OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Pere del Masnou

Sant Pere del Masnou és l'església parroquial de la vila del Masnou (Maresme). Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici religiós de planta rectangular, amb nau central i dues laterals. Exteriorment presenta un cos central amb una teulada a dues vessants i carener perpendicular a la façana, on se situa la porta d'accés d'estil neoclàssic construïda en granit i al seu davant una fornícula amb la imatge de Sant Pere i una petita rosassa. A la dreta es troba la torre campanar amb tres cossos quadrats concèntrics. El desnivell d'alçada entre la nau central i les laterals se solucions exteriorment mitjançant contraforts de forma triangular amb el costat superior corbat. Si bé la façana és arrebossada, la resta de l'església és de pedra sense cap mena de recobriment.

## Història

El temple va ser iniciat l'any 1760 per Miquel Garriga i va ser acabat pel seu fill Pau Garriga Mates el 1817, coincidint amb la segregació de la parròquia, fins aleshores integrada a Teià. Miquel i Pau Garriga són l'avi i el pare de Miquel Garriga i Roca, posterior arquitecte municipal. Anys més tard, Miquel Garriga i Roca duria a terme l'altar major i la capella del Sagrament. L'església va ser cremada i va quedar molt malmesa durant la Guerra Civil Espanyola.
Els dos cossos superiors de la torre del campanar foren construïts a la dècada dels seixanta. Originalment a l'esquerra de la façana existia una torre de defensa coronada amb merlets.

## Referències

* 1 2 «Sant Pere del Masnou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
* ↑ Fitxa 08118/115 "Sant Pere del Masnou" a Mapes de patrimoni cultural
# Platja de Ribamar

La Platja de Ribamar és una platja de còdols, roques i grava del municipi d'Alcalà de Xivert, a la comarca del Baix Maestrat (País Valencià).
Aquesta platja és la més septentrional del terme municipal. Limita al nord amb el terme de Peníscola després d'una costa de roques i, al sud amb cala Mundina, separades per 600 m de roques.
És una platja aïllada, sense aglomeracions, amb aigües transparents. Està enclavada en la zona de protecció mediambiental de la Serra d'Irta i és considerada una platja natural, sense cap intervenció humana.
Se situa en un entorn natural, disposant d'accés per un camí sense asfaltar. S'arriba des de Les Fonts pel camí que va al càmping Ribamar. Es pot aparcar a la rodalia del càmping o al camí que condueix a la platja.

## Vegeu també

* Alcossebre
* Platges del País Valencià

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Alcalà de Xivert(castellà)
* Turisme a Alcossebre(castellà)(alemany)(francès)(anglès)
* Todopesca Arxivat 2008-06-23 a Wayback Machine.(castellà)
# La Bastideta de Corroncui

La Bastideta de Corroncui és un antic poble de la comarca de l'Alta Ribagorça. Pertany al terme municipal del Pont de Suert. Antigament pertanyia al terme municipal de Viu de Llevata. Està despoblat.
Està situat a la part de llevant de la vall d'Adons i s'accedeix per una sola pista que s'agafa per la N-260 (entre Viu de Llevata i Perves).
L'església del poble, que era sufragània de Santa Maria de Corroncui, està dedicada a la Mare de Déu del Pilar. Actualment és en ruïnes.
Pascual Madoz, en el seu Diccionario geográfico... del 1849 descriu molt breument la Bastideta de Corroncui a dins de l'article dedicat a Corroncuy y Bastideta. Diu, simplement, que la Bastideta consta de 3 cases d'una sola planta i de mala construcció, que semblen més aviat barraques que cases.

## Bibliografia

* Barbal, Maria. «La Bastideta». A: Camins de quietud. Barcelona: Edicions 62, 2002 (3a edició) (No ficció, 6). ISBN 84-297-4894-6.
* GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7
* Iglésies, Josep. El Fogatge de 1553. Estudi i transcripció. II. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajoana, 1981. ISBN 84-232-0189-9.
* MADOZ, Pascual. "Corroncuy y Bastideta". Dins Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Maniquí de Nova Bretanya

El maniquí de Nova Bretanya (Lonchura melaena) és una espècie d'ocells estríldids de Papua Nova Guinea. S'ha estimat que el seu hàbitat aconsegueix els 20.000 a 50.000 km².
Es troba en prats secs tropicals i subtropicals. S'ha avaluat el seu estat de conservació com de baixa preocupació (LC).

## Referències

* ↑ «Maniquí de Nova Bretanya». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Maria Dolors Batalla i Nogués

Maria Dolors Batalla i Nogués (Valls, 18 d'abril de 1969) és una política catalana. Fou alcaldessa de Valls. És diputada al Parlament de Catalunya amb els càrrecs parlamentaris de membre de les comissions de Política Cultural, d'Educació i Universitats i de Matèries Secretes o Reservades, és Presidenta del Pius Hospital de Valls, Vicesecretària General d'Acció Política i Estratègia de Convergència Democràtica de Catalunya i membre de l'Institut d'Estudis Vallencs.
A la Universitat Autònoma de Barcelona es va llicenciar en Ciències Polítiques i Sociologia i va fer un doctorat en Ciència Política i de l'Administració. A l'Institut de Ciències Polítiques i Socials de Barcelona va estudiar la Diplomatura en Comunicació i Estratègia política. A la Facultat de Geografia i Història de la Universitat de Barcelona va estudiar l'especialitat d'Història contemporània. A l'anglesa University of Essex va estudiar un curs de metodologia aplicada a les ciències socials.
Des de 1997 fins al 2002 va ser propietària i va dirigir una acadèmia d'anglès. El 1999 va entrar com a regidora i portaveu adjunta del Grup Municipal de CiU a l'Ajuntament de Valls. Durant els anys 2002 i 2003 va treballar com a assessora al Departament de Política Municipal de CDC. El 14 de juny de 2003 és proclamada alcaldessa de Valls, i es torna a presentar a les eleccions municipals de 2007.
Presentà la dimissió com a alcaldessa al 24 de setembre del 2008 per raons familiars. El juliol del 2004 és elegida vicesecretària general d'Acció Política i Estratègica de CDC. El primer de novembre de 2006 es va presentar en el tercer lloc de la llista de CiU per la circumscripció de Tarragona i va ser escollida diputada al Parlament de Catalunya.
Com a diputada al Parlament per la circumscripció de Tarragona ha desenvolupat l'activitat parlamentària des de diferents comissions: política cultural, sindicatura de comptes o assumptes institucionals.

## Referències

* 1 2 Parlament de Catalunya, 30 anys. 1980-2010. Batalla i Nogués, Dolors. Parlament de Catalunya, juliol del 2010, pàg. 58.
* 1 2 3 Estallo, Anna. ««Ja feia temps que veia que allò no era viure»». El Punt-Avui, 26-09-2009. [Consulta: 17 febrer 2023].
* 1 2 3 4 «Dolors Batalla, representante del municipalismo de CiU» (en castellà). La Vanguardia, 16-12-2010. [Consulta: 17 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa al web del Parlament de Catalunya
# Myōshin-ji

Myōshin-ji (妙心寺) és un temple a Kyoto (Japó). L'escola Myōshin-ji del budisme zen Rinzai és la major escola de Rinzai-shû. Aquesta escola disposa de més de 3000 temples per tot el Japó així com de 19 monestirs. El primer temple va ser fundat el 1342 pel Mestre Kanzan-Egen Zenji (1277-1360). La majoria dels temples van ser destruïts durant la Guerra Ōnin el 1467, però molts han estat reconstruïts després.
Els edificis actualment existents van ser construïts sobretot entre finals del segle xv i principis del segle xvii, i els jardins del Myōshin-ji tenen la consideració de Monument del Japó.
Una diferència entre aquesta i altres escoles de zen Rinzai és que l'escola Myōshin-ji no necessàriament segueix el conjunt establert de koans per avaluar el grau d'il·luminació.

## Abats

Alguns dels abats:
* Kanzan Egen 關山慧玄 (1277–1360), fundador i primer abat
* Gudō Toshoku (1577–1661), tres cops abat
* Goto Zuigan (1879–1965)

## Bibliografia

* "Japanese Rinzai Zen Buddhism. Myoshinji, a living religion" Jørn Borup, Brill, ISBN 978-90-04-16557-1
* "Gardens For All: Myoshinji: Zen gardens wondrous to behold, and not", The Japan Times, Març 28, 2002, per Gerard Taaffe
* Buswell, Robert Jr; Lopez, Donald S. Jr., eds. (2013). Princeton Dictionary of Buddhism. Princeton, NJ: Princeton University Press, p.559. ISBN 9780691157863.

## Referències

* ↑ «The Head Temples of Zen Buddhism». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 8 abril 2018].
* ↑ «妙心寺庭園». Agency for Cultural Affairs. [Consulta: 10 febrer 2012].

## Enllaços externs

* Myoshinji Temple, web oficial (anglès)
* Head Temples of Zen Buddhism Arxivat 2006-12-05 a Wayback Machine.
# Hibonita

La hibonita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany i dona nom al subgrup de la hibonita. S'anomena així per Paul Hibon, un prospector francès de Madagascar, el qual va descobrir el mineral el juny de 1953. Hibon va enviar algunes mostres a Jean Behier, que va veure que es tractava d'un nou mineral i li va posar el nom de hibonita. Es troba estretament relacionada amb la hibonita-(Fe).

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hibonita pertany a «04.CC: Òxids amb relació Metall:Oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: cromobismita, freudenbergita, grossita, clormayenita, yafsoanita, lueshita, natroniobita, perovskita, barioperovskita, lakargiïta, megawita, loparita-(Ce), macedonita, tausonita, isolueshita, crichtonita, davidita-(Ce), davidita-(La), davidita-(Y), landauita, lindsleyita, loveringita, mathiasita, senaita, dessauita-(Y), cleusonita, gramaccioliïta-(Y), diaoyudaoita, hawthorneita, magnetoplumbita, lindqvistita, latrappita, plumboferrita, yimengita, haggertyita, nežilovita, batiferrita, barioferrita, jeppeita, zenzenita i mengxianminita.

## Característiques

La hibonita és un òxid de fórmula química (Ca,Ce)Al₁₂O$_{19}$. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 7,5 a 8. En la localitat tipus forma cristalls de fins a 4 cm, d'hàbit prismàtic hexagonal i de color negre.

## Formació i jaciments

En la seva localitat tipus va ser descrita en dipòsits al·luvials a prop de skarns que contenien torianita. També s'ha descrit en calcàries, piroxenites i gneissos de les fàcies amfibolita a granulita. Ha estat descrita a tots els continents del món, inclosa l'Antàrtida, on s'ha descrit en un meteorit. És un mineral accessòri molt freqüent en ambients rics en calci i alumini i en algunes condrites carbonatades. Se sol trobar associat a altres minerals com ara la plagiòclasi càlcica, corindó, espinel·la, torianita, titanita, anortita, grossulària, zoïsita, clinozoïsita, vesuvianita, hercinita, andalusita, cianita, diòpsid, rútil o magnetita.

## Referències

* 1 2 3 4 «Hibonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Hibonite Mineral Data». [Consulta: 9 gener 2018].
# Porto Amboim

Porto Amboim és un municipi de la província de Kwanza-Sud. Té una extensió de 3.646 km² i 119.742 habitants. Comprèn les comunes de Porto Amboim i Kapolo. Limita al nord amb el municipi de Quiçama, a l'est amb els de Quilenda i Amboim, al sud amb el de Sumbe, i a l'oest amb l'oceà Atlàntic.

## Història

On hi ha l'actual ciutat existia un llogaret anomenat Kissonde o Quissonde. Els portuguesos van intentar colonitzar la regió en 1587, fundant la població de Benguela Velha. Aquest poblat va ser abandonat poc després, i reconstruït on avui se situa la ciutat de Benguela.
Després segles d'estancament, en 1771 els portuguesos van tornar al lloc original i van construir novament el poble de Benguela Velha, actual Porto Amboim. En 1870 es va fundar la primera freguesia civil i en 1912 es constitueix en municipi.
Va ser la seu de la capitania en 1913, que servia per donar suport a la colonització de l'altiplà d'Amboim. El 3 de setembre de 1910 es va establir l'estació postal de Benguela Velha, per l'Ordenança Provincial signada pel llavors governador general d'Angola José Augusto Alves Roçadas. L'estaciópostal tenia el rang de tercera classe, quedant a càrrec de l'alcalde de la població. Porto Amboim està lligat directament al conreu del cafè desenvolupat des dels anys 1920. Fou enllaçat per ferrocarril de via estreta amb Gabela el 1922‐1925. El 10 de setembre de 1923 és elevada a la categoria de vila i pren el nom de Porto Amboim. El 15 de gener de 1974 passà a ciutat.

## Referències

* ↑ Porto Amboim al web del cens d'Angola
* 1 2 3 «HPIP». [Consulta: 12 setembre 2016].
* ↑ Portaria Provincial n.º 782 de 3 de Setembro de 1910, reproduzida em A Mala Posta
# Sardan

Sardan és un municipi francès, situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Pervomaiski (Novoleuixkovskaia)

Pervomaiski - Первомайский (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora del riu Tikhonkaia, afluent del Txelbas. És a 16 km al sud de Pàvlovskaia i a 125 km al nord-est de Krasnodar.Pertany a la stanitsa de Novoleuixkovskaia.
# La Llei de l'embut

La llei de l'embut va ser un cadafal que l'artista faller Regí Mas va plantar a la Plaça del Mercat en 1944, que va obtenir el primer premi de la màxima categoria i el ninot indultat. Es considera esta falla com el treball més representatiu de l'artista, i hi ha hagut estudis que l'han situada com la falla més important de les plantades abans de 1945, i una de les deu més importants de tota la història.

## La falla

El remat de la falla representava el Moisés de Miquel Àngel, fet que va valdre que se la coneguera com la falla del Moisés, si bé posteriorment esta figura ha estat reproduïda a altres cadafals. També se la va conèixer com la falla del mig rotllo amb faves, ja que els ninots tenien una base que reproduïa una espècie d'embolcall de faves. Esta solució estètica s'explica per la temàtica, ja que tractava sobre l'estraperlo.
A la falla es denunciava que estraperlistes i industrials pogueren realitzar estratagemes il·legals per enriquir-se mentre altres sectors de la societat, especialment intel·lectuals i artistes passaven dificultats per a guanyar-se la vida. A l'explicació del llibret es deia que els Deu Manaments havien estat substituïts per la llei de l'embut, que donava nom a l'obra.
El ninot indultat van ser realment dos ninots, que tanmateix no mostren l'escena completa. L'escena, dedicada a la germaneta dels pobres, mostrava a dos ancians abandonats (els ninots indultats que hui es poden visitar al Museu faller) que intentaven encendre un ciri, ja que l'escena completa representava un soterrar i incloïa el taüt d'un tercer ancià.
Estilísticament, esta falla suposava per a l'artista l'inici d'un període on Regí Mas va destacar per un classisime estètic que va influir en els artistes de l'època.

## Llegat

La figura del Moisés de Miquel Àngel s'ha reproduït posteriorment a altres falles, com la d'Antonio Ferrer Jorge per a Exposició-Misser Mascó en 1961, Vicente Agulleiro per a la Falla del Pilar, o Manolo García per a l'Ajuntament de València en 2014, este amb un Moisés fet de vareta descoberta. En 2009, centenari del naixement de l'artista, el seu poble natal, Benifaió, el va homenatjar plantant una reproducció d'esta mateixa falla, utilitzant els motlles realitzats per Agulleiro anys abans.

## Referències

* ↑ Regino Más, primera falla y primer premio a la Valenpedia del diari Las Provincias
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 El Moisés de Regino Mas article a Distrito Fallas (castellà)
* 1 2 3 4 Un gran Moisés reescribe los diez mandamientos en la falla oficial notícia a Levante-EMV del 20 de març de 2014 (castellà)
* ↑ Recta final hacia la fiesta en la Ribera Benifaió comienza el montaje de una falla réplica de Regino Mas, 'La llei de l'embut' - notícia a Las Provincias del 15 de març de 2009 (castellà)
* ↑ Cuando el Moisés fue primer premio Arxivat 2015-02-23 a Wayback Machine. article a La Razón del 14 d'abril de 2013 (castellà)
# Maniquí de l'Índia

El maniquí de l'Índia o maniquí indi (Euodice malabarica) és una espècie d'ocell de la família dels estríldids (Estrildidae) que habita sabanes, praderies, matolls i boscos clars del nord i nord-est de la Península Aràbiga, sud-est de l'Iran, el Pakistan, l'Índia, el Nepal, centre de Bangladesh i Sri Lanka.

## Referències

* ↑ «Maniquí de l'Índia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
* ↑ Lars Svensson. Guia d’ocells Europa i regió mediterrània. Full 426. Ed. Omega 2010. ISBN 978-84-282-1534-3(català)
# Mare de Déu de les Neus de Vaquèria

La Mare de Déu de les Neus de Vaquèria és una església de les darreres tendències de Naut Aran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de la Mare de Déu de les Neus es troba al costat de l'estació d'esquí de Baqueira Beret. És un edifici de planta rectangular on destaca la gran coberta de pissarra a dues vessants amb un fort pendent; el vessant est és llis però el de ponent s'estructura en tres nivells aprofitant l'espai entre nivells per obrir unes finestres obliqües que il·luminen zenitalment l'interior de l'edifici. A la façana oest es troba la porta precedida per un gran porxo cobert amb una teulada de doble vessant amb un angle molt marcat i que s'uneix al joc de volums de l'edifici. A les façanes de tramuntana i migjorn s'obren dues finestres triangulars. A més a més, a la façana sud sobresurt un gran triangle de formigó amb una creu en negatiu. El paraments són de pedra seguint la tradició de la zona.
L'interior és una nau rectangular molt ample, amb l'absis pla i un cor sobrealçat als peus. El sostre per l'interior ressegueix el perfil exterior de la coberta però folrat amb fusta. Aquí els paraments són de la mateixa pedra que la de l'exterior.

## Història

El Concili Ecumènic Vaticà II, celebrat entre els anys 1962 i 1965, va propiciar un canvi en l'arquitectura religiosa, deixant de banda un llenguatge classicista per seguir les línies més contemporànies. La proposta feta per l'arquitecte Josep Ribas González a la dècada de 1980 combina tradició i modernitat, fent servir materials propis de la regió com la pedra o la pissarra juntament amb el formigó.

## Referències

* 1 2 3 «Mare de Déu de les Neus de Vaquèria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2021].
# Màscara de protecció respiratòria

Una màscara de protecció respiratòria és un dispositiu dissenyat per protegir al portador de la inhalació d'atmosferes perilloses, incloent partícules com pols, microorganismes aerotransportats, fums, vapors i gasos perillosos. Hi ha dues categories principals: màscares filtrants en que l'aire s'obté de filtratge de l'atmosfera contaminada i màscares en que l'aire és subministrat per un tanc. Dins de cada categoria, s'utilitzen tècniques diferents per reduir o eliminar contaminants atmosfèrics nocius.
Les màscares que filtren l'aire van des d'unes màscares facials d'un sol ús, relativament econòmiques, de vegades denominades màscares de pols, fins a models reutilitzables més robusts amb cartutxos substituïbles sovint anomenats màscares de gas.

## Màscara autofiltrant

Article principal: Màscara protectora autofiltrant
La norma europea EN 149 defineix les classes següents de les màscares filtrants o "filtering face pieces" (FFP):
| Classe | Límit de penetració del filtre (a un flux d'aire de 95 l/min) | Fuga interior |
| FFP1 | Filtra almenys el 78% de les partícules a l'aire | <22% |
| FFP2 | Filtra almenys el 92% de les partícules a l'aire | <8% |
| FFP3 | Filtra almenys el 98% de les partícules a l'aire | <2% |

## Referències

* ↑ «Protecció de les vies respiratòries: mascareta filtrant de protecció contra partícules (mascareta autofiltrant)». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 març 2020].
* ↑ Telebista, Euskal Irrati. «Estos son los diferentes tipos de mascarillas» (en castellà), 10-04-2020. [Consulta: 14 abril 2020].

## Bibliografia

* Uso de mascarillas quirúrgicas y máscaras FFPen las precauciones de aislamiento de los centros sanitario Arxivat 2020-04-29 a Wayback Machine., files.sogamp.webnode.es, Sociedad gallega de medicina preventiva.
* Protección respiratoria: Mascarillas quirúrgicas y mascarillas de protección, riojasalud.es
* Medidas preventivas para el control de las enfermedades respiratorias y de tranmisión aérea, ssibe.cat
* Particle Size-Selective Assessment of Protection of European Standard FFP Respirators and Surgical Masks against Particles-Tested with Human Subjects, Shu-An Lee, Dong-Chir Hwang, He-Yi Li, Chieh-Fu Tsai, Chun-Wan Chen, Jen-Kun Chen; J Healthc Eng. 2016; 8572493; Published online 2016 Mar 7. doi: 10.1155/2016/8572493, PMCID: PMC5058571, PMID: 27195721
* Pandemic influenza A/H1N1v--guidelines for infection control from the perspective of Polish ITUs, en polonès, Becler R, Andruszkiewicz P, Kański A. Anestezjol Intens Ter. 2010 Jan-Mar;42(1):42-6.
# Hibrees de Milasa

Hibrees de Milasa (en llatí Hybreas, en grec Ὑβρέας) va ser un gran orador nadiu de Milasa a Cària. Estrabó diu que era el més gran del seu temps. Sèneca el menciona alguns cops. La seva obra s'ha perdut.
Diotrefes (Diotrephes, Διοτρέφης), un retòric grec de gran reputació al seu temps (σοφιστὴς ἒνδοξος) nascut a Antioquia del Meandre va ser mestre d'Hibrees. Diotrefes va viure una mica abans que Estrabó.
Hibrees era molt pobre i amb esforç va agafar una posició fins a convertir-se en un dels dirigents locals (el principal dirigent local era Entidem). L'any 41 aC Marc Antoni va assolar l'Àsia Menor després de la seva victòria a Filips, però Hibrees va aconseguir per Milasa l'eliminació de la doble taxa quan va dir al triumvir: "Si pots ordenar el cobrament dues vegades l'any també has de poder-nos donar dos estius i dues tardors".
Quan Labiè i els parts van envair l'Àsia Menor l'any 40 aC només Laodicea (sota Zenó) i Milasa (sota Hibrees) li van plantar cara. Quan Milasa va ser ocupada es van confiscar les propietats d'Hibrees, però ell mateix ja havia fugit a Rodes. Més tard va tornar a la seva ciutat, quan els parts van ser expulsats per Ventidi.

## Referències

* Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III). Vol. 2 Pàg. 533 [Hybreas]
# Poul Pedersen

Poul Pedersen (Aarhus, 31 d'octubre de 1932 - Aarhus, 23 de desembre de 2016) fou un futbolista danès de la dècada de 1950.
Fou 50 cops internacional amb la selecció de Dinamarca. Pel que fa a clubs, defensà els colors de l'AIA Aarhus.

## Referències

* ↑ Danish national team profile
* ↑ «DBU Hall of Fame entry». Arxivat de l'original el 2018-12-29. [Consulta: 29 desembre 2018].
* ↑ Haslund.info profile
* ↑ Knud Lundberg, "Dansk Fodbold 2", Rhodos (Copenhagen), 1987, pp.108
* ↑ «Poul Pedersen – en rigtig wing!» (en danès). Arxivat de l'original el 2016-03-04.
* ↑ «Oldboys-vennernes mindeord om fodboldlegenden Poul Pedersen» (en danès). Århus Stiftstidende, 05-01-2017.
* ↑ Mattsson, Sebastian «Dansk fotbollsikon Poul Pedersen är död» (en suec). Expressen, 03-01-2017.
# Pervomaiski (Oktiabrski)

Pervomaiski - Первомайский (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora dreta del riu Kuban, davant de Netxàievski i al costat del Bosc Vermell del Kuban. És a 16 km al sud-est de Poltàvskaia i a 59 km al nord-oest de Krasnodar. Pertany al possiólok d'Oktiabrski.
# La Llau de la Mola

La Llau de la Mola és un paratge de prats escalonats en desús del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori que havia estat del poble de Rivert.
Està situat al sud-est de Rivert, al costat sud-oest de la Carretera de Rivert, paral·lel a ella uns 700 metres abans d'arribar al poble. És a l'esquerra del barranc de Rivert, al sud-est de la Vinya, al nord dels Campets i al nord-oest de Serboixos.