OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vittorio Cottafavi

Vittorio Cottafavi (30 de gener de 1914 - 14 de desembre de 1998) va ser un director de cinema i guionista italià. Va dirigir 70 pel·lícules entre els anys 1943 i 1985. La seva pel·lícula Il diavolo sulle colline va ser projectada a la secció Un Certain Regard del Festival de Canes 1985. Al llarg de la seva carrera va fer diverses adaptacions televisives de diferents clàssics de la literatura.

## Filmografia seleccionada

* Abuna Messias, direcció de Goffredo Alessandrini (1939), guió
* Nozze di sangue, direcció de Goffredo Alessandrini (1941), guió
* Quelli della montagna, direcció de Aldo Vergano (1943), assistent de direcció
* I nostri sogni (1943), guió i direcció
* La porta del cielo, direcció de Vittorio De Sica (1944), actor
* Lo sconosciuto di San Marino, direcció di Michał Waszyński (1946), guió
* Fiamme sul mare, (1947), guió e direcció
* La grande strada (1948), direcció
* La fiamma che non si spegne (1949), direcció
* Una donna ha ucciso (1951), guió i direcció
* Il boia di Lilla (1952), guió i direcció
* Il cavaliere di Maison Rouge (1953), guió i direcció
* Traviata '53 (1953), direcció
* Avanzi di galera (1954), direcció
* Una donna libera (1954), direcció
* In amore si pecca in due (1954), direcció
* Nel gorgo del peccato (1954), direcció
* Fiesta brava (1956), guió i direcció
* La rivolta dei gladiatori (1958), direcció
* Messalina, Venere imperatrice (1959), direcció
* Le legioni di Cleopatra (1959), guió i direcció
* La venjança d'Hèrcules (1960), direcció
* Ercole alla conquista di Atlantide (1961), guió i direcció
* Le vergini di Roma (1961), direcció
* Il mondo è una prigione (1961), direcció
* Il taglio del bosco (1963), direcció
* I cento cavalieri (1964), soggetto, guió i direcció
* Antonio e Cleopatra (1965), direcció
* I Persiani (1975), direcció
* Maria Zef (1981), direcció
* Il diavolo sulle colline (1985), direcció

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Il diavolo sulla collina». festival-cannes.com. [Consulta: 29 juny 2009].
* ↑ «Vittorio Cottafavi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Viver (Sant Vicenç de Torelló)

Viver és una masia de Sant Vicenç de Torelló (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil. Masia de planta rectangular coberta a quatre vessants. El portal, dovellat, es troba orientat a migdia, la llinda del balcó damunt del portal de migdia és decorada, així com la de la finestra del segon pis. Al davant del portal de migdia hi ha un mur i un portal que junt amb les dependències agrícoles tanca la lliça. A pocs metres hi ha l'horta.
A tramuntana hi ha un cos adossat. L'estat de conservació és bo. És construïda amb pedra i arrebossada al damunt els elements de ressalt són de pedra vista i polida. El mas es troba envoltat per jardins.

## Història

No es pot afirmar amb certesa que tingui uns orígens militars, per bé que les seves relacions amb les cases nobles del país no semblen indicar altra cosa. La casa conserva una rica documentació.
Per un document del 27 de maig de 1353 la Sra. Almanda, Vda. de Bernat del Prat de Sant Vicenç ven a Gilabert de Sau el mas i homes del Viver de Sant Vicenç per 500 sous salvant el dret del domini i senyoriu directe a noble Sr. Bernat de Cabrera. Anys més tard els Sau el venen a Berenguer Badegal rector de Sant Vicenç sabent el dret de domini del rei nostre senyor del Castell de torelló. Al 1376 Bernadí Cabrera senyor del Castell i terme de torelló aprova i ratifica a Francesc Viver com a hereu del mas amb l'obligació de prestar determinades servituds als Cabrera. Els propietaris actuals es cognominen viver i habiten el mas.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Viver». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Victòria de Hessen-Darmstadt

Victòria de Hessen-Darmstadt, princesa de Battenberg i marquesa de Milford-Haven (Windsor 1863 - Londres 1950). Princesa de Hessen-Darmstadt per naixement amb el grau d'altesa gran ducal.
Nascuda al castell de Windsor el 5 d'abril de 1863, era filla del gran duc Lluís IV de Hessen-Darmstadt i de la princesa Alícia del Regne Unit, essent neta de la reina Victòria I del Regne Unit.
Educada a la cort de Darmstadt i a la cort britànica, aviat es relacionà molt intensament amb els seus cosins anglesos. El 30 d'abril de 1884 es casà amb el príncep Lluís de Battenberg, pertanyent a la casa gran ducal de Hessen però a una branca morganàtica. La parella s'establí a Londres i tingueren quatre fills:
L'any 1917, en plena Primera Guerra Mundial la família Battenberg renuncià als seus títols alemanys i el rei Jordi V del Regne Unit els atorgà el títol anglès de marquesos de Milford-Haven i adoptaren el cognom de Mountbatten.
La princesa era àvia del príncep Felip de Grècia espòs de la reina Elisabet II del Regne Unit, i besàvia del príncep de Gal·les.
Morí al Palau de Kensington i va ser enterrada a l'església de Saint Mildred a Whippingham a l'Illa de Wight.
# Victòria de Baden

Victòria de Baden, reina de Suècia (Karlsruhe 1862 - Estocolm 1930) va ser reina consort de Suècia a través del seu matrimoni amb el rei Gustau V de Suècia.
Filla del gran duc Frederic I de Baden i de la princesa Lluïsa de Prússia nasqué al Palau gran ducal de Karlsruhe el dia 7 d'agost de 1862. La princesa era neta per part de mare del kàiser Guillem I de Prússia i de la princesa Augusta de Saxònia-Weimar-Eisenach mentre que per part de pare ho era del gran duc Leopold I de Baden i de la princesa Sofia de Suècia.
El 20 de setembre de 1887 es casà amb el príncep hereu i després rei Gustau V de Suècia. La parella s'instal·là al palau reial d'Estocolm i tingueren tres fills:
Reina des de 1907 fins a la seva mort el 1930. La princesa exercí una important influència sobre les decisions polítiques preses pel seu espòs, concretament, se l'ha acusat d'haver intervingut en favor dels interessos alemanys durant la Primera Guerra Mundial, d'aquesta forma s'explicaria la no-intervenció del país durant el conflicte.
# Vinogradni (Moldavànskoie)

* Per a altres significats, vegeu «Vinogradni».
Vinogradni - Виноградный (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, a la vora del riu Guetxepsin, a 8 km al nord-oest de Krimsk i a 87 km a l'oest de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Moldavànskoie.
# Vinodol

Vinodol és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país. El 2021 tenia 2.061 habitants. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1113.

## Referències

* ↑ «Nitriansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities» (en anglès), 12-04-2022. [Consulta: 6 agost 2022].
* ↑ «História obce» (en eslovac). Obec Vinodol. [Consulta: 6 agost 2022].
# Wadalita

La wadalita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany i dona nom al grup de la wadalita. Rep el seu nom de Tsunashiro Wada (1856-1920), el primer director general del Geological Survey del Japó. També va ser professor de la Facultat de Ciències de la Universitat Imperial de Tòquio, com a director general d'Afers Miners del Ministeri d'Agricultura i Comerç i com a Comissari d'Acerer. Va ajudar a establir l'estudi modern de la mineralogia al Japó.

## Característiques

La wadalita és un silicat de fórmula química Ca₆Al₅Si₂O$_{16}$Cl₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1993. Cristal·litza en el sistema isomètric.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la wadalita pertany a «9.AD - Nesosilicats sense anions addicionals; cations en [6] i/o major coordinació» juntament amb els següents minerals: larnita, calcio-olivina, merwinita, bredigita, andradita, almandina, calderita, goldmanita, grossulària, henritermierita, hibschita, hidroandradita, katoïta, kimzeyita, knorringita, majorita, morimotoïta, schorlomita, spessartina, uvarovita, holtstamita, kerimasita, toturita, momoiïta, eltyubyuïta, coffinita, hafnó, torita, thorogummita, zircó, stetindita, huttonita, tombarthita-(Y), eulitina i reidita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la localitat de Koriyama, a la prefectura de Fukushima de la regió de Tohoku (Honshū, Japó). També ha estat descrita en diversos indrets de Rússia, la República Txeca, Alemanya, Mèxic i Ossètia del Sud.

## Referències

* ↑ «Wadalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 octubre 2017].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2019. [Consulta: 5 octubre 2017].
# Vuitanta-vuit

El vuitanta-vuit o huitanta-huit és un nombre natural que segueix el vuitanta-set i precedeix el vuitanta-nou. S'escriu 88 o LXXXVIII segons el sistema de numeració emprat.

## En altres dominis

* És el nombre atòmic del radi.
* Designa l'any 88 i el 88 aC.
* És un nombre d'Erdős-Woods.

## Referències

* ↑ (successió A059756 a l'OEIS)
# Wadi al-Arayis

Wadi al-Arayis (àrab: وادي العرايس, Wādī al-ʿArāyis) és una vila de la governació de Betlem, al centre de Cisjordània, situada 10 kilòmetres a l'est de Betlem. Segons l'Oficina Central d'Estadístiques de Palestina (PCBS), tenia 2.169 habitants en 2016. L'assistència sanitària primària s'obté a al-Ubeidiya on el Ministeri de Salut ha classificat les instal·lacions assistencials com a nivell 3.
Des de la Guerra dels Sis Dies en 1967, la vila es troba sota ocupació israeliana. La població del cens de 1967 realitzada per les autoritats israelianes era de 501 habitants.

## Referències

* ↑ «Projecció de població pel Districte de Betlem, ordenat per municipis, 2006- 2016». Arxivat de l'original el 2013-11-22. [Consulta: 6 octubre 2017].
* ↑ West Bank Healthcare
* ↑ Perlmann, Joel. «The 1967 Census of the West Bank and Gaza Strip: A Digitized Version», novembre 2011 – February 2012.
# Walter Casagrande

Walter Casagrande (15 d'abril de 1963) és un exfutbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ Walter Casagrande Statistics Arxivat 2014-01-22 a Wayback Machine. FIFA. Consultat 2 febrer 2010.
* ↑ «Todos os brasileiros - 1986» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Vocal semioberta

Una vocal semioberta (també vocal mitjana oberta o vocal mitjana baixa) és un tipus de so de vocal usat en algunes llengües parlades. La característica definitòria d'una vocal semioberta és que la llengua es posiciona a dos terços del camí entre una vocal oberta i una vocal mitjana. Les vocals semiobertes que tenen símbols dedicats a l'Alfabet Fonètic Internacional són:
* Vocal semioberta anterior no arrodonida [ɛ]
* Vocal semioberta anterior arrodonida [œ]
* Vocal semioberta central no arrodonida [ɜ] (les publicacions antigues poden usar [ɛ̈] en canvi)
* Vocal semioberta central arrodonida [ɞ] (les publicacions antigues poden usar [ɔ̈] en canvi)
* Vocal semioberta posterior no arrodonida [ʌ]
* Vocal semioberta posterior arrodonida [ɔ]
Hi ha també vocals semioberted que no tenen símbols dedicats a l'AFI:
* Vocal semioberta quasianterior no arrodonida [ɛ̈], [ɛ̠] o [ɜ̟]
* Vocal semioberta quasianterior arrodonida [œ̈], [œ̠] o [ɞ̟]
* Vocal semioberta quasiposterior no arrodonida] [ʌ̈], [ʌ̟] o [ɜ̠]
* Vocal semioberta quasiposterior arrodonida [ɔ̈], [ɔ̟] o [ɞ̠]

## Bibliografia

* Rafel, Joaquim. Aplicació al català dels principis de transcripció de l'Associació Fonètica Internacional ( PDF). Institut d'Estudis Catalans - Secció de filologia, 1999. ISBN 84-7283-446-8.
# Vocal quasioberta

Una vocal quasioberta o vocal quasibaixa és un tipus de so de vocal que s'usa en algunes llengües parlades. La característica definitòria d'una vocal semioberta és que la llengua es posiciona de forma semblant a una vocal oberta, però lleugerament menys constreta. Les vocals quasiobertes es descriuen a vegades com a variants laxes de la vocal oberta completament. Les vocals semitancades que tenen símbols dedicats a l'Alfabet Fonètic Internacional (AFI) són:
* Vocal quasioberta anterior no arrodonida [æ]
* Vocal quasioberta central sense arrodoniment especificat [ɐ] (generalment usat per a una vocal no arrodonida)
També hi ha vocals semiobertes que no tenen símbols dedicats a l'AFI:
* Vocal quasioberta anterior arrodonida [œ̞] o [ɶ̝]
* Vocal quasioberta quasianterior arrodonida [æ̈], [æ̠] o [ɛ̞̈]
* Vocal quasioberta quasianterior arrodonida [œ̞̈] o [ɶ̝̈]
* Vocal quasioberta central no arrodonida [ɜ̞] (escrita comunament [ɐ])
* Vocal quasiobserta central arrodonida [ɞ̞] (pot escriure's [œ], o sigui com si fos anterior semioberta)
* Vocal quasioberta quasiposterior no arrodonida [ɑ̽], [ɑ̝̈] o [ʌ̞̈]
* Vocal quasioberta quasiposterior arrodonida [ɒ̽], [ɒ̝̈] o [ɔ̞̈]
* Vocal quasioberta posterior no arrodonida [ɑ̝] o [ʌ̞] (escrita comunament [ɑ], o sigui com si fos oberta completament)
* Vocal quasioberta posterior arrodonida [ɒ̝] or [ɔ̞] (escrita comunament [ɒ], o sigui com si fos oberta completament)

## Referències

* ↑ Rafel, 1999.

## Bibliografia

* Rafel, Joaquim. Aplicació al català dels principis de transcripció de l'Associació Fonètica Internacional ( PDF). Institut d'Estudis Catalans - Secció de filologia, 1999. ISBN 84-7283-446-8.
# Yhojan Díaz

Yhojan Gary Díaz Sequeira, coneguda com a Yhojan Díaz (San Carlos, 10 de febrer de 1998), és una futbolista professional uruguaiana. La seva posició de joc és d'extrem dret o davantera en l'equip Club Social y Deportivo Villa Española de Primera Divisió de futbol de l'Uruguai. Va jugar en el Club Atlético Atenas del 2016 fins al 2017. El 2018 va jugar en el FK Teplice i del 2019 fins al 2020 en el Club Atlético Atenas. El 2021 jugaba en el Club Social y Deportivo Villa Española.

## Referències

* ↑ Club Social y Deportivo Villa Española. «Plantel» (en castellà). [Consulta: 10 agost 2021].
* ↑ transfermarkt. «Yhojan Díaz» (en castellà). [Consulta: 10 agost 2021].
# Xavier Latorre i Piedrafita

Xavier Latorre i Piedrafita (Pamplona, 9 de març de 1941) és un enginyer i polític navarrès afincat a Catalunya

## Biografia

Es graduà com a enginyer tècnic d'obres públiques a l'Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica d'Obres Públiques de Madrid. Després de començar a treballar a empreses de construcció com AUXINI (1961-1963) i Ingeniería y Construcciones Sala Amat SA (1963-1968), des de 1969 ha treballat com a cap de secció de la Junta d'Aigües de Barcelona. Socialment actiu, el 1966 fou president de l'Associació de Veïns i Botiguers del carrer d'Alcúdia de Barcelona, el 1973 tresorer i el 1979 vicepresident del Col·legi d'Enginyers Tècnics d'Obres Públiques de Catalunya, el 1981 vicepresident del Club Joventut de Badalona.
Políticament el 1978 va ingressar a Centristes de Catalunya (CC-UCD), amb el qual fou escollit conseller municipal del districte de Gràcia a l'ajuntament de Barcelona a les eleccions municipals espanyoles de 1979. El 1986 es va afiliar al Centro Democrático y Social (CDS), del qual en fou membre del comitè federal i secretari de política territorial abans de ser elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1988. Actualment treballa a l'Agència Catalana de l'Aigua i és president de l'Associació Catalana d'Amics de l'Aigua.

## Obres

* Història de l'aigua a Catalunya (1995)
* Módulo básico de sensibilización medioambiental (2000)
* Itinerari pels museus de l'aigua (2000)

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la III Legislatura p. 77
* ↑ Qui som al web de l'ACAA

## Enllaços externs

* Obres de Xavier Latorre a dialnet
* Diputats al Parlament de Catalunya a La Vanguardia, 1 de juny de 1988
# Xavier Iglesias Reig

Xavier Iglesias Reig (Barcelona, 1965) és mestre d'armes, tirador, àrbitre, directiu i docent.
Fou tirador del club Joventut Sants, del Club d'Esgrima Barcelona, del Centro Cultural de los Ejercitos y de la Armada, de la Sala d'Armes Montjuic i del Club Esportiu INEF Barcelona, en què destaca en totes les categories en la modalitat d'espasa.Ha obtingut vint-i-cinc medalles en Campionats d'Espanya i ha estat internacional amb la selecció espanyola en trenta-tres ocasions. L'1 d'octubre de 1994 també va obtenir el rècord del món de resistència d'esgrima amb l'equip del club Sala d'Armes Montjuïc, que va entrar al llibre Guinness dels rècords el 1996. Mestre d'armes dels clubs Sala d'Armes Montjuïc i del Club Esportiu INEF, ha entrenat els campions Daniel Lamata, Blanca Anguera i Carles Amiguet, entre d'altres. Va ser responsable de la selecció espanyola d'esgrima júnior d'espasa femenina en les competicions oficials de la Copa del Món de Dijon (França) i Tauberbishchofheim (Alemanya) els anys 1994 i 1995. És àrbitre internacional (categoria B) d'espasa, floret i sabre, i d'esgrima en cadira de rodes. Doctor en Filosofia i Ciències de l'Educació per la Universitat de Barcelona (1998), fou l'introductor de l'esgrima a l'Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya el 2000, on exerceix de professor en l'àmbit directiu. Presidí la Federació Catalana d'Esgrima (2006-11) Durant el seu mandat van tenir lloc alguns dels èxits esportius internacionals més destacats d'esportistes entrenats a Catalunya, com el Campionat del Món i d'Europa cadet de Pau Rosselló el 2007 o la medalla de bronze al Campionat del Món júnior dels ampostins Pau Rosselló i Mònica Cid el 2008. L'any 2008 va impulsar la celebració del “Primer Congrés de Ciència i Tecnologia de l'Esgrima. Com a integrant del COOB'92 va ser director adjunt d'organització de la competició de taekwondo dels Jocs Olímpics de Barcelona del 1992 i de l'organització de la prova d'esgrima en cadira de rodes en els Jocs Paralímpics. Formà part de l'equip organitzador del Trofeu Internacional Generalitat de Catalunya i d'un gran nombre d'edicions del Trofeu Internacional Ciutat de Barcelona i fou el principal impulsor de l'organització del 1r Congrés Internacional de Ciència i Tecnologia de l'Esgrima. També fou analista tècnic de les retransmissions d'esgrima de Televisió de Catalunya durant més d'una dècada. El 2005 rebé la medalla al mèrit esportiu de la Universitat de Barcelona i el 2012 i la insígnia d'argent de la Federació Catalana d'Esgrima.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives Catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Xavier Jan

Xavier Jan (Dinan, 2 de juny de 1970) va ser un ciclista francès, que fou professional des del 1996 fins al 2003.

## Palmarès

* 1994
** 1r a la Ronda de l'Isard d'Arieja
** 1r al Tour de Bigorre
* 1995
** Vencedor d'una etapa a la Mi-août bretonne
* 2001
** 1r a la Ster Elektrotoer
* 2002
** 1r al Gran Premi d'Obertura La Marseillaise

### Resultats al Tour de França

* 1998. 77è de la classificació general
* 2000. 76è de la classificació general
* 2001. No surt (14a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2002. Abandona (5a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net'
* Fitxa a cyclebase.nl'
* Fitxa a museociclismo.it'
* Fitxa a procyclingstats.com'
# Vànkovo

Vànkovo (en rus: Ваньково) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Nijni Nóvgorod, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 36 habitants, pertany al municipi de Pilna.

## Referències

* ↑ «Генеральный план муниципального образования городское поселение г. Сергач Сергачского муниципального района Нижегородской области. Том 2». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2021-06-14.
# Vàrduls

Els vàrduls (llatí: Varduli) foren un poble celtitzat que ocupà la major part de l'actual província de Guipúscoa (la part del nord-est de la província era poblada pels vascons), i la part oriental d'Àlaba, a la província Tarraconense.

## Territori

El seu territori, conegut com a Vardúlia, era a la costa i vers l'interior, i a la costa anava des del riu Deba fins a la rodalia de l'actual Sant Sebastià, i a l'interior arribava pel sud fins a l'anomenada serra de Cantàbria, al sud de la qual hi vivien els berons, que ocupaven aproximadament l'actual comunitat autònoma de La Rioja (antiga província de Logronyo). Estrabó els identifica como Bardyétai, i Plini diu que estaven distribuïts en catorze llocs poblats o petites ciutats, i esmenta els alabanenses, que deu ser un gentilici i no el nom d'una tribu. Ptolemeu els esmenta com a Ouardouloi.

## Història

Vers el segle ii aC, els vàrduls ja eren un poble diferenciat dels càntabres, dels quals s'haurien separat no després del segle iii aC, i vivien a Guipúscoa, però no se sap del cert si ja arribaven a la costa. La costa de Biscaia era amb seguretat ocupada pels càntabres, mentre els autrígons i caristis vivien a l'interior, segurament com a tribus càntabres en procés de formació de la seva identitat nacional.
El 114 aC, Gai Mari (156 aC-86 aC) va tenir una guàrdia personal de vàrduls amb els quals va anar a Roma, i que foren anomenats esclaus Barduaioí. Pomponi Mela, vers l'any 44, diu que habitaven fins als Pirineus i especifica clarament que els vàrduls formaven una sola nació, és a dir, que no es dividien en tribus.
La derrota dels càntabres davant August no va tenir cap efecte per als vàrduls (tot i el seu origen càntabre no foren aliats dels càntabres contra Roma) si ja dominaven la costa, però sinó, hi van arribar llavors baixant el Deba. Els caristis i autrígons van esdevenir independents i van arribar a la costa: els segons seguint el curs del riu Cadagua (i pel sud van avançar cap a la vall de l'Ebre i la Bureba; i els caristis expulsant de la zona costanera els origevons, probablement una tribu càntabra (que algun consideren vàrdula, tot i que sabem que no hi havia tribus vàrdules).
Vardúlia va romandre sense autoritat efectiva del 410 al 456, però reconeixent la sobirania imperial romana. Els vàrduls foren conquerits pels vascons vers el 456 i, absorbits per aquest poble, van formar els avantpassats dels actuals bascs.

## Vegeu també

* Bardúlia

## Referències

* ↑ Localización de algunas ciudades várdulas citadas por Mela y Ptolomeo Gurruchaga, Ildefonso