OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guillaume François Le Trosne

Guillaume François Le Trosne (Orleans, 13 d'octubre de 1728 - París, 26 de maig de 1780) fou un economista i jurista francès.
Seguidor de la teoria de la Fisiocràcia de Quesnay i Turgot, va analitzar la influència de la jurisprudència en les lleis, defensant la idea del tableau économique a les seves publicacions.

## Biografia

Fill de Guillem le Trosne, conseller i secretari del rei, jutge magistrat de la batllia d'Orleans, i Margarita Teresa Arnault, filla de Lluís Arnault Nobleville, un burgès comerciant d'Orleans.
Va estudiar Dret a Orleans, seguint l'exemple paternal. El 1748, durant el seu primer any de carrera, fou alumne del cèlebre Robert Joseph Pothier.
El 1753 va entrar a l'oficina del defensor del rei d'Orleans. Fins al 1763, va tractar qüestions de dret natural, dret internacional i el dret feudal. Membre fundador de la Reial Societat Agrícola de la generalitat d'Orleans, el mateix any es va convertir en un devot seguidor de la doctrina desenvolupada per François Quesnay. A més, entre 1765 i 1767 va escriure articles sobre economia en diverses revistes professionals. Des de 1768 es dedica a treballar sobre qüestions més àmplies, desenvolupant els principis fonamentals del moviment fisiocràtic.
Al costat de la seva funció tasca com a escriptor, a partir de 1769 es converteix en membre associat de l'Académie royale des belles-lettres de Caen. També fou membre honorari de la Societat Econòmica de Berna. El 1774 va deixar el seu càrrec a l'oficina d'advocats del rei, i va rebre el títol de conseller honorari d'Orleans.
La seva obra més important, en què hi ha una explicació detallada del pensament fisiocràtic administratiu, és també la seva darrera obra, publicada el 1779: De l'administration provinciale et de la réforme de l'impôt.
Poc després d'aquest episodi, La Trosne va morir a París el 26 maig de 1780, arran d'una pneumònia.

## Obres destacades

* Liberté du commerce des grains 1765
* Lettres a un ami sur les avantages de la liberté du commerce des grains et le danger des prohibitions. Paris 1768.
* La Liberté du Commerce des Grains toujours utile & jamais nuisible, Paris 1768.
* De l'Intérêt social, par rapport à la valeur, à la circulation, à l'industrie, & au commerce intérieur & extérieur: ouvrage élémentaire, dans lequel on discute quelques prinipes de M. l'abbé de Condillac. Paris 1777.
* De l'ordre social, ouvrage suivi d'un traité élémentaire sur la valeur, l'argent, la circulation, l'industrie & le commerce intérieure & extérieur. Paris 1777.
* De l'Administration provinciale, et de la Réforme de l'impôt. 2 Bände. Basel, Paris 1788.

## Referències

* ↑ «Guillaume François Le Trosne». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Guido delle Colonne

Guido delle Colonne (Guido de Columna, o Guidonis de Columna) (Roma o Messina, vers 1210 - ?, després de 1287) fou un jurista i poeta de l'escola siciliana.

## Biografia

Com passa amb altres exponents de l'escola siciliana, no es tenen massa dades sobre la seva vida, més enllà d'algunes traces documentals que situen la seva activitat entre el 1243 i el 1280.
Consta que anà a Anglaterra per visitar-hi el rei Eduard I.
Fou jutge de Messina de 1257 a 1280.

## Obres

S'han conservat cinc cançons seves, de les quals la més coneguda és la "Amor che l'aigua per lo foco lassi", conservada en el manuscrit Vaticano-Latino 3793, i que és citada per Dante en el De Vulgari Eloquentia (II, vi, 6).
Se'l considera autor de la Historia Troiana (que traduí lliurement del Roman de Troie i que acabà el 1287), commissionada per Matteo della Porta, bisbe de Salern.
Aquesta obra fou traduïda al català pel membre de la Cancelleria reial Jaume Conesa. Al seu torn, aquesta traducció catalana de l'obra de Guido, les Històries troianes, tingué una gran influència i un paper central en la construcció del Tirant lo Blanc.

## Notes

* ↑ L'escola siciliana fou un corrent de pensament, art i cultura que es desenvolupà a Sicília, en la cort itineramt de l'emperador Frederic II. No es tracta d'una escola en el sentit acadèmic, sinó un corrent filosòfic-literari, amb derivacions de naturalesa política i econòmica. Per tant, seria reductiu circumscriure el seu àmbit a la dimensió de la composició poètica.
* ↑ Altres exponents de l'escola siciliana foren Giacomo da Lentini, considerat el seu màxim exponent, i a qui se li atribueix la invenció de la forma mètrica del sonet, Ruggieri d'Amici, Odo delle Colonne, Rinaldo d'Aquino, Arrigo Testa, Pier della Vigna, Stefano Protonotaro, Mazzeo di Ricco, Jacopo Mostacci, Percivalle Doria, el rei Enzo de Sardenya, el mateix Frederic II i Giacomino Pugliese.
* ↑ Vegeu reproducció digital d'aquesta obra, en l'incunable d'Estrasburg, de 1484. Disponible en línia a la Wolfenbüttler Digitale Bibliothek
* ↑ L'humanista català del segle xv Pere Miquel Carbonell, a la seva biblioteca, hi tenia una Historie Troiane, probablement l'obra de Guido.
* ↑ Les Histories Troyanes de Guiu de Columpnes, traduïdes al català en el XIVèn segle per en Jacme Conesa y ara per primera volta publicades per en R. Miquel y Planas; Biblioteca Catalana, Barcelona, 1916.
* ↑ Josep Pujol, «La memòria literària de Joanot Martorell. Models i escriptura en el "Tirant lo Blanc"». Textos i Estudis de Cultura Catalana, 87), Curial Edicions Catalanes/Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Barcelona 2002, 245 p., ISBN 84-8415-359-2. Vegeu-ne ressenya de Stefano Maria Cingolani Disponible en línia Arxivat 2012-03-18 a Wayback Machine.
# Hidrotalcita

La hidrotalcita és un mineral de la classe dels carbonats, que pertany i dona nom al grup de la hidrotalcita. Va ser trobada per primera vegada pel Prof. K. J. A. Theodor Scheerer (1813-1875) en Snarum, Buskerud (Noruega). Va ser anomenada d'aquesta manera l'any 1842 per Carl Christian Hochstetter, en al·lusió al seu alt contingut d'aigua ('Hydro') i per la seva semblança amb talc.

## Característiques

La hidrotalcita és un carbonat de fórmula química Mg₆Al₂(OH)$_{16}$[CO₃]·4H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. Es pot confondre amb la meixnerita. La hidrotalcita-2H, anteriorment coneguda com a manasseïta i ara desacreditada per l'Associació Mineralògica Internacional, és actualment un politip de la hidrotalcita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hidrotalcita pertany a «05.DA: Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dypingita, hidromagnesita, giorgiosita, widgiemoolthalita, artinita, indigirita, clorartinita, otwayita, zaratita, kambaldaïta, cal·laghanita, claraïta, hidroscarbroïta, scarbroïta, caresita, quintinita, charmarita, stichtita-2H, brugnatel·lita, clormagaluminita, hidrotalcita-2H, piroaurita-2H, zaccagnaïta, comblainita, desautelsita, piroaurita, reevesita, stichtita i takovita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de serpentina i magnesita de Dypingdal, a Snarum (Buskerud, Noruega). També ha estat descrita a altres jaciments d'arreu del planeta, tot i que no es considera un mineral abundant.

## Referències

* ↑ «Hydrotalcite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 maig 2017].
Supergrup de la hidrotalcita :
# Harry Judd

Harry Mark Christopher Judd va néixer a Chelmsford, Essex, Regne Unit el 23 de desembre de 1985. Més conegut com a Harry Judd, és el bateria del grup britànic McFly, juntament amb els seus companys Tom Fletcher, Dougie Poynter i Danny Jones.
Actualment, Harry, amb els seus companys de McFly més Busted està preparant un nou projecte com McBusted. A finals de l'any 2013 el grup va anunciar una gira pel Regne Unit.

## Enllaços externs

* Web oficial de McFLY Arxivat 2013-04-07 a Wayback Machine.
* MySpace oficial de McFLY
# Heide Hatry

Heide Hatry (Sindelfingen, Alemanya, 12 de juny de 1965) és una artista neoconceptual d'origen alemany resident a Nova York, que també realitza tasques com a editora i comissària artística. La seva obra, sovint vinculada amb la corporalitat o construïda amb materials orgànics com carn o òrgans d'animals, ha provocat controvèrsia i ha estat considerada terrorífica, repulsiva o sensacionalista per alguns crítics, mentre que uns altres l'han qualificada com a "provocadora imaginativa", "una força de la natura..., una artista i humanista que fa una abnegada contribució a la vida", els treballs de la qual provoquen una "reacció semblant a la d'haver presenciat un assassinat". La seva obra manté semblances conceptuals (i materials) amb la de Joseph Beuys, Damien Hirst, Dieter Roth, Jana Sterbak i Louise Bourgeois.

## Referències

* ↑ Robert Shuster. «Introducing Heide Hatry, … Three New York City artists you probably don't know, but should» (en anglès). Village Voice. Arxivat de l'original el 2014-02-02. [Consulta: 20 juny 2016].
* ↑ Macu Moran. «Controversy Surrounds Artist Heide Hatry Success – Heads and Tales in Madrid During ARCO 2010» (en anglès). Prnewswire..
* ↑ Julie Oakes. «Heide Hatry» (en anglès). The Drawers.
# Heian

«Heian» té aquests significats:
* Heian o pinan, sèrie de cinc katas que s'usen en molts estils de karate
* Heian-kyo, nom original de l'actual ciutat de Kyoto, al Japó, i va ser des de l'any 794 fins al 1868
* Palau Heian, palau imperial original de Heian-kyō (actual Kyoto), capital del Japó des del 794 fins al 1868
* Període Heian, últim període de l'època clàssica de la història japonesa, des de l'any 794 fins al 1185
* Santuari imperial de Heian, santuari xintoista situat a Kyoto, Japó
# Heichal Shlomo

Heichal Shlomo és l'antiga seu central de la Gran Rabinat d'Israel. Està al costat de la Gran Sinagoga de Jerusalem al carrer King George, de Jerusalem. A l'edifici hi ha actualment; el Museu de l'herència jueva, la Sinagoga Renanim, un espai d'oficines, i un auditori. L'edifici es troba a l'altre costat del Hotel Leonardo Plaza de Jerusalem. L'edifici va ser acabat en 1958, i en 1992 va esdevenir un museu d'art jueu.

## Referències

* ↑ «eng.hechalshlomo.org.il/». Arxivat de l'original el 2016-07-07. [Consulta: 21 maig 2018].
# Heimwehr

Heimwehr (Guàrdia de la Pàtria) o Heimatschutz (Defensa Nacional) fou un grup paramilitar feixista nacionalista que va funcionar a Àustria entre 1920 i finals dels anys 1930. Els seus mètodes, ideologia i organització eren semblants als dels Freikorps alemanys o als Fasci di Combattimento, els camises negres de l'italia feixista..

## Origen i organització

Inicialment era format per veterans de la Primera Guerra Mundial de l'exèrcit imperial austríac, que organitzaren milícies per a defensar les fronteres nacionals. Inicialment, no tenien ni un lideratge nacional ni un programa polític unificat. A Caríntia s'encarregaven de defensar les fronteres i de protegir la regió dels eslovens i de les tropes iugoslaves. Aleshores, el canceller d'Àustria Ignaz Seipel els va reorganitzar com a resposta de la milícia socialista Republikanischer Schutzbund, per tal d'intentar apaivagar la influència socialista. Participaren en l'aixafament de la revolta de juliol de 1927.

## Esplendor i declivi

A partir dels anys 1930 es van organitzar a nivell nacional, i fins i tot es presentà amb el Partit Socialcristià a les eleccions legislatives austríaques de 1930. Establiren el jurament de Korneuburg i s'organitzaren com a plataforma de l'austrofeixisme, rebutjant tant el marxisme com la democràcia parlamentària, defensant l'establiment d'una dictadura. Quan el 1934 Engelbert Dollfuss va crear el Front Patriòtic, va integrar-hi el grup amb ajuda d'Ernst Rüdiger Starhemberg. Però va perdre partidaris a favor dels partits defensors de la unitat amb Alemanya. Això facilitaria que el successor de Dollfuss, Kurt von Schuschnigg, els integrés al Front Patriòtic el 1936 i deixessin d'existir com a grup. Ernst Starhemberg va quedar fora del nou govern en un intent de posar fi a les rivalitats entre els exèrcits privats.

## Referències

* Brook-Shepherd, Gordon (1996). The Austrians : a thousand-year odyssey. HarperCollins. pp. 261. ISBN 0 00 638255 X.
* Jelavich, Barbara (1989). Modern Austria : Empire & Republic 1815-1986. Cambridge University Press. pp. 182. ISBN 0 521 31625 1.
* Wiltschegg, Walter: Die Heimwehr. Eine unwiderstehliche Volksbewegung? (= Studien und Quellen zur österreichischen Zeitgeschichte, Band 7), Verlag für Geschichte und Politik, Wien 1985, ISBN 3-7028-0221-5.
# Haskell (Oklahoma)

Haskell és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 1.765 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Haskell tenia 1.765 habitants, 679 habitatges, i 482 famílies. La densitat de població era de 314 habitants per km².
Dels 679 habitatges en un 32% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,7% hi vivien parelles casades, en un 13,7% dones solteres, i en un 28,9% no eren unitats familiars. En el 26,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 15% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,54 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,2% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 25,2% entre 25 i 44, un 20,7% de 45 a 60 i un 19% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.542 $ i la renda mediana per família de 29.196 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.413 $ mentre que les dones 19.926 $. La renda per capita de la població era de 12.805 $. Entorn del 17,8% de les famílies i el 21,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Haskell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Haskell». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Haskin (cràter)

Haskin és un cràter d'impacte lunar situat en els voltants del Pol Nord del satèl·lit. Es troba al sud-oest dels cràters Hevesy i Plaskett. Aquest últim és adjacent a la plana emmurallada del gran cràter Rozhdestvenskiy.
El cràter Haskin té una forma poligonal, amb un perfil considerablement desgastat. El seu brocal aplanat abraça nombrosos petits cràters, i aconsegueix la seva altura màxima en la part occidental, on coincideix amb el cràter satèl·lit Plaskett V. La plataforma interior del cràter és relativament llisa, però esquitxada per molts cràters diminuts.
Va rebre en 2009 el nom del geoquímic nord-americà Larry Haskin per decisió de la UAI.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Referències

* ↑ «Planetary Names: Crater, craters: Haskin on Moon».

### Altres referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* "Haskin (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 9 novembre 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 9 novembre 2018].
# Hidrombobomkulita

La hidrombobomkulita és un mineral de la classe dels carbonats.

## Característiques

La hidrombobomkulita és un carbonat de fórmula química (Ni,Cu)Al₄((NO₃)₂,SO₄)(OH)₁₂·13-14H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Es troba en forma de nòduls pulverulents i recobriments microcristal·lins; en deshidratar-se s'exfolia en petites plaques hexagonals.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hidrombobomkulita pertany a «05.N - Nitrats amb OH (etc.) i H₂O» juntament amb els següents minerals: likasita, mbobomkulita i sveïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1979 a la cova Mbobo Mkulu, a Nelspruit (Mpumalanga, Sud-àfrica), on es forma per la interacció de les solucions del sulfat de níquel a la intempèrie contenint sulfurs de coure i níquel amb minerals aluminosilicats i nitrats de derivats del guano de les ratapinyades. En aquest indret se'n troba associada a altres minerals com: al·lòfana, calcoalumita i mbobomkulita. També ha estat descrita a la mina Jomac, a White Canyon (Utah, Estats Units), en un dipòsit sedimentàri d'urani i vanadi, on es troba associada a oswaldpeetersita, cuprita, antlerita, goethita, lepidocrocita, mbobomkulita, sklodowskita i guix.

## Referències

* ↑ «Hydrombobomkulite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 maig 2016].
* 1 2 «Hydrombobomkulite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 8 maig 2016].
# Hidrometal·lúrgia

La hidrometal·lúrgia és la branca de la metal·lúrgia que cobreix l'extracció i recuperació de metalls utilitzant solucions líquides, aquoses i orgàniques. Es basa en la concentració de solucions de diversos elements d'interès metalls, presents com a ions, que per a reaccions reversibles i diferències físiques de les solucions són separats i aïllats de forma específica. Com a resultat s'obté una solució rica en l'ió d'interès i amb característiques propícies per a la propera etapa productiva.
En general, els metalls extrets per aquesta tècnica provenen dels minerals anteriorment lixiviats en mitjans sulfat, clorur, amoniacal, etc. Metalls com el coure, el níquel, el vanadi, el crom i l'urani són extrets d'aquesta manera. Per aquest últim metall, es va donar començament a la hidrometal·lúrgia durant l'auge de la indústria nuclear recolzada econòmicament per la segona guerra mundial i posteriorment per la guerra freda. Els processos hidrometal·lúrgics normalment operen a temperatures baixes (en el rang de 25 °C a 250 °C). Les pressions d'operació poden variar d'uns pocs kPa (kilopascals) (buit) fins a pressions tan altes com 5000 kPa. El punt fort de la hidrometal·lúrgia rau en la gran varietat de tècniques i combinacions que poden ser usades per a separar metalls una vegada que han estat dissolts en la forma d'ions en solució aquosa.
El procés hidrometal·lúrgic més important és el colat, mitjançant el qual el mineral desitjat es va dissolent selectivament, encara que comunament també són freqüents els processos de lixiviació i biolixiviació dins de la metal·lúrgia contemporània.

## Referències

* ↑ «Hidrometal·lúrgia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ciència dels materials. Barcelona: Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2007. ISBN 9788447531783.

## Enllaços externs

* «Hydrometallurgy» (en anglès). BioMineWiki. Arxivat de l'original el 2017-12-22. [Consulta: 28 desembre 2011].
# Hotel Núria

L'Hotel Núria és un edifici a la vila de Blanes catalogat en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Es tracta un habitatge, que degut al seu emplaçament desemboca en dos carrers, per una banda, la façana dona al Passeig de Dintre, mentre que la cantonada dona al Passatge de Sant Jaume. Es tracta d'un habitatge estructurat en tres pisos: planta baixa, la qual és emprada com a antiquari, primer pis i segon pis, els quals fan les funcions d'habitatge pròpiament.Els orígens d'aquest habitatge es remunten a finals del segle xix. Des dels seus orígens, va actuar com a antiga consulta del Doctor Albareda. Posteriorment, es va produir la instal·lació de la família Vernerey, la qual era d'origen francès, aproximadament entre el 1915 i el 1917. Se sap amb certesa, que el cap de família era un reconegut enginyer, que ocupava un alt càrrec en la fàbrica de fibres artificials S.A.F.A. Tres dècades després, aquesta construcció desenvolupava les funcions d'hotel i hostatgeria, i era conegut popularment com l'Hotel Núria.
La façana destaca per dos motius, per una banda, pels seus amplis finestrals que permeten l'entrada d'una gran llum, així com fer-se eco o ressò del bullici que genera el mercat de la vil·la. Mentre que per l'altra, l'absorció de trets morfològics arquitectònics de caràcter classicista. Aquest motiu s'endevina en diverses franges: des de l'enreixat metàl·lic dels balcons que imiten la característica i peculiar balustrada clàssica de marbre; passant pels medallons en relleu a les llindes de resolució bastant tosca i poc destra – a part del seu pèssim estat de conservació- ubicats en parts estratègiques de la façana, concretament sota els quatre balcons, fins a la reproducció del sistema prototípic de sustentació, present en dos sectors. En primer lloc, la columnata, composta per la fórmula universal de la base, fust i capitell, on el pilar o columna simple ha experimentat una mutació o avenç, donant pas a la pilastra – en aquest cas falsa, ja que simplement té un ús exclusivament visual i no estructural-, és a dir a la columna plana, xafada. Amb un fust estriat, coronat per capitells jònics, que en segon lloc sustenten un sistema de coronament a base d'entaulament, fris i cornisa. D'altra banda, un sistema molt primitiu, ja que no es materialitzen ni els típics tríglifs i mètopes – elements indissociables de l'arquitectura classicista-, sinó que la solució ha estat resolta de manera expeditiva a través d'una àmplia cornisa motllurada i decorada amb un petit fris de motius geomètrics.
Tots aquests signes ens indiquen que ens trobem davant d'una solució esvelta, i poc compromesa ideològicament amb els principis classicistes per antonomàsia, que apunten a una solució més neoclassicista, en sintonia amb aquesta modalitat expeditiva de treball.

## Referències

* 1 2 3 4 «Antic Hotel Núria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Hipocentre

L'hipocentre o focus és un punt de l'interior de la Terra, on s'inicia un moviment sísmic. També correspon al punt en el qual es produeix la fractura de l'escorça terrestre, que genera les ones primàries (P) o secundàries (S) (terratrèmol). En ell es produeix també l'alliberament d'energia (és a dir on s'inicia el terratrèmol).
L'epicentre és la projecció de l'hipocentre a la superfície terrestre, per tant, el lloc on el sisme se sent amb major intensitat correspon al punt en la superfície de la terra situat directament sobre l'hipocentre. Com indiquen els corresponents prefixos grecs, l'hipocentre és un punt de l'interior de la litosfera, mentre que l'epicentre és a la superfície d'aquesta.
L'hipocentre (literalment: «per sota del centre 'del grec υπόκεντρον), es refereix al lloc d'un terratrèmol o d'una explosió nuclear. En el primer cas, es tracta d'un sinònim de focus, en el segon de zona zero.

## Vegeu també

* Epicentre