OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Scepomycter

Scepomycter és un gènere d'ocells de la família dels cisticòlids (Cisticolidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.1, 2023) aquest gènere conté dues espècies:
* Scepomycter winifredae - prínia de Winifred.
* Scepomycter rubehoensis - prínia dels monts Rubeho.

## Referències

* Bowie, R.C.K., J. Fjeldså, & J. Kiure (2009). Multilocus molecular DNA variation in Winifred's Warbler Scepomycter winifredae suggests cryptic speciation and the existence of a threatened species in the Rubeho–Ukaguru Mountains of Tanzania. Ibis 151(4): 709-719.
* Nguembock, B., J. Fjeldså, A. Tillier, & E. Pasquet (2007). A phylogeny for the Cisticolidae (Aves: Passeriformes) based on nuclear and mitochondrial DNA sequence data, and a re-interpretation of a unique nest-building specialization. Molecular Phylogenetics and Evolution 42: 272-286.
# Segle XV aC

El segle xv aC manté l'equilibri territorial i polític de l'època precedent i destaca per la sofisticació dels mites i cerimònies religioses arreu, així com per l'aparició de nous pobles a Europa.

## Política

Continua l'expansió de Micenes (amb la conquesta de Grècia), dels hitites i de la Dinastia XVIII d'Egipte, amb la reina Hatshepsut com una de les monarques més destacades. A Europa, s'instal·len els pobles avantpassats dels germànics, amb cultures diferenciades segons la zona. A l'Índia, prossegueix la barreja entre les tribus àries i dravídiques. La ciutat d'Ugarit assoleix la seva màxima esplendor. Assíria va incrementant el seu poder.

## Economia i societat

Es comença a treballar el metall al Perú, amb tècniques diferents a les del Vell Món. A Mesopotàmia, es divideixen les terres en tres categories: les que depenen directament del govern, les privades pertanyents a la classe més rica i aquelles que se cedeixen temporalment a canvi d'un servei o com a recompensa, fet que permet una certa mobilitat social i la sofisticació dels contractes.

## Invencions i descobriments

Es redacta a Egipte el Papir Ebers, amb un recull del coneixement mèdic del seu temps, incloent-hi els remeis prescrits per a cada malaltia.

## Art, cultura i pensament

D'aquesta època, daten les primeres mencions als misteris d'Eleusis, celebracions secretes en honor de la dea Demèter, lligats al cicle agrícola. Aquests cultes esotèrics serien la inspiració de moltes cerimònies posteriors.
Comença a escriure's el Rigveda. Els micènics empren l'escriptura Lineal B, on ja hi ha correspondència entre síl·laba i grafia, abandonant els sistemes ideogràfics, més complexos d'aprendre.
# Serralada Ampato

Las serralada Ampato (en castellà Cordillera Ampato) és una petita secció de la gran serralada dels Andes que es troba al sud del Perú. Conjuntament amb la serralada Volcánica, serralada Chila i serralada del Barroso, formen l'Arc volcànic del Perú als departaments de Ayacucho, Apurímac, Arequipa, Cusco, Moquegua, Puno i Tacna. El cim més alt és el Coropuna, amb 6.425 msnm.
La serralada Ampato és el resultat de l'aixecament de la placa Sud-americana per acció de la placa de Nazca que s'introdueix per sota.

## Cims més alts

Els cims més alts de la serralada superen els 6.000 metres i estan coberts per glaceres.
| Muntanya | Altura |
| Coropuna | 6.425 metres |
| Ampato | 6.288 metres |
| Solimana | 6.093 metres |
| Hualca Hualca | 6.025 metres |
| Sabancaya | 5.976 metres |
| Sara Sara | 5.505 metres |

## Referències

* ↑ «Cordillera Ampato - Peakbagger.com». [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ Peruvian Cordilleras a usgs (anglès)
* 1 2 Alcalá Reygosa, Jesús «LA evolució de los glaciares en el complejo volcánico Ampato (Perú)». Universitat Complutense de Madrid. Facultat de Geografia i Història, 2007 [Consulta: 7 desembre 2020].
# Sculpture automatique avec certaines interventions dirigées: Ombre chinoise

Sculpture automatique avec certaines interventions dirigées: Ombre chinoise és una escultura feta per Hans Arp. Pertany a la col·lecció de l'institut Valencià d'art modern, a València, a Espanya.
Des de la década de 1930, quan l'artista comença a especialitzar-se a l'escultura, un dels seus objectius principals seria estudiar i experimentar amb l'espai que ocupen les seues obres en ordre de conquerir la volumetria.
Una vegada Arp considera que ja te coneixements adequats dels volums comença a treballar en Ombres chinoise. Aquesta obra es basa en un llenguatje que l'autor va definint durant els seus anys d'estudi, de la natura com a ideal de l'art a través de formes biomòrfiques i abstractes, caracteritzades per curves i moviments fluctuants a la seua superfície.
Aquest treball també sintetitza dos de les línies d'investigació d'Arp: la metamorfòsi plàstica dels cossos orgànics i l'expansió del volum a l'espai.

## Referències

* ↑ Institut Valencià dÁrt Modern. 50 obras maesstras de la Colección del IVAM : 1900-1950. València: Institut Valencià dÁrt Modern, 2019, p. 14-15. ISBN 978-84-482-6416-1.
* ↑ Institut Valencià dÁrt Modern. 50 obras maesstras de la Colección del IVAM : 1900-1950. València: Institut Valencià dÁrt Modern, 2019. ISBN 978-84-482-6416-1.
# Servei Geològic de Catalunya

L'Institut d'Estudis Catalans va organitzar en 1914 un Servei Geogràfic i un de geològic per a la Mancomunitat de Catalunya que tenien per objecte la publicació d'un mapa de Catalunya a escala 1:40.000 en les seves versions geogràfica, geològica i agronòmica, a partir del Mapa geològic de la província de Barcelona que havia començat a elaborar el 1884 el canonge Jaume Almera i Comas des de la Diputació de Barcelona
Per indicació d'Almera, el servei va ser dirigit pel Dr. Marià Faura i Sans. L'ampliació del del mapa 1:40.000 es va suspendre en 1920 per manca de pressupost i finalment es va engegar un nou mapa a escala 1:100.000 que aconseguí acabar set fulls del Mapa dels quals se'n publicaren, sobretot a la cartografia preexistent d'Almera i als estudis recents de Vilaseca i Bataller, que col·laboraven desinteressadament en el projecte els fulls del mapa geològic corresponents a Sant Feliu de Guíxols, Vilafranca del Penedès, Vilanova i la Geltrú, Tortosa i Goles de l'Ebre; està a punt també el de Barcelona i voltants, però que no va arribar a editar-se. Els treballs van ser interromputs pel cop d'estat de Primo de Rivera, amb la supressió d'aquest servei i el 1925 de tota la Mancomunitat.

## Referències

* ↑ «‘El mapa com a eina de govern’, a internet». Diputació de Barcelona, 29-06-2015. [Consulta: 23 agost 2023].
* ↑ «Presentació IGC». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 23 d’agost 2023. [Consulta: 23 agost 2023].
* ↑ Aragonès i Valls, 2006, p. 85.
* ↑ Galí, Alexandre. Història de les institucions i del moviment cultural a Catalunya. 1986a ed.. Barcelona: Fundació AG, p. 260-262, volum XII.

## Bibliografia

* Aragonès i Valls, Enric «Marià Faura i Sans i el Servei del Mapa Geològic de Catalunya (1914-1924)». Treballs del Museu de Geologia de Barcelona, 14, 2006.
# Segona carta de Joan

La Segona carta de Joan és un llibre del Nou Testament, i la cinquena epístola general o catòlica. Atribuïda per la tradició al deixeble de Jesús, Joan, el fill de Zebedeu (sant Joan Evangelista), és un dels llibres més breus de la Bíblia.
Reitera les idees de la Primera Epístola i reafirma el manament d'estimar-se els uns altres, un manament que des del principi (vv. 5 i 6) i preveient contra els que negaven la realitat de l'encarnació.
* Escrits Joànics
* · Evangeli de Joan
* · Primera carta
* · Segona carta
* · Tercera carta
* · Apocalipsi

## Autoria

La visió tradicional és que la carta va ser escrita pel deixeble de Jesús, Joan, el fill de Zebedeu, probablement a Efes quan ja era d'edat avançada. El contingut, llenguatge i estil de l'epístola indiquen una autoria comuna entre l'autor i l'evangeli de Joan, així com de les altres dues epístoles que se li atribueixen. La identificació tradicional de l'evangelista Joan amb l'apòstol Joan no és compartida pels estudiosos contemporanis. Tot i que l'autor d'aquesta carta es presenta com "l'ancià", el cert és que no s'ha pogut discernir qui és. Per parlar de l'autor o autors es recorre sovint a l'expressió cercle joànic o comunitat joànica.

## Destinataris

La carta està dirigida a l'«electa senyora», i s'acomiada dient «Els fills de la teva germana electa et saluden». La majoria dels estudiosos estan d'acord que l'autor es refereix a una església cristiana veïna, als cristians de la qual la carta aniria adreçada.

## Contingut

| Versicles | Contingut |
| 1-3 | Salutació |
| 4-6 | La via de l'amor |
| 7-11 | La via de la fe |
| 12-13 | Comiat |
Es pot considerar que aquesta carta és una síntesi de la Primera carta de Joan que posa l'accent en el manament de l'amor. La finalitat d'aquest manament és donar resposta als adversaris que no accepten la humanitat de Jesús. Per a l'autor d'aquesta obra és clar que l'encarnació de Jesucrist comporta la fe en ell i l'amor als germans.

## Notes i referències

* ↑ «Segona carta de Joan». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Pius-Ramon Tragan, «Joan: el deixeble predilecte? Reflexions sobre l'autor del quart evangeli», a la revista Butlletí de l'Associació Bíblica de Catalunya (n. 94 desembre de 2006).

## Enllaços externs

* Per fer una lectura de les citacions: Bíblia catalana. Traducció interconfessional.
# Setmana Roja

«Setmana Roja» té aquests significats:
* Setmana Roja (Argentina) (1909): repressió política a Argentina.
* Setmana Roja (Itàlia) (1914): repressió política a Itàlia.
* Setmana Roja (Espanya) (1936): resistència a l'alçament militar a Espanya.
# Seru Epenisa Cakobau

Ratu Seru Epenisa Cakobau (1815-1883) va ser un cap i guerrer fijià que va unir les tribus del seu país sota el seu lideratge i que va regnar com Tui Viti (rei de Fiji) del 5 de juny de 1871 fins al 10 d'octubre de 1874, quan va cedir el seu país a la reina Victòria del Regne Unit.

## Referències

* ↑ Nevins, Debbie; NgCheong-Lum, Roseline. Fiji (en anglès). Cavendish Square Publishing, LLC, 2019-07-15, p. 21-26. ISBN 978-1-5026-4745-0.
# Servaci de Tongeren

Servaci de Tongeren, en neerlandès Servaas van Maastricht, en llatí Servatius, en francès Servais de Tongres (Armènia, s. IV - Maastricht, Països Baixos, ca. 384, o segle V) hauria estat el darrere bisbe de Tongeren que va residir a Tongeren abans que la seu es traslladés a Maastricht. És venerat com a sant per l'Església catòlica, i se'n celebra el dies natalis el 13 de maig. Com a sant de glaç, està invocat contra el gel i la febre.

## Biografia

No hi ha molts elements documentats sobre la seva vida. Hauria nascut a Armènia al segle iv. Un bisbe, nomenat Sarbatios o Arovatius ha participat en el Concili de Sàrdica (actualment Sofia) que va defensar la teoria de la trinitat i oposar-se a l'arrianisme. No és segur que Sarbatios i Servaci siguin la mateixa persona, i recerques recents dubten que Sarbatios i Servatio Tungrorum Episcopus siguin un, i situen Servaci cap a mitjan segle v. La llegenda accepta que va morir el 384 a Maastricht i que va ser sebollit al cementiri de la Via Bèlgica, fora les muralles.
Altres autors qüestionen la seva existència. Relíquies i sants eren arguments útils per a la cristianització i es van «crear» molts sants a partir de tradicions, confusions i troballes de restes a antigues necròpolis romans.

## Veneració

Les llegendes van continuar formant-se després d'una primera hagiografia encarregada pel capítol de l'església de Maastricht a Gregori de Tours, que contribuí a estendre'n el culte. Aquest culte va atènyer el seu apogeu vers 1170-80, quan el poeta Heinrich van Veldeke va redactar un poema en limburguès «Sente Servas».
El bisbe Monulf va construir una primera església al suposat sepulcre de Servaci a l'entorn de l'any 550, que va formar la cleda de la futura basílica de Sant Servaci de Maastricht.

## Referències

* ↑ Karl Mühlek, Servatius, Biographisch-Bibliographischen Kirchenlexikons, Herzberg, Editorial Traugott Bautz, 2000, pàgines Tom XVII, columna 1290, ISBN ISBN 978-3-88309-068-9 (en català: Lèxic biogràfic-bibliogràfic de l'església catòlica) (alemany)
* 1 2 Karl Mühlek, ibídem
* ↑ Peter Brown, The Cult of the Saints: Its Rise and Function in Latin Christianity, Chicago, Editorial de l'University of Chicago, 1982, 204 pàgines, ISBN 978-0226076225
# Sesmu

Sesmu (també Schesmu i Shezmu) és una deïtat egípcia antiga amb un caràcter contradictori. Va ser venerada des del primer període del Vell Regne.

## Descripció

Sesmu poques vegades es representava, però quan era ell apareixia com un home amb un cap de lleó que sostenia un ganivet de carnisser. En èpoques posteriors va aparèixer com un lleó. Si només s’esmentés el seu nom, sovint apareixia amb el determinant d’una premsa d’oli i, de vegades, només es representava l’oli.

## Adoració

Sesmu era un déu amb una personalitat contradictòria. Per una banda, era senyor del perfum, fabricant de tots els olis preciosos, senyor de la premsa d’oli, senyor dels ungüents i senyor del vi. Era una deïtat de celebració, com la deessa Meret. Els textos del Vell Regne esmenten una festa especial celebrada per Sesmu: els homes joves premien el raïm amb els peus i després ballaven i cantaven per Sesmu.
D’altra banda, Sesmu era molt reivindicatiu i sanguinari. També va ser senyor de la sang, gran assassí dels déus i qui desmembra els cossos. A Old Kingdom Pyramid Texts, diverses oracions demanen a Sesmu que desmembri i cuini certes deïtats en un intent de donar menjar a un rei mort. El rei difunt necessitava els poders divins per sobreviure al perillós viatge cap a les estrelles.
No obstant això, la interpretació continua oberta si es vol prendre la paraula "sang" literalment, ja que els antics egipcis van oferir simbòlicament el vi negre com a "sang dels déus" a diverses deïtats. Aquesta associació es va basar simplement en el color vermell fosc del vi, circumstància que va conduir a connexions de Sesmu amb altres deïtats que podrien aparèixer amb colors vermells. Alguns exemples inclouen divinitats com Ra, Horus i Kherty. El caràcter violent de Sesmu el va convertir en un protector entre els companys de la barca nocturna de Ra. Sesmu va protegir Ra amenaçant els dimonis i barallant-se amb ells. Als textos de les piràmides, fa coses similars.
Sembla que a partir de l'Regne Nou, atributs negatius de Sesmu, va quedar eclipsat gradualment pels positius, encara que en papirs de la Dinastia XXI d'Egipte hi havia ple de caps humans en lloc de raïm (una representació que era comú abans, en Textos del taüt del regne). Després, al sarcòfag de la 26a Dinastia de la Divina adoratriu d'Amon Ankhnesneferibre, Sesmu és registrat com un bon fabricant d'oli per al déu Ra. I fins i tot més tard, durant el període grecoromà, la fabricació dels millors olis i perfums per als déus es va convertir en el paper principal de Sesmu.

## Culte

El principal centre de culte de Sesmu es trobava al Fayum. Més tard, hi va haver altres santuaris erigits a Edfu i Denderah.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Pat Remler: Egyptian Mythology, A to Z. Chelsea House, New York 2010, ISBN 1438131801, p. 177-178.
* 1 2 Hans Bonnet: Reallexikon der ägyptischen Religionsgeschichte.
* 1 2 George Hart: The Routledge Dictionary of Egyptian Gods and Goddesses.
# Sesma de Jabaloyas

La Sesma de Jabaloyas era una de les 4 sesmas de la Comunitat d'Albarrasí (Bronchales, Frías d'Albarrasí, Villar del cobo i Jabaloyas). Aquestes eren unes divisions administratives realitzades al segle xiv amb la intenció de millorar l'administració i funcionament dels pobles de la comunitat d'Albarrasí. Es van crear amb la finalitat de fer més eficaç la recaptació de tributs i millorar l'aprofitament dels boscos i prats.
La sesma de Jabaloyas va estar vigent des de la seva creació l'any 1395 fins a la creació de l'actual província de Terol en 1833. Aquesta sesma estava formada pels següents municipis:
Municipis de la Sesma de Jabaloyas
* Jabaloyas
* Terrient
* Saldón
* Valdecuenca
* Toril y Masegoso
* Bezas
# Sigil

Un sigil és un segell màgic, un signe o pictograma que representa un dimoni, àngel, símbol esotèric o similar i que serveix d'ajuda al mag per apropar-se al poder que vol invocar. El terme deriva del llatí "sigilum" (segell) però també es relaciona amb l'hebreu סגולה, "segulah", que significa "paraula espiritual". Els sigils apareixen als grimoris, amulets, vestits cerimonials, segells personals i anells dels mags i es poden dibuixar a altars, taules on es preparen ingredients de conjurs o a terra per consagrar-lo. En la cultura popular es confonen amb altres ornaments esotèrics, a manera de decoració de peces de roba o habitacions suposadament màgiques.
Els sigils s'originen al neolític com a símbols màgics, anàlegs a certes runes gòtiques i signes propiciatoris però amb l'ús modern apareixen a l'edat mitjana, quan s'associen de manera sistemàtica esperits i energies a certs símbols, igual que els planetes o elements tenien la seva correspondència en símbols dins l'alquímia. Progressivament, a mesura que es van lligant amb el saber ocult, se centren en la invocació de dimonis. Es considera que el sigil actua com una mena de nom autèntic o contrasenya d'aquell ésser, en la tradició de la càbala jueva que llegeix els textos sagrats amb un codi per fer aflorar el seu autèntic significat. Durant el renaixement proliferen els tractats sobre els sigils i es transmeten i modifiquen els signes tradicionals. Els segles posteriors, malgrat l'auge del racionalisme, continuen amb la tradició màgica hermètica i es poden veure al peu de nombrosos manuscrits, fins i tot de tractats científics.
Amb l'arribada dels cultes neopagans contemporanis, el sigil esdevé una marca personal, de manera que es poden crear de zero, com una espècie de signatura màgica. Els graffiti o certs tatuatges es basen en el mateix sistema d'abstracció o superposició de lletres a partir del nom propi o lema, que només es pot llegir per part dels qui estan acostumats a identificar-los o bé només per part del creador i propietari del signe.
Els sigils poden tenir formes i aparences diverses. Són freqüents els pentacles, els símbols basats en estrelles i els quadrats màgics. També apareixen variacions de la creu invertida o alteracions dels signes cristians tradicionals, així com inicials dels noms dels diables que es vol fer aparèixer. Aquest joc amb noms reals i paraules va donar peu a diversos alfabets màgics complets, on es podia crear tot un llenguatge apte per a encanteris superposant lletres o girant-les amb un codi especial. La Clavicula Salomonis Regis és un dels tractats que recull més sigils tradicionals, en les taules d'equivalències de cada dimoni i els seus atributs.

## Referències

* ↑ Greer, John Michael (2003). The New Encyclopedia of The Occult. Llewellyn Worldwide.ISBN 1-56718-336-0
* ↑ Soror D.S. i Spartakus FreeMann, Les Sigils, la magie du XXIe siècle, Bussière, 2010 (ISBN 978-2-85090-334-2)
Viccionari
# Sistema sexagesimal

Sistema de nombres en matemàtiques :
El sistema sexagesimal és un sistema de representació numèrica (sistema de numeració) en base seixanta.
Emprat originàriament pels sumeris entre el 3000 aC i el 2000 aC es va transmetre després als babilonis.
L'avantatge d'aquesta base (60 = 3x4x5) és la facilitat de càlcul pel gran nombre de divisors que té {1, 2, 3, 4, 5, 6, 10, 12, 15, 20, 30, 60}
Encara l'utilitzem en mesurar el temps, on els minuts i segons són la primera i la segona parts fraccionàries de l'hora en base 60 (1 hora = 60 minuts = 3600 segons).
També el fem servir en la mesura dels angles: prenent l'angle del triangle equilàter com a patró, el més fàcil de reproduir amb fidelitat, un grau (del llatí gradus: graó) n'és la divisió sexagesimal. El grau el subdividim en minuts i segons sexagesimals.

## Fraccions

El sistema sexagesimal és força bo per fer fraccions. Heus aquí un exemple de fraccions i la xifra sexagesimal equivalent
* el caràcter punt-i-coma ; indica el punt sexagesimal
* el caràcter coma , separa posicions de dígits sexagesimals

## Representació sumèria

Els Sumeris feien servir cons i cercles per indicar els nombres que descriuen quantitats discretes.
La unitat es representava per un "con" petit en forma de U tancada per dalt.
Deu cons equivalien a un cercle petit.
Seixanta (sis cercles) es representaven per un con gran.
Deu vegades seixanta era un con gran amb un cercle petit a dins.
Seixanta vegades seixanta era un cercle gran.
Deu vegades el cercle gran es representava afegint-hi a dins un cercle petit.

## Representació cuneïforme

Cap al final del tercer mil·lenni aC la representació es va substituir per equivalents cuneïformes per a ser fets amb els mateixos estilets d'escriure text.
Els cons (de valor 1) van derivar en un marca vertical similar a la Y i els cercles (de valor 10) en una marca angular similar a <.
I es va introduir la representació posicional.
El zero no es representava o s'hi deixava un espai.
Un nombre inferior a 60, per exemple 39 es representava repetint les marques (3 < i 9 Y) mencionades.
Per a representar nombres de més dígits sexagesimals (a partir de 60) se separaven els dígits en columnes.
Per exemple 165 = 2x60 + 45, en sexagesimal tindria els dígits: (2, 45) que en representació cuneïforme seria

## Comptar amb els dits

Als seus orígens, aquest sistema va ser ideat per fer comptes amb els dits, prenent com a unitat la falange dels dits de la mà. El càlcul es feia de la següent manera:
Per tant,
Si fem servir el dit polze de la mà dreta com a índex, passant-lo per damunt les falanges dels altres dits, per fer el compte de la mà esquerra, (3 falanges x 4 dits) surt l'equivalència
Quan passem a comptar els dits de la mà dreta i apliquem l'equivalència anterior a cada dit de la mà dreta, (12 unitats x 5 dits) surt que

## Enllaços externs

* Numeració dels Babilonis (anglès)
* Nombres Cuneiformes Arxivat 2020-06-27 a Wayback Machine. (anglès)
* Donald Allen - Babilonian Mathematics Arxivat 2014-06-11 a Wayback Machine. (anglès)
* Matemàtica Mesopotàmica Arxivat 2007-08-31 a Wayback Machine. (anglès)
* Per què les hores tenen 60 minuts(castellà)
# Shalbatarra

Shalbatarra (anomenada pels castellans Salvatierra, que no s'ha de confondre amb Salvatierra a Àlaba), fou una fortalesa de la Sierra Morena, en el terme municipal actual de Calzada de Calatrava, a la província de Ciudad Real. El 1198 fou ocupada per sorpresa pels cavallers de l'Orde de Calatrava, poc després de la derrota musulmana d'Alarcos (àrab al-Arak) el 1195, fou assetjada pels almohades que la van recuperar el 1211 i això (i fets similars) va provocar la reacció cristiana concretada a la batalla de les Navas de Tolosa (1212). Llavors fou reconquerida per l'Orde de Calatrava que llavors va establir la seu a la fortalesa de Dueñas, al costat de Shalbatarra, que fou rebatejada Calatrava la Nueva, abandonant l'antiga seu (que li donava nom) de Calatrava (la Vella), en àrab Kalat Rabah.

## Bibliografia

* R. Dozy, Histoire des Musulmans d'Espagne
# Shaleum Logan

Shaleum Narval Logan (Manchester, 29 de gener de 1988) és un futbolista anglès que actualment juga de defensa pel Brentford Football Club.
e