OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marcel Dautremer

Marcel Dautremer (7è districte de París, 11 de juny de 1906 - 15è districte de París, 25 de novembre de 1978) va ser un compositor i director d'orquestra francès.

## Biografia

Fou alumne de Paul Dukas i presoner a Alemanya durant la Segona Guerra Mundial, va ser detingut a Silèsia.
Marcel Dautremer va estudiar violí primer i després va ingressar al Conservatori de París. Els seus professors inclouen Marcel Samuel-Rousseau (harmonia), Noël Gallon (contrapunt), Paul Dukas (composició) i Philippe Gaubert (direcció d'orquestra). Posteriorment, va ser professor de música a les escoles de la ciutat de París. Nomenat director del Conservatori de Nancy després de la guerra, es va convertir en director de l'orquestra simfònica de la ciutat. Durant deu anys, va ser president de l'Associació de Directors de Conservatoris Nacionals i Municipals (1947-1957). El seu estil clar i directe és un testimoni de la influència del seu mestre Paul Dukas.

## Composicions

* Història i improvisada per a clarinet i piano, després de Page d'Exili (1943)
* Tango i tarantella per a saxòfon alt i piano (1946)
* Entreteniment, per a violí i orquestra (1952)
* Concert per a violoncel (1955)
* Duo-Concertino, per a violí, fagot i cordes (1955)
* Sinfonietta, per a orquestra de corda (1962)
* Concert per a saxòfon (1962)
* Toccata, per a piano (1963)
* Burlesque March, per a piano (1963)
* Coulissiana per trombó i orquestra (1967)

## Bibliografia

* 45 lliçons d'harmonia, ed. Leduc, 1943 (leduc, 1943)
* Curs complet d'educació musical (treball col·lectiu), ed. Leduc, 1952 (leduc, 1952)
* 200 lliçons d'harmonia, ed. Durand,1963 (durand, 1963)

## Discografia

* Història i improvisada per a clarinet i piano:
* Tatsuzo Akasaka, Shinji Urakabe. CD "A Beautiful Evening" Victor VICC-170 (1995, Japó)
* Andrs Horn, Jzsef Gobor. CD "Fantasy Caprice - Peces de concert per a clarinet" Hungaroton HCD 32099 (2003, Hongria) (EAN 5 991813 209924)
* Victoria Soames-Samek, John Flinders. CD "Concurs Solos II" Clarinet Classics CC050 (2005, Regne Unit) (EAN 5 023581 005023)

## Vegeu també

* Música degenerada

## Referències

* article segons el Diccionari de música, Marc Honegger, Homes i les seves obres, vol.1, p.296, ed. Bordas 1986, a excepció dels apartats relatius al seu empresonament.
# Maria Cantarelli

Maria Cantarelli (178? - 184?) fou una soprano italiana, la primera Giulia a l'òpera La scala di seta de Gioachino Rossini, al teatro San Moisè de Venècia el 1812.

## Referències

* ↑ Franklin Mesa. Opera: An Encyclopedia of World Premieres and Significant Performances, Singers, Composers, Librettists, Arias and Conductors, 1597-2000. McFarland, 22 gener 2007, p. 320. ISBN 978-0-7864-7728-9.
# Maria Carme Agustí i Barri

Maria Carme Agustí i Barri (Lleida, el Segrià, 10 de gener de 1931 - 3 de febrer de 2021), fou una pedagoga catalana.
El 23 de setembre de 1960 es va llicenciar en Filosofia i Lletres, secció Pedagogia, a la Universitat de Barcelona. El 1961 va obtenir el títol de doctora en Pedagogia. Va ser mestra en diverses escoles i una de les cofundadores de l'Institut de Recerca i Estudis Religiosos de Lleida (IREL), on va exercir de professora de diferents assignatures i de col·laboradora —fent acompanyament i suport pedagògic— des dels seus inicis.

## Publicacions

Agustí va ser autora de diferents publicacions que s'endinsen la psicologia humanística. Així, entre d'altres és autora del llibre Feblesa i plenitud. Psicopedagogia de l’harmonia de contraris (Pagès Editors, 2000), un tractat sistemàtic sobre la maduració de la consciència humana, prologat per Ramon Prat, en què dissenya un projecte educatiu des de la feblesa humana vers la plenitud personal. També va escriure Sí, val la pena viure...! (PAM, 1987); L’aventura interior (Claret, 1991) i L'escola, marc de transformació social i personal (Claret, 1995); o Autoconeixement i experiència de la bondat de Déu: la pregària (IREL, 2007), basat en l'experiència de Santa Teresa de Jesús.

## Referències

* ↑ Sió Roca, Carles M. Valor(s) i educació: formació personal i transformació social: Homenatge a la pedagoga lleidatana M. Carme Agustí i Barri. Lleida: Institut Superior de Ciències Religioses de Lleida, març de 2012, p. 185 (Quaderns IREL ; 26-28). ISBN 9788499752198.
* 1 2 Sió Roca, Carles M. Valor(s) i educació: formació personal i transformació social: Homenatge a la pedagoga lleidatana M. Carme Agustí i Barri. Lleida: Institut Superior de Ciències Religioses de Lleida, març de 2012, p. 187 (Quaderns IREL ; 26-28). ISBN 9788499752198.
* 1 2 «Mor Carme Agustí, cofundadora de l’Institut Superior de Ciències Religioses de Lleida». Catalunya Religió, 05-02-2021 [Consulta: 11 gener 2022].
* ↑ Sió Roca, Carles M. Valor(s) i educació: formació personal i transformació social: Homenatge a la pedagoga lleidatana M. Carme Agustí i Barri. Lleida: Institut Superior de Ciències Religioses de Lleida, març de 2012, p. 11 (Quaderns IREL ; 26-28). ISBN 9788499752198.
* ↑ «Mor la pedagoga Carme Agustí». El Periódico, 05-02-2021 [Consulta: 11 gener 2022].

## Enllaços externs

* Video d'homenatge en l'Acte de Sant Jordi del Consell Escolar Municipal 2013, de l'Ajuntament de Lleida
# Masaaki Mori

Masaaki Mori (Prefectura de Nagasaki, Japó, 12 de juliol de 1961) és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Masaaki Mori va disputar 8 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies

Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies és el nom dels següents personatges:
* Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies (duquessa de Berry) (1798 - 1870).
* Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies (comtessa de Montemolín) (1820 - 1861).
* Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies (princesa d'Orleans) (1822 - 1869).
# Maria de Ventadorn

Maria de Ventadorn (o Maria de Turena) (darrera meitat del segle xii - morta el 1222) fou una noble, mecenes de trobadors i ella mateixa trobairitz occitana.

## Vida

Maria era una de les filles de Raimon II de Turena i Elisa de Severac. Fou la dona del vescomte Eble V de Ventadorn, que, al seu torn, era besnet de l'Ebolus Cantator (Eble II de Ventadorn, un dels primers trobadors, conegut per referències, però del qual no es conserva cap obra) i net d'Eble III, el protector de Bernart de Ventadorn. Així doncs, Maria formava part d'una família que tenia una relació molt estreta amb la cultura trobadoresca. El seu nom és esmentat per molts trobadors: Gaucelm Faidit, el monjo de Montaudon, Gausbert de Puicibot, Pons de Capduelh, Guiraut de Calanson, Bertran de Born.
Es conserven diverses variants d'una razó que explica l'origen de la tençó entre Maria de Ventadorn i Gui d'Ussel; en el cançoner H va acompanyada d'una miniatura que retrata la trobairitz. La participació de Maria de Ventadorn en aquesta tençó és l'única poesia que se li coneix.
La razó explica essencialment que Gui havia deixat de cantar a causa d'un desengany amorós, cosa que entristia totes les dames i cavallers, i Maria l'incità a reprendre el trobar amb aquesta tençó, en què proposa el tema de la relació entre dama i el seu drutz. Aquest intercanvi data probablement dels darrers anys del segle xii (1196-1198).

## Obra

* (295,1=194,9) Gui d'Uissel, be·m pesa de vos

## Referències

* ↑ Vegeu Riquer, Vidas y retratos, p. 102 o aquí: http://troubadours.byu.edu/Miniatures/Miniature%20295.htm
* ↑ Segons Bec, Chants d'amour..., p. 167
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* Pierre Bec, Chants d'amour des femmes-troubadours. París: Stock, 1995, pàg. 164-171.
* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle: Niemeyer, 1933 [Maria de Ventadorn és el número PC 295].
* Guido Favati (editor), Le biografie trovadoriche, testi provenzali dei secc. XIII e XIV, Bologna, Palmaverde, 1961, pàg. 259.
* Martí de Riquer, Vidas y retratos de trovadores. Textos y miniaturas del siglo XIII, Barcelona, Círculo de Lectores, 1995, pàg. 102-104 [Reproducció de la vida-razó, amb traducció a l'espanyol i miniatura del cançoner H].

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz.

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-295/295%20-%20Maria%20de%20Ventadour.htm
* http://trobadors.iec.cat/autors_obres_d.asp?autor=Maria%20de%20Ventadorn
# Maria Teresa Mas de Xaxars Rivero

Maria Teresa Mas de Xaxars Rivero, més coneguda com a Teresa Mas de Xaxars (Barcelona, 13 de setembre de 1982) és una remera catalana.

## Trajectòria

Durant la seva trajectòria esportiva ha estat vinculada al Club Natació Banyoles, competint amb el qual fou doble campiona d'Espanya juvenil i campiona del món sub-23 al Campionat Mundial de Sevilla de 2002. L'any anterior, el 2001, va acabar en cinquena posició al mundial de rem disputat a Lucerna, Suïssa).
En la categoria absoluta, aconseguí tres medalles de bronze en els Campionats del Món del 2002, 2005 i 2006, i una en els Jocs Mediterranis de 2005, sempre en esquif lleuger, i la medalla de plata en doble scull en la prova de la Copa del Món disputada a Banyoles el 2009. Participà en la prova del doble scull lleuger en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 a Atenes. Ha estat campiona d'Espanya en sis ocasions. El 2010 aconseguí el títol de campiona d'Espanya d'ergòmetre, obtenint el millor temps (7:09.30) de la categoria lleuger, en el campionat estatal d'ergòmetre que es va disputar a Tui, a Pontevedra.

## Reconeixements

L'any 2003 va rebre la medalla de bronze del Reial Orde del Mèrit Esportiu.
El setembre del 2002 la seva població, Banyoles, li oferí un homenatge després d'haver fet història en el món del rem, aconseguint la tercera posició en el Campionat Mundial de Sevilla.

## Referències

* 1 2 3 4 «Maria Teresa Mas de Xaxars Rivero». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Les precursores olímpiques de Catalunya: Teresa Mas de Xaxars». L'Esportiu de Catalunya, 08-03-2020 [Consulta: 11 març 2020].
* ↑ «Teresa Mas de Xaxars Rivero». Comitè Olímpic Espanyol (COE). [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Rem Mundial 2002 Teresa Mas de Xaxars». L'Esportiu de Catalunya, 22-04-2014 [Consulta: 14 març 2020].
* 1 2 «Banyoles homenatja Teresa Mas de Xaxars, medallista en el Mundial de rem de Sevilla». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 24-09-2002 [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «La banyolina Teresa Mas de Xaxars acaba cinquena al campionat mundial de rem, a Suïssa». VilaEwb, 27-08-2001 [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Teresa Mas de Xaxars, campiona d'Espanya d'ergòmetre». El Punt Avui, 27-01-2010 [Consulta: 14 març 2020].

## Enllaços externs

* Reportatge sobre Maria Teresa Mas de Xaxars Rivero
# Maricopaïta

La maricopaïta és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de les zeolites. Rep el nom del comtat de Maricopa (Arizona, Estats Units), on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La maricopaïta és un silicat de fórmula química Pb₇Ca₂(Si,Al)$_{48}$O$_{100}$·32H₂O. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 1988. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1 i 1,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la maricopaïta pertany a «02.GD: Tectosilicats amb H₂O zeolítica; cadenes de 6-enllaços – zeolites tabulars» juntament amb els següents minerals: gmelinita-Ca, gmelinita-K, gmelinita-Na, willhendersonita, cabazita-Ca, cabazita-K, cabazita-Na, cabazita-Sr, cabazita-Mg, levyna-Ca, levyna-Na, bellbergita, erionita-Ca, erionita-K, erionita-Na, offretita, wenkita, faujasita-Ca, faujasita-Mg, faujasita-Na, mordenita, dachiardita-Ca, dachiardita-Na, epistilbita, ferrierita-K, ferrierita-Mg, ferrierita-Na i bikitaïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Nacional d'Història Natural, l'Smithsonian, situat a Washington DC (Estats Units), amb els números de registre: nmnh 163248 i 163247.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Moon Anchor, a Hummingbird Spring, dins el districte miner d'Osborn del comtat de Maricopa (Arizona, Estats Units). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Maricopaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 abril 2020].
# Marina Gallego Durán

Marina Gallego Durán (Palma, 20 d'octubre de 1983) és una regatista del Club Nàutic La Ràpita.
Va ser campiona del món femenina de la classe Snipe en 2008 i subcampiona en 2012 amb Marina Sánchez.
En l'actualitat forma part de l'Equip Olímpic Espanyol de Vela a la classe 470, navegant amb Fátima Reyes, i han guanyat el Campionat d'Espanya de 2014 de la classe celebrat a Cadis, i la Copa d'Espanya de 2015. En 2016 van finalitzar en 4ª posició en la Copa del Món de Vela a Miami.

## Referències

* ↑ COMITÉ OLÍMPICO ESPAÑOL
* ↑ Marina Gallego y Marina Sánchez, campeonas del mundo de Snipe
* ↑ «Marina Gallego se proclama subcampeona del mundo femenina de la clase Snipe». Arxivat de l'original el 2016-08-29. [Consulta: 12 juliol 2016].
* ↑ «Las regatistas Marina Gallego y Fátima Reyes Campeonas de España 470». Arxivat de l'original el 2016-05-14. [Consulta: 12 juliol 2016].
* ↑ Marina Gallego y Fátima Reyes, campeonas de la Copa del España de 470 femenino
* ↑ «Marina Gallego y Fátima Reyes finalizan en la 4ª plaza de la Miami Sailing World Cup en clase 470». Arxivat de l'original el 2020-08-10. [Consulta: 12 juliol 2016].
# Mejevoi

«Mejevoi» té aquests significats:
* Mejevoi (Stàvropol), localitat del krai de Stàvropol, a Rússia
* Mejevoi (Saràtov), localitat de l'óblast de Saràtov, a Rússia
# Marie-Sœurette Mathieu

Marie-Sœurette Mathieu (Port-au-Prince, 10 d'agost de 1949 - Laval, 20 de juliol de 2023) és una escriptora, sociòloga i professora nascuda a Haití.
Daixà el seu país natal al 1970 i se n'anà primer als Estats Units i després a Quebec. Estudià sociologia i educació en la UQAM (Universitat de Mont-real), i és membre de la UNEQ i de la Societat literària de Laval.

## Obres

* Lueurs, Port-au-prince 1971
* Poèmes d'autrefois i Fêlures, Mont-real: Schindler Press, 1976
* Lueurs i Quinze poèmes d'éveil, Mont-real: Édition Lagomatik, 1991
* Pagaille dans la ville, Mont-real: Humanitas, 1995
* Ardémée poèmes, Mont-real: Humanitas, 1997
* L'amour en exil, Mont-real: Éditions du CIDIHCA, 2000
* Double choc pour Mélanie, Mont-real: Éditions du CIDIHCA, 2002
* Retrouvailles Laval: Éditions Teichtner, 2004
* Un pas vers la Matrice, Mont-real: Éditions Grenier, 2009
* L'autre face des Étoiles, Poèmes et Haïkus, Lorraine: Éditions Le grand fleuve, 2012 ISBN 978-2-922673-21-0

## Referències

* ↑ http://www.litterature.org/recherche/ecrivains/mathieu-marie-soeurette-941
* ↑ Ilustr. Corrine Nyari
# Marià Ferrandis i Agulló

Marià Ferrandis i Agulló (València, 1887 — Xirivella, 1924), fou un periodista i polític valencià, i un dels fundadors del grup Joventut Valencianista en 1908. El 1915 va ser un dels fundadors de la Joventut Nacionalista Republicana, quan esta desaparegué es reintegraria a la Joventut Valencianista, de la qual seria president en morir. Va col·laborar, en valencià, als periòdics Las Provincias i La Correspondencia de Valencia, especialment en el període en què fou òrgan d'Unió Valencianista. Dirigí el setmanari Pàtria Nova (1915) i va realitzar algunes composicions escrites menors, signant amb el pseudònim de Marian. En 1917 va ser candidat a l'Ajuntament de València a les eleccions municipals pel districte del centre.

## Referències

* 1 2 3 4 «Marià Ferrandis i Agulló». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Mas del Maciano

El Mas del Maciano és un mas situat al municipi de Bovera a la comarca de les Garrigues.
# Martell de bola

El martell de bola és una eina de percussió combinada d'acer i mànec de fusta o fibra, amb una maça cilíndrica i una superfície de cop plana. La seva superfície és arrodonida en un extrem de la maça, que és el que s'usa per conformar o reblar metall, i una superfície plana per colpejar en l'altre extrem. El martell de bola s'usa freqüentment en mecànica, forja, serralleria, tancaments metàl·lics, metal·listeria, etc. Es fabriquen en diverses dimensions, pesos i mesures que van associats a una lletra que sol aparèixer gravada al lateral de la maça del martell. El martell de bola es diferencia del martell de pena i d'orelles pel fet que la seva maça és arrodonida.
# Martell alcista

Un Martell alcista (en anglès: Bullish hammer) és un gràfic d'espelmes format per una única espelma i indica un possible final de tendència baixista; rep aquesta denominació perquè l'espelma té una forma similar a la d'un martell. El martell alcista té similituds amb la Libèl·lula alcista. Malgrat que és un patró poc fiable, és una de les espelmes més populars per seva facilitat d'identificació a primer cop d'ull.

## Criteri de reconeixement

* . La tendència prèvia del mercat ha de ser baixista.
* . El següent dia de negociació s'obre amb gap baixista
* . Es forma el martell. El color del cos del martell no és rellevant.
* . L'ombra de l'espelma martell ha de ser, com a mínim, el doble que el cos de l'espelma.
* . No hi ha (o és ínfima) ombra superior.

## Explicació

La tendència del mercat era baixista, i en l'obertura del nou dia de negociació es produeix un gap baixista. La tendència baixista continua fins que en un nivell de resistència es produeix un gir alcista. Les posicions baixistes es tanquen ràpidament i són superades per les alcistes que remunten tota la llarga baixada i acaben la jornada tancant a prop de l'oberta (cos negre) o inclús superant el preu d'obertura (cos blanc). Els bulls han vençut els bears i les posicions baixistes han quedat, aparentment, debilitades.

## Factors importants

El canvi de tendència no es confirmarà fins al següent dia de negociació; les condicions de confirmació són un gran gap alcista i un tancament superior a l'obertura (cos blanc). Tot i així la confiança d'aquest patró és baixa i es recomana acompanyar el senyal amb altres confirmacions dels indicadors tècnics o gràfics com ara un trencament de línia de tendència. La seva utilitat intrínseca és la identificació d'un suport on la demanda estava amagada. .

## Bibliografia

* «Bullish hammer». Candlesticker. [Consulta: 25 maig, 2011].

## Enllaços externs

* Hammer
# Martí Roig i Coromina

Martí Roig i Coromina (Barcelona, 5 d'abril de 1937 - Barcelona, 6 de març de 2023) fou un monjo benedictí de l'Abadia de Montserrat.
El pare Martí va néixer a Barcelona el 1937, on fou batejat amb el nom de Joan. Inicià estudis de medicina a la Universitat de Barcelona, que abandonà per entrar al monestir de Montserrat. Entrà al noviciat el 29 de juliol de 1959. Un any després, el 14 d'agost de 1960, feu la professió simple. Després dels tres anys de noviciat, va fer la professió solemne el 15 d'agost de 1963. La seva germana Mercè professà en el mateix període al monestir benedictí de Sant Daniel de Girona.
Fou infermer del monestir durant vint-i-quatre anys, i successivament encarregat de l’ordre i la seguretat del santuari, del jardí i del seguiment de les terres de la granja del Miracle i de les finques de Can Castells i Can Martorell, pertanyents a la comunitat. Com a prevere, fou acompanyà una comunitat de religioses carmelites i fou consiliari dels treballadors de Montserrat.

## Referències

* ↑ «Mor el monjo de Montserrat Martí Roig». Catalunya Religió, 07-03-2023 [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ «Mor el monjo de Montserrat Martí Roig i Coromina als 85 anys». Regió 7, 06-03-2023 [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ «Mor als 85 anys el monjo de Montserrat Martí Roig i Coromina». Nació Digital, 06-03-2023 [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ «Mor el P. Martí Roig, monjo de Montserrat». Flama.info. Arxivat de l'original el 2023-03-07 [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ Pia Fundació del monestir de Sant Daniel
# Medicago marina

El Melgó marí (Medicago marina) és una espècie classificada a la família de les fabàcies de distribució Mediterrània que prolifera en sorres i dunes marítimes, hàbitats costaners. És una herba perenne, de color gris a gris verdós, ramificada i postrada, amb tiges de 10 a 50 cm. Les tiges són molt pàlides i peloses. Tant les fulles trifoliades com les gemmes, estan densament cobertes de pèls suaus. Els folíols sempre tenen cert grau de plegament respecte a llur nervi central. Les petites flors grogues apareixen en grups compactes de 5 a 12 unitats, el fruit de cada una d'elles és una beina llanosa de forma espiral, que forma en conjunt una "bola" d'uns 15 a 20 mm de diàmetre.

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana».
* ↑ Blamey, Marjorie; Grey-Wilson Christopher. Flores silvestres del Mediterráneo. Barcelona:Omega, 2008. ISBN 978-84-282-1450-6.
* ↑ Fetcher, Grau, Reichholf. Fauna y flora de las costas (en castellà). 1992. Múnic: Blume, 1992, p. 72. ISBN 8480760001.
* ↑ Henn, Tom C. Guía de las Flores Silvestres de Chiclana. Chiclana de la Frontera:Ayuntamiento de Chiclana, 2006. ISBN 84-934372-7-1.
# Apama (reina selèucida)

Apama (en llatí Apama, en grec antic Ἀπάμα) fou una reina selèucida, esposa de Seleuc I Nicàtor, el fundador de la dinastia. Va ser la mare d'Antíoc I Sòter i d'Aqueu, i de dues princeses: Apama i Laodice.
Segons Flavi Arrià era la filla del noble persa Espitàmenes, el sàtrapa de Sogdiana que dirigia la resistència a Bactriana i Sogdiana contra Alexandre el Gran. Això sembla el més probable, però Estrabó diu que el seu pare es deia Artabazos. Espitamenes, traït pels seus aliats saka, va morir i Apama va caure en mans d'Alexandre el Gran el 328 aC. El 326 aC va ser donada en matrimoni al general Seleuc (futur Seleuc I Nicàtor) a Susa, quan Alexandre el Gran va donar als seus generals esposes asiàtiques. L'any 300 aC Seleuc es va casar a una dama macedònia, Estratonice, però Apama va conservar la seva posició i el 299 aC encara era honorada com a reina a Milet.
Quatre ciutats al menys van rebre el seu nom: Apamea de l'Orontes a Síria, Apamea de Mesene, Apamea de l'Eufrates i Apamea de Pàrtia o Rhagiana, segons diu Estrabó.

## Referències

* ↑ 1.Apama a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 220
Viccionari