 quan va ser incorporada a la ciutat de Luxemburg. Fins al 8 de maig de 1849, el municipi d'Eich també incloïa Rollingergrund, que també es va incorporar a la ciutat de Luxemburg el 27 de març de 1920.

## Referències

* ↑ «Statistiques sur la Villa de Luxembourg. Etat de la population 2014. Eich» (PDF) (en francès) p. 25-26. Ville de Luxembuourg. [Consulta: 17 agost 2015].
* ↑ «Mémorial du Grand-Duché de Luxembourg Nº 45» (PDF) (en francès/ alemany). legilux.public.lu, 30-06-1920. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 17 agost 2015].
* ↑ «Mémorial du Grand-Duché de Luxembourg Nº 23» (PDF) (en francès/ alemany). legilux.public.lu, 27-03-1920. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 17 agost 2015].

## Vegeu també

* Barris de la Ciutat de Luxemburg
# El Cronicón

El Cronicón: periódico de literatura, comercio y avisos, va ser un diari que va sortir a Reus el 1847.

## Història

Dirigit i imprès per Pere Sabater, volia ser un periòdic literari amb cert to humorístic. Al prospecte que va sortir abans de l'aparició del diari deien: "Un periódico más! dirán nuestros lectores al pasear sus inquietas miradas en el prospecto. [...] Nuestro periódico pertenece al grupo epicénico (vulgo hermafrodita), es decir, literario y de avisos".
El primer número sortí el 15 d'agost de 1847 i el darrer el 12 de setembre d'aquell mateix any.
Segons l'historiador i periodista reusenc Gras i Elies, Pere Sabater era un impressor i un home molt actiu i aficionat a la literatura. "Por espacio de muchos años fue apuntador y director de escena de nuestro Teatro Principal. Publicà i imprimí també El Liberal reusense, de caràcter esparterista.

## Contingut

Sortia els diumenges, dimarts dijous i dissabtes, en format foli, 4 pàgines a tres columnes
Publicava comunicats oficials, articles d'informació general, de literatura, preus del mercat, funcions de teatre, moviment dels ports de Tarragona i Salou, etc.

## Localització

Els exemplars coneguts són a la Biblioteca Central Xavier Amorós. Reus

## Referències

* ↑ Gras i Elíes, Francesc. El Periodismo en Reus desde el año 1813 hast nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 27.
* ↑ 200 anys de premsa diària a Catalunya. Barcelona: Arxiu Històric de Barcelona, 1995, p. 107.
* ↑ «El Cronicón».

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Enego

Enego (cimbri Ghenebe) és un municipi italià, dins de la província de Vicenza. Fou un dels municipis de la Federació de les Set Comunes, on hi vivien membres de la minoria alemanya dels cimbris, tot i que ja no parlen la seva llengua. L'any 2007 tenia 1.927 habitants. Limita amb els municipis d'Asiago, Foza, Gallio, Arsiè (BL), Cismon del Grappa, Valstagna, Grigno (TN).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Igor Rodeghiero | Llista cívica |
# Eleccions presidencials del Senegal de 1988

El 28 de febrer de 1988 es van celebrar tant eleccions presidencials com legislatives al Senegal per a elegir un President i una Assemblea Nacional. L'actual President Abdou Diouf va derrotar a altres tres candidats en les eleccions presidencials, mentre que en les eleccions a l'Assemblea Nacional el Partit Socialista de Diouf va obtenir 103 dels 120 escons. La participació dels votants va ser del 57,9% en les eleccions a l'Assemblea i del 58,8 en les presidencials.

## Referències

* ↑ Elections in Senegal African Elections Database
# Els llorers del Cèsar

Els llorers del Cèsar (títol original en francès: Les Lauriers de César) és el divuitè àlbum de la sèrie Astèrix el gal, amb guió de René Goscinny i dibuix d'Albert Uderzo. Va ser publicat en francès el 1972.

## Sinopsi

Copdegarròtix i Bonakara es troben a Lutècia, a casa d'Homeopàtix, germà d'ella, que és un ric comerciant. Astèrix i Obèlix els acompanyen però, en el moment del sopar, Copdegarròtix i Obèlix es troben completament beguts i davant la fatxenderia d'Homeopàtix, Copdegarròtix li ofereix un estofat perfumat amb la corona de llorers del César, i Astèrix i Obèlix han d'anar fins a Roma per aconseguir-la.

## Comentaris

* A la casa d'Homeopàtix se serveixen plats "exquisits" com cua de castor amb fresons o ungla de bou amb crema.
* Tot i que l'esclau Tastolletus afirma que ve de Grècia, el cert és que les seves faccions no s'assemblen a les dels grecs que apareixen en altres històries.
* A Can Tifus apareix un esclau jove i musculós amb les faccions de Sylvester Stallone als seus primers anys de carrera. Ofereix diverses posis d'estàtues clàssiques, com Laocont i els seus fills d'Agesandre, El Pensador de Rodin o el Discòbol de Miró
* El carceller del circ màxim ho segueix sent a Les dotze proves d'Astèrix.
* Un dels domadors de circ (p. 40) és l'actor francès Jean Richard, que va tenir un zoològic i un circ als afores de París.
* A l'entrada triomfal de Cèsar, els presoners que marxen encadenats són els pirates.
* El bard Assegurançatòrix seu lligat als peus de l'arbre. Somriu feliç quan veu que Homeopàtix ha anat a parar als seus peus d'un mastegot, i li pregunta si també canta.

## Referències

* ↑ René Goscinny – Asterix and the Laurel Wreath – Hachette Children's Group (en anglès).
* ↑ «Les Lauriers de César – Astérix – Le site officiel» (en francés). [Consulta: 15 maig 2022].
# Esa pareja feliz

Esa pareja feliz és una pel·lícula espanyola rodada en 1951 però no estrenada fins 1953, òpera prima de Juan Antonio Bardem i Luis García Berlanga, i és considerada com una crítica a l'afany consumista que començava a aparèixer a Espanya.

## Sinopsi

Juan i Carmen són un humil matrimoni de Madrid. Ella és un mestressa de casa que participa assíduament en concursos radiofònics i ell un tramoista d'uns estudis de cinema. Un dia Carmen guanya un concurs patrocinat per una marca de sabó, el mateix dia que al seu marit l'acomiaden del seu ús i és estafat en el negoci que estava muntant.

## Repartiment

* Fernando Fernán Gómez - Juan Granados Muñoz
* Elvira Quintillá - Carmen González Fuentes
* Félix Fernández - Rafa
* José Luis Ozores - Luis
* Fernando Aguirre - Organizador
* Manuel Arbó - Esteban
* Carmen Sánchez - Dueña del salón de té
* Matilde Muñoz Sampedro - Amparo
* Antonio García Quijada - Manolo
* Antonio Garisa - Florentino
* José Franco - Tenor
* Alady - Técnico
* Rafael Bardem - Don Julián, el Comisario
* Rafael Alonso - Gerente Seguros 'La Víspera'
* José Orjas
* Francisco Bernal
* Lola Gaos - Reina en Rodaje
* Matías Prats - Locutor Deportivo (veu)

## Premis

Bardem i Berlanga van rebre del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC) el Premi Jimeno a la major revelació en la edició de 1951 de les Medalles del CEC.

## Referències

* ↑ Sánchez Noriega, José Luis; Gubern, Román. Historia del cine: teoría y géneros cinematográficos, fotografı́a y televisión. Nueva edición. Madrid: Alianza, 2006. ISBN 978-84-206-7691-3.
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1951». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 20 agost 2016].

## Enllaços externs

* Sobre la pel·lícula, en el Berlanga Film Museum.
* GARCÍA SERRANO, Federico: Bardem - Berlanga: esa pareja feliz. Universitat Complutense de Madrid.
** Text Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. en PDF al web de publicacions electròniques Arxivat 2022-04-03 a Wayback Machine. de la universitat.
# Escut antic de Senterada

Antic escut municipal de Senterada, al Pallars Jussà. Fou substituït el 13 d'octubre del 1988 per l'escut actual, adaptat a la normativa vigent sobre símbols oficials.
Es tractava d'un escut d'armes municipal creat a partir de l'escut de Catalunya, atès que en la tradició d'aquest poble no havia existit mai un senyal identificatiu propi. A diferència d'altres pobles, els segells municipals, el paper imprès de l'ajuntament, etcètera, s'havien limitat sempre a fer servir el nom del poble, i del municipi, sense que anés acompanyat de cap mena de figura al·legòrica.

## Descripció heràldica

D'or, quatre pals vermells; en cap, el nom del poble.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Millà, 1968.
# Elassoctenus

Elassoctenus és un gènere d'aranyes araneomorfes de la família dels mitúrgids (Miturgidae). Fou descrit per primera vegada l'any 1909 per Eugène Simon.
Segons el World Spider Catalog amb data de desembre de 2018, Elassoctenus harpax és l'única espècie del gènere Elassoctenus. És endèmica d'Austràlia Occidental.

## Referències

* 1 2 3 (anglès) World Spider Catalog: Elassoctenus Simon, 1909 en la família Miturgidae +base de dades
* 1 2 Simon, E. (1909d). Araneae. 2e partie. A: Michaelsen & Hartmeyer (eds.) Die Fauna Südwest-Australiens. Jena 2(13), 152-212.

## Enllaços externs

* (anglès) World Spider Catalog: Elassoctenus harpax Simon, 1909 en la família Miturgidae +base de dades
# Elassodiscus tremebundus

Elassodiscus tremebundus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 34,3 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 65-74.

## Depredadors

A les illes Kurils és depredat per Anoplopoma fimbria i a Rússia per Bathyraja aleutica, Bathyraja matsubarai i Bathyraja parmifera.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 130 i 1.800 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar de Bering, el mar d'Okhotsk, la costa pacífica de les illes Aleutianes, la costa oriental de Kamtxatka, les illes Kurils i Hokkaido (el Japó).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. & Burke C. V., 1912. Fishes from Bering Sea and Kamchatka. Bull. Bur. Fish. v. 30 (for 1910). 31-96.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H. & Burke, C. V., 1912. Fishes from Bering Sea and Kamchatka. Bulletin of the Bureau of Fisheries v. 30 (for 1910): 31-96.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Erik Acharius

Erik Acharius (10 d'octubre de 1757, Gävle – 14 d'agost de 1819) va ser un botànic suec i pioner en la taxonomia dels líquens.
Acharius es va matricular a la Universitat d'Uppsala l'any 1773 i va ser un dels darrers alumnes de Linnaeus. Treballà per la Reial Acadèmia Sueca de Ciències i completà estudis a Lund el 1782. Treballà de metge a Vadstena.
Publicà diversos treballs sobre els líquens: Lichenographiae Suecia prodromus (1798), Methodus lichenum (1803), Lichenographia universalis (1810), Synopsis methodica lichenum (1814).
Reben el seu nom en honor seu: el gènere de plantes Acharia, diverses plantes com Rosa acharii i Conferva acharii i un insecte, Tortrix achariana. Hi ha una medalla Acharius en liquenologia.
Abreviatura estàndard:Ach.

## Referències

* Nordisk familjebok, vol. 1 (1904), col 96
* Monika Myrdal. «Erik Acharius, the father of lichenology». Arxivat de l'original el 2007-02-06. [Consulta: 21 juliol 2011]., al web de Museu Suec d'Història Natural, amb enllaços a imatges de mostra de les seves publicacions.
* Rutger Sernander: "Acharius, Erik", Svenskt biografiskt lexikon, vol. 1, pp. 28-80.

## Bibliografia

* Eriksson, Gunnar. «Acharius, Erik». A: Dictionary of Scientific Biography. 1. New York: Charles Scribner's Sons, 1970, p. 45–46. ISBN 0684101149.
# Escamots

«Escamots» té aquests significats:
* Escamots, unitat militar tàctica de diversos exèrcits
* Escamots d'Estat Català, organització paramilitar creada pel partit Estat Català i activa durant les dècades de 1920 i 1930
* Escamots Autònoms d'Alliberament, organització armada clandestina catalana creada el 1994.
Viccionari
# Escamillo

Josep Pons i Ortiz, conegut amb el nom artístic d'Escamillo (1925 - Barcelona, 16 gener 1987) va ser un artista de varietats català. Va actuar al Paral·lel barceloní d'on va ser primera estrella. El pseudònim d'Escamillo l'havia manllevat del personatge de l'òpera de Bizet, Carmen.
De petit havia viscut al barri de la Barceloneta. Als anys 50 va entràr a treballàr a El Molino.

## Trajectòria professional

* 1964. Los verdes. Teatre Victòria de Barcelona. Amb Bella Dorita i Carmen de Lirio.

## Enllaços externs

* Biografia a Molinolandia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Notícia de la seva mort (El País)

## Bibliografia

* Miquel Badenas. El Paral·lel, història d'un mite. Pagès editors. Col·lecció Guimet, 26. Lleida, 1998 (pàgs. 135, 136 i 137)
# Escoles Pompeu Fabra (Reus)

Les Escoles Pompeu Fabra són un grup escolar del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt format per l'edifici escolar i jardí-pati en un solar entre mitgeres, dissenyat per Pere Caselles. Presenta una planta en forma d'hac, amb dos pisos d'alçada, accés central i aules a banda i banda. Hi ha una perfecta simetria tant en la planta com en les façanes, en la disposició dels buits.
A la façana principal hi ha una porta emmarcada per columnes dòriques i dos grups de finestres rectangulars separades també per columnes dòriques, limitada per dues ales paral·leles de l'edifici, i coronada per un gran escur d'Espanya, acompanyat d'escuts de Reus i Tarragona. A la resta hi ha obertures rectangulars, mènsules, barbacana, cornisa i balustrada a tot l'entorn de l'edifici. Els murs, imitant encoixinat, estan estucats en color ocre.
El tancament del jardí té una característica tanca formada per un mur baix de pedra engaltada que també serveix de basament de les façanes dels cossos avançats de l'edifici i reixes de ferro forjat molt ben conservades. A l'interior hi ha un vestíbul general i escalinata de dues tramades, amb quatre aules per a nens i quatre per a nenes, a planta baixa i primer pis respectivament, i serveis a cada costat i planta.

## Història

L'any 1909 va rebre una subvenció estatal per edificar-lo, però les obres no es van executar fins als anys vint i l'escola es va inaugurar el 1928, en plena dictadura de Primo de Rivera, amb el nom de «Grupo Escolar Primo de Rivera», que en el període republicà va passar a dir-se de Pompeu Fabra. L'escola tenia quatre aules per als nens a la planta baixa i quatre per a nenes al primer pis, amb els accessos i els patis separats per sexes. Segons l'arquitectura de l'època, que seguia els principis higienistes, les classes tenen grans finestrals i una ben dissenyada ventilació.
El 1979 van estar a punt d'enderrocar-lo degut a les fissures provocades pels refugis soterrats construïts durant la guerra civil, per a construir-hi un altre grup escolar, però va ser preservat gràcies a una campanya ciutadana encapçalada pel Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. És a partir dels anys vuitanta quan recupera el nom de 1931.

## Referències

* 1 2 3 4 «Escoles Pompeu Fabra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* 1 2 March Barberà, Jordi. "Catàleg de l'arquitectura noucentista de Reus" A: Arquitectura noucentista a Reus. Reus: Pragma, 2003. Pàg. 122. ISBN 8493315176
* ↑ Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus, vol. 02: camí de la Selva. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 12. ISBN 9788409559312.
# Emi Nakajima

Emi Nakajima (中島 依美, 27 de setembre de 1990) és una futbolista japonesa.

## Selecció del Japó

Va debutar amb la selecció del Japó el 2011. Va disputar 65 partits amb la selecció del Japó. Ha disputat Copa del Món de 2019.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 2011 | 2 | 0 |
| 2012 | 0 | 0 |
| 2013 | 7 | 1 |
| 2014 | 12 | 4 |
| 2015 | 3 | 1 |
| 2016 | 7 | 1 |
| 2017 | 15 | 2 |
| 2018 | 19 | 4 |
| Total | 65 | 13 |

## Referències

* ↑ 2011, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 Japan Football Association(japonès)

## Enllaços externs

* Emi Nakajima, Fitxa a Soccerway
# Emicònides

Els Emicons o Emicònides (alemany Emichonen) foren un llinatge medieval alemany origen d'unes quantes famílies nobles a la regió alemanya del sud-oest. Els seus membres eren segurament comtes de la dinastia Sàlica (Gaugrafen) al Nahegau. El nom és a causa del nom personal prevalent "Emich" (Emic).

## Història

El Nahegau era proper al Wormsgau i al Speyergau, possessions de la Dinastia Sàlica. El 940 Emich, un vassall del comte Conrad el Roig, rebia béns de l'abat Hadamar de Fulda al Wormsgau. Aquest Emich és l'ancestre probablement dels comtes de Leiningen, encara que la relació és dubtosa.
L'evidència segura a favor de l'Emicons apareix en 961. Un compte i cavaller de nom Emich (Emic) rebia a través d'una sentència legal d'acord amb la Llei dels francs les possessions que fins llavors havien pertangut als senyors Lantbert, a Megingoz i a Reginzó, incloent-hi Kirn i Bergen. Aquests senyors eren suposadament fills de Nortbold, un dels primers propietaris d'un castell esmentat en 926, possiblement el Schmidtburg.
Els comptes amb el nom Emich es documenten sense interrupció entre 960 i 1065. Tot i així, no s'ha organitzat fins aquí una genealogia precisa.
El comte de Nahegau Emic IV suposadament es casava abans de 1072 amb Cunegunda, la germana del comte de Trechirgau Bertold, que havia estat el fundador de l'abadia de Ravengiersburg. La família del Bertolds (o una branca d'aquesta família almenys) va desaparèixer amb ell. Emic V abandonava al voltant de 1091 el títol de Gaugraf i s'anomenava des de 1098 comte de Flonheim i el 1107 comte de Schmidtburg; la història de la família va acabar quan es van dividir en els wildgravis, raugravis i comtes de Veldenz. Un Bertold de Stromberg era aparentment el germà d'Emic V, inici d'una branca col·lateral dels Emicònides que va residir al castell Stromburg i foren protectors-defensors de Ravengiersburg.

## Branques

* Comtes de Veldez
* Wildgravis
* Raugravis
* comtes de Leiningen (línia Alt-Leiningen o Antiga)
Segons diverses teories els comtes de Sponheim també descendien dels Emicònides per via masculina

## Bibliografia

* (alemany) Georg Christian Crollius, Vorlesung: Von dem ersten geschlecht der alten graven von Veldenz und dessen gemeinschaftlichen abstammung mit den ältern Wildgraven von den graven im Nohgau. Història i comentaris. Academiae Electoralis Scientiarvm et Elegantiorvm Litterarvm Theodoro-Palatinae. Mannhemii Typis Academicis 1770 (complet a Google Books)
* (alemany) Dotzauer, Winfried: Geschichte des Nahe-Hunsrück-Raumes von den Anfängen bis zur Französischen Revolution, Franz Steiner Verlag, Stuttgart 2001

## Enllaços externs

* Genealogia
# Emiel Pauwels

Emiel Pauwels (Bruges, 22 de desembre de 1918 - Bruges, 7 de gener de 2014) fou un atleta de salt d'alçada, llançament de disc i javelina flamenc, conegut per ser l'atleta més longeu del món al seguir competint fins als 95 anys.
Al novembre de 2013, quan va conèixer que una malaltia l'obligava a canviar de vida i deixar de competir, decidí acollir-se a l'eutanàsia, d'acord amb una llei Belga del 22 de setembre de 2002 per adults que hagin expressat la seva voluntat de morir en experimentar un patiment físic o psíquic que no es pugui alleujar.
Emiel es va acomiadar obrint les portes de casa seva els darrers dies de la seva vida, per tots aquells que van voler acomiadar-se d'ell, i celebrà una festa un dia abans de la seva mort rodejat dels seus estimats, entre ells el seu fill Eddy, i com una oda a la vida a on afirmà "sigueu feliços, com jo" i "ha estat la millor festa de la meva vida".

## Campionat Europeu de veterans indoor 2013

Del 19 al 24 de març de 2013 se celebraren a Sant Sebastià els Campionats Europeus de veterans d'Atletisme a on Emiel participà i guanyà la prova de 60m en categoria de majors de 90 anys amb el seu rival i company de prova el finlandès Ilmari Koppinen. També participà en les proves de 200, 400, 800 metres i llançament de javelina.

## Eutanasia a Bèlgica

El cas de Pauwels és poc representatiu dels motius d'eutanàsia que es donen a Bèlgica, segon país després d'Holanda que la va despenalitzar parcialment. Dels més de 1.000 que es fan anualment (l'1% de les morts) molt pocs són deguts a haver viscut el suficient i preferir marxar abans d'enfrontar-se a una malaltia sobrevinguda. La majoria corresponen a malalties molt greus, en fase terminal.

## Referències

* 1 2 Abellán, Lucia «L'home de les mil medalles acaba la carrera» (en castellà). El País, 12-01-2014 [Consulta: 13 gener 2014].
* ↑ «L'atleta més ancià de Bèlgica se sotmet a l'eutanàsia» (en castellà). La Vanguardia [Barcelona], Vida, 07-01-2014 [Consulta: 14 gener 2014].
* ↑ «Belgica arriba rècord de eutanàsies, en ple debat a ampliar als menors» (en castellà). ABC, 07-02-2013 [Consulta: 14 gener 2014].

## Enllaços externs

* Cursa de velocitat de 60 metres en els Campionats d'Europa 2013 a YouTube
* Cursa de velocitat de 60 metres en els Campionats d'Europa el 2013 TYTsport a YouTube
* Entrevista a Emiel Pauwels sobre la seva carrera a YouTube
# Emiel Faingnaert

Emiel Faingnaert (Sint-Martens-Lierde, Lierde, Flandes Oriental, 10 de març de 1919 - Gant, 10 de maig de 1980 va ser un ciclista belga que fou professional entre 1940 i 1950.
Durant la seva carrera professional aconseguí 25 victòries, entre elles el Tour de Flandes de 1947.

## Palmarès

* 1940
** 1r a Kortrijk
** 1r a Denderleeuw
* 1941
** 1r a Anvers
** 1r al Gran Premi Stad Sint-Niklaas
* 1942
** 1r a Eke
** 1r a Lebbeke
** 1r a Sint-Niklaas
** 1r a Wondelgem
** 1r a Mere
* 1943
** 1r a l'Anvers-Gant-Anvers
* 1944
** 1r a Denderwindeke
** 1r a Mere
** 1r a Erpe
** 1r a Ninove
* 1945
** 1r a Denderwindeke
** 1r a Outer
** 1r al Critèrium de Zingem
** 1r a Ath
* 1946
** 1r a Ninove
* 1947
** 1r al Tour de Flandes
** 1r a Merelbeke
** 1r a Nieuwerkerken Aalst
* 1949
** 1r a Aaigem
** 1r a Erembodegem-Terjoden
** 1r a Stadsprijs Geraardsbergen

## Enllaços externs

* Palmarès d'Emiel Faingnaert
# Estació de Maragall

* Per a altres significats, vegeu «Estació de Plaça de Maragall».
Mapa Metro Línia 4 :
Mapa Metro Línia 5 :
Mapa línia Poblenou-UAB i L8 :
Maragall és una estació de les línies L4 i L5 del Metro de Barcelona situada sota la Ronda del Guinardó l'estació de la L4 i sota el Passeig de Maragall l'estació de la L5 entre els districtes de Nou Barris, Horta-Guinardó i Sant Andreu de Barcelona.
El 1959 es va inaugurar l'estació de la L5 del Metro de Barcelona, com a part del primer tram obert de la Línia II entre la Sagrera i Vilapicina. Uns anys més tard el 1970 amb la prolongació de la Línia V entre Diagonal i Sagrera va passar a formar part de la Línia V. El 1982 es va inaugurar l'estació de la L4 amb el perllongament des del Guinardó fins Roquetes (avui Via Júlia).

## Serveis ferroviaris

Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Trinitat Nova | Llucmajor | | Guinardó | Hospital de Sant Pau | La Pau |
| Cornellà Centre | Congrés | | Virrei Amat | Vall d'Hebron |

## Accessos

* Carrer Ramon Albó (enllaç L4)
* Ronda del Guinardó
* Passadís d'enllaç L5
* Avinguda dels Quinze

## Projectes

El Pla Director d'Infraestructures 2009-2018 de l'ATM preveu la creació de la línia Poblenou-UAB d'FGC passant per aquesta estació, ja sigui com a perllongament de la línia 8 o com a línia independent.

## Referències

* ↑ «PDI de la regió metropolitana de Barcelona 2009-2018: Programa AX (ampliació de xarxa)» (PDF). Autoritat del Transport Metropolità, 2009. Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 21 setembre 2010].
* ↑ PDI 2009-2018, pàg. 167.
* ↑ «Perllongament de la línia Llobregat-Anoia dels FGC. TRAM: Plaça Espanya-Francesc Macià-Glòries-Besòs. Estudi de demanda» (PDF). Generalitat de Catalunya, 01-03-2004. [Consulta: 24 agost 2011].

## Vegeu també

* Metro de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya