OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tayo

Tayo també conegut com a "patois de Saint-Louis", és un crioll de base francesa parlat a Nova Caledònia. És la llengua comunitària d'una vila, Saint-Louis, que està situada a 17 kilòmetres de la capital Nouméa.
Des de 1860 Saint-Louis era una missió dels pares maristes que va atraure a les escoles de la missió grups de canacs que parlaven un nombre de llengües mútuament incomprensibles. Saint-Louis també va ser un important centre agrícola on destacava la producció de sucre i rom. Treballadors de diversos orígens ètnics i socials, com Vanuatu, Polinèsia Francesa i l'illa de la Reunió, Índia, Malàisia, Java (Indonèsia) i tan llunyans com Àfrica Occidental i Antilles, com així milers de convictes francesos treballaven la terra al voltant de la missió.
El tayo sorgí al voltant de 1920 de la necessitat d'una llengua de comunicació interètnica. El seu lèxic s'extreu principalment del francès (dels maristes, dels condemnats i, possiblement de les varietats de crioll de la Reunió parlat pels colons i treballadors contractats que van entrar en contacte amb els canacs de Saint-Louis). La seva gramàtica i sintaxi està fortament influenciada per les llengües melanèsies dels primers habitants però les estructures també són congruents amb varietats del francès, i, en certa manera, amb el crioll de la Reunió. Endemés hi ha molts wallisians que el tenen com a segona llengua.

## Vegeu també

* Llengües canac

## Referències

* ↑ Fitxa del Tayo a Ethnologue
* ↑ Sabine Ehrhart. 1993. Le créole français de St-Louis (le tayo) en Nouvelle-Calédonie. Humburg : Buske.
* 1 2 Chris Corne. 1999. From French to Creole. The development of new vernaculars in the French colonial world. London : University of Westminster Press.
* ↑ Bernard Brou. 1982. Lieux historiques de La Conception, Saint-Louis, Yahoué. Nouméa : Publications de la Société d'Études Historiques de la Nouvelle-Calédonie.
* 1 2 Karin Speedy. 2007. Colons, Créoles et Coolies : L'immigration réunionnaise en Nouvelle-Calédonie (XIXe siècle) et le tayo de Saint-Louis. Collection Lettres du Pacifique no. 7. Paris : L'Harmattan.
# Remingtonocetus

Remingtonocetus és un gènere extint de cetacis arqueocets. Se n'han descrit dues espècies: l'espècie tipus, R. harudiensis, que visqué durant l'Eocè mitjà, fa uns 46-43 milions d'anys, a l'Índia i el Pakistan, i R. domandoensis, que visqué al Pakistan durant l'Eocè mitjà.

## Referències

* Marine Mammals: Evolutionary Biology, d'Annalisa Berta, James L. Sumich i Kit M. Kovacs
* The Beginning of the Age of Mammals, de Kenneth D. Rose
# Via fora!!

Via Fora!! va ser una revista cultural publicada a Catalunya entre 1984 i 2001. Estava editada per l'associació Enllaç, coordinada per Joan Ramon Gordo i tenia periodicitat trimestral. El seu nom feia referència a un crit medieval català, el via fora, amb el qual s'avisava a la població per defensar-se d'una amenaça. Els seus articles tractaven diferents temes, com la cultura popular, la sociocultura, desenvolupament, el cooperativisme, la salut, els nous moviments socials, la interculturalitat, la política, la sociologia, etc. Alguns dels articles eren originals, per encàrrec, mentre que altres eren traduccions. Amb una clara voluntat internacionalitzadora, cada article presentava un resum en la llengua auxiliar internacional esperanto (obra de Llibert Puig, de l'Associació Catalana d'Esperanto) i un altre en anglès. D'altra banda, el format de la revista (23,5 x 15 cm) s'inspirava en la Biblioteca de treball, de Célestin Freinet. Entre els col·laboradors de la revista hi ha Rudolf Bahro, Ramon Barnils, Fèlix Cucurull, Josep Dalmau, Francesc Ferrer i Gironès, Eduardo Galeano, Xavier Garcia, Rigoberta Menchú Tum, Jesús Moncada, Edgar Morin, Bienve Moya, Joan Rendé, Vandana Shiva, Isabel-Clara Simó, Josep Maria Terricabras, Tísner, Ferran Torrent, Joan Manuel Tresserras o Lluís Maria Xirinacs. A més, a les pàgines de la revista van sortir entrevistades personalitats com Maria Àngels Anglada, Aureli Argemí, Àngel Castiñeira, Agustí Chalaux, Lluís Duch, Isidre Grau, Octavi Fullat, Joan Martínez Alier, Raimon Pànikkar, Adolfo Pérez Esquivel, Fèlix Martí, Joan-Francesc Mira, Teresa Rebull, o Vicent Torrent. Des de l'any 2011, tota la col·lecció de Via Fora!! està digitalitzada i disponible a la pàgina web de a l'Ens de Comunicació Associativa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El fons editorial de Via Fora!!, ja es pot consultar». Tornaveu, 15-12-2011. Arxivat de l'original el 2014-12-23. [Consulta: 23 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Fons complet de la revista Via Fora!!
# Placidochromis rotundifrons

Placidochromis rotundifrons és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Malawi (Malawi, Àfrica oriental).

## Referències

* ↑ Eccles, D. H. & E. Trewavas 1989. Malawian cichlid fishes. The classification of some Haplochromine genera. Lake Fish Movies, H. W. Dieckhoff, República Federal d'Alemanya. Malawian cichlid fishes: 1-334.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Hanssens, M. 2004. The deep-water Placidochromis species. Pp. 104-197, a: Snoeks, J. (ed). The cichlid diversity of Lake Malawi/Nyasa/Niassa: identification, distribution and taxonomy. Cichlid Press, El Paso, Texas, Estats Units. Species Diversity Lake Malawai: 1-360.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ca n'Esteve (Sant Aniol de Finestres)

Ca n'Esteve és una masia del municipi de Sant Aniol de Finestres, a la comarca catalana de la Garrotxa.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 583.
# Simon Fraser

* Per a altres significats, vegeu «Simon Fraser, 15è Lord Lovat».
Simon Fraser (1776 – 1862) va ser un comerciant de pells escocès i un explorador que va cartografiar ran part de l'actual Colúmbia Britànica (B.C.) del Canadà. També va construir el primer assentament europeu a B.C.. Va explorar l'actualment anomenat Riu Fraser. El seu esforç com explorador és en gran part el responsable de l'actual frontera del Canadà amb els Estats Units seguint el paral·lel 49° nord. (després de la Guerra de 1812). Va refusar ser investit cavaller al·legant la seva mala salut

## Llista de topònims i institucions que van rebre el nom de Fraser

* El riu Fraser, nom que David Thompson li va donar a aquest riu en honor de Simon Fraser.
* Llac Fraser.
* Fort Fraser, a l'est del Llac Fraser.
* Simon Fraser University, a Burnaby, Colúmbia Britànica
* El pont Simon Fraser Bridge a Prince George (Colúmbia Britànica) sobre el riu Fraser.
* Nombroses escoles, barris i carreteres

## Referències

* ↑ History of British Columbia from its earliest discovery to the present time, p. 97 Arxivat 2011-05-27 a Wayback Machine., Alexander Begg, publ. William Briggs, Toronto, 1894. In 1965, a university was built and named Simon Fraser University in Burnaby, British Columbia. Today, the university has three campuses within Metro Vancouver (Surrey, Vancouver and Burnaby).

## Enllaços externs

* Biography at the Dictionary of Canadian Biography Online
* Simon Fraser, Canadian Explorer Arxivat 2004-09-15 a Wayback Machine.
* Biography at Discover Vancouver Arxivat 2005-12-27 a Wayback Machine.
# Takeuchiïta

La takeuchiïta és un mineral de la classe dels borats, que pertany al grup de l'ortopinakiolita. Rep el seu nom del mineralogista japonès Yoshio Takeuchi.

## Característiques

La takeuchiïta és un borat de fórmula química Mg₂Mn$^{3+}$O₂BO₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1980. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la takeuchiïta pertany a «06.AB: borats amb anions addicionals; 1(D) + OH, etc.» juntament amb els següents minerals: hambergita, berborita, jeremejevita, warwickita, yuanfuliïta, karlita, azoproïta, bonaccordita, fredrikssonita, ludwigita, vonsenita, pinakiolita, blatterita, chestermanita, ortopinakiolita, hulsita, magnesiohulsita, aluminomagnesiohulsita, fluoborita, hidroxilborita, shabynita, wightmanita, gaudefroyita, sakhaïta, harkerita, pertsevita-(F), pertsevita-(OH), jacquesdietrichita i painita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1980 a Långban, al municipi de Filipstad, a la regió de Värmland, Suècia. Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Takéuchiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 maig 2017].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Haplochromis bicolor

Haplochromis bicolor és una espècie de peix d'aigua dolça de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment caragols i larves d'insectes, així com detritus i fitoplàncton.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical fins als 12 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Victòria.

## Estat de conservació

La introducció de depredadors, com ara Lates niloticus, i la sobrepesca semblen ésser els responsables de la pràctica desaparició d'aquesta espècie en els darrers anys.

## Referències

* ↑ «Haplochromis bicolor». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ Greenwood, P.H., 1995. Threatened fishes of the world: Macropleurodus bicolor (Boulenger, 1906) (Cichlidae). Environ. Biol. Fish. 43(4):350.
* ↑ Greenwood, P.H., 1981. The Haplochromine fishes of the East African lakes. Kraus International Publications, Múnic. 839 p.
* ↑ Witte, F., T. Goldschmidt, J. Wanink, M. van Oijen, K. Goudswaard, E. Witte-Maas i N. Bouton, 1992. The destruction of an endemic species flock: quantitative data on the decline of the haplochromine cichlids of Lake Victoria. Environ. Biol. Fish. 34:1-28.
* ↑ van Oijen, M., 1991. Macropleurodus. p. 250-251. A J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Greenwood, P.H., 1995.
# 1-metilnaftalè

1-metilnaftalè és un hidrocarbur aromàtic líquid amb la fórmula C$_{11}$H$_{10}$ . Té un nombre cetànic de zero, i abans s'usava com la referència més baixa dels nombres cetànics. Tanmateix, a causa del cost econòmic i la dificultat de manejar-lo, va ser substituït en aquesta capacitat per l'isocetà, amb un Nombre cetànic de 15.

## Referències

* ↑ 1-Methylnaphthalene Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine. at University of Oxford
* ↑ «Cetane number». Arxivat de l'original el 2014-03-12. [Consulta: 27 gener 2013].

## Enllaços externs

* PubChem Entry for 1-methylnaphthalene
# Vireó pissarrós

El vireó pissarrós (Vireo brevipennis) és un ocell de la família dels vireònids (Vireonidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos caducifolis temperats a les terres altes del centre de Mèxic, a Jalisco, Guerrero, Morelos, Oaxaca i Veracruz.

## Referències

* ↑ «Vireó pissarrós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Pirates del Carib (saga)

Pirates del Carib és una sèrie de cinc pel·lícules fantàstiques produïdes per Jerry Bruckheimer i basades en l'atracció homònima dels parcs temàtics de Walt Disney.
Els directors dels films són Gore Verbinski (pel·lícules 1–3), Rob Marshall (4) i Joachim Rønning i Espen Sandberg (5). Els guionistes són principalment Ted Elliott i Terry Rossio (1–4), però també Stuart Beattie (1), Jay Wolpert (1) i Jeff Nathanson (5).

## Pel·lícules

| Pel·lícula | Estrena als EUA | Director/s | Guionista/es | Història de | Productor |
| The Curse of the Black Pearl | 9 de juliol de 2003 (2003-07-09) | Gore Verbinski | Ted Elliot i Terry Rossio | Terry Rossio, Ted Elliott, Stuart Beattie i Jay Wolpert | Jerry Bruckheimer |
| Dead Man's Chest | 7 de juliol de 2006 (2006-07-07) | Gore Verbinski | Ted Elliot i Terry Rossio | Terry Rossio i Ted Elliott | Jerry Bruckheimer |
| At World's End | 25 de maig de 2007 (2007-05-25) | Gore Verbinski | Ted Elliot i Terry Rossio | Terry Rossio i Ted Elliott | Jerry Bruckheimer |
| On Stranger Tides | 20 de maig de 2011 (2011-05-20) | Rob Marshall | Ted Elliot i Terry Rossio | Terry Rossio i Ted Elliott | Jerry Bruckheimer |
| Dead Men Tell No Tales | 26 de maig de 2017 (2017-05-26) | Joachim Rønning i Espen Sandberg | Jeff Nathanson | Terry Rossio i Jeff Nathanson | Jerry Bruckheimer |
| Sisena entrega sense títol | TBA | Joachim Rønning | Ted Elliott i Craig Mazin | Ted Elliott i Craig Mazin | | Jerry Bruckheimer |
| Pel·lícula Spin-off ||||||
| Sisena entrega sense títol | style="background: #ececec; color: grey; vertical-align: middle; text-align: center; " class="table-na" | TBA | Christina Hodson | Christina Hodson | Jerry Bruckheimer |

## Enllaços externs

* Pirates del Carib - Lloc web oficial
# Can Reixac (Vilassar de Mar)

Can Reixac és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil format per una planta baixa i un pis, cobert amb teulada de dos vessants amb el carener paral·lel a la façana. En el conjunt destaca la part baixa de la façana, que inicialment allotjà un local comercial. Es tracta doncs de la porta d'accés i de l'aparador, totalment realitzats amb fusta: portes corredisses, sòcols, motllures, etc. És l'únic exemple d'aquest tipus que existeix a Vilassar.
Tot això fou sobreposat a la façana d'un antic edifici del qual queda a la part superior una finestra amb la llinda, els brancals i l'ampit realitzats amb carreus de pedra.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Reixac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Tecnologia de forats passants

Tecnologia de forats passants fa referència al sistema de muntatge dels components electrònics sobre els circuits impresos. Concretament els components electrònics disposen de potes que aniran inserides dintre de forats realitzats als circuit imprès. Aquesta inserció de components pot ser manual o automàtica. Llavors es realitza la soldadura pel costat oposat al del component.

## Característiques

Comparativa amb la tecnologia de muntatge superficial :
* Major rigidesa mecànica mercès al forat del circuit imprès.
* Major cost de components i circuit imprès degut al major volum.
* Menors prestacions en alta freqüència degut al major volum.

## Vegeu també

* Tecnologia de muntatge superficial
* Circuits imprès

## Referències

* ↑ «Through-Hole Technology in PCB Design | Blog | Circuit Studio» (en anglès). http://www.altium.com. Arxivat de l'original el 2017-05-29. [Consulta: 1r juny 2017].
* ↑ Inc, Zentech Manufacturing, «The Difference Between Through Hole And Surface Mounted Technology» (en anglès). http://info.zentech.com. Arxivat de l'original el 2017-05-28 [Consulta: 1r juny 2017].
* ↑ «Why Through-Hole Technology is Still Thriving in a High-Tech World» (en anglès). http://www.uic.com.+[Consulta: 1r juny 2017].
* ↑ «Through Hole Component Phase Out» (en anglès). http://www.circuitnet.com.+[Consulta: 1r juny 2017].
# Haplochromis avium

Haplochromis avium és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Albert (Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* van Oijen, M.J.P., J. Snoeks, P.H. Skelton, C. Maréchal i G.G. Teugels, 1991. Haplochromis. p. 100-184. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# 1.000 metres llisos

Els 1.000 metres llisos són una prova de mig fons de l'atletisme. En ella cal donar 2 voltes i mitja a la pista de 400 metres per tal de completar-la. No és una prova oficial en categories absolutes, però sí en categories de promoció. A Catalunya és oficial a les categories Infantil i Cadet.

## Millors marques mundials
### Marques masculines

* actualitzat a setembre de 2019.
| Ranking | Marca | Atleta | Federació | Data | Lloc |
| 1 | 2:11.96 | Noah Ngeny | Kenya | 5 de setembre de 1999 | Rieti |
| 2 | 2:12.18 | Sebastian Coe | Regne Unit | 11 de juliol de 1981 | Oslo |
| 3 | 2:12.88 | Steve Cram | Regne Unit | 9 d'agost de 1985 | Gateshead |
| 4 | 2:13.08 | Taoufik Makhloufi | Algèria | 1 de juliol de 2015 | Nancy |
| 5 | 2:13.49 | Ayanleh Souleiman | Djibouti | 25 d'agost de 2016 | Lausana |
| 6 | 2:13.56 | Kennedy Kimwetich | Kenya | 17 de juliol de 1999 | Niça |
| 7 | 2:13.62 | Abubaker Kaki Khamis | Sudan | 3 de juliol de 2010 | Eugene |
| 8 | 2:13.73 | Noureddine Morceli | Algèria | 2 de juliol de 1993 | Villeneuve-d'Ascq |
| 9 | 2:13.89 | Robert Biwott | Kenya | 25 d'agost de 2016 | Lausanne |
| 10 | 2:13.9 (ht) | Rick Wohlhuter | Estats Units | 30 de juliol de 1974 | Oslo |

### Marques femenines

* actualitzat a setembre de 2019.
| Ranking | Marca | Atleta | Federació | Data | Lloc |
| 1 | 2:28.98 | Svetlana Masterkova | Rússia | 23 d'agost de 1996 | Brussel·les |
| 2 | 2:29.34 | Maria Mutola | Moçambic | 25 August 1995 | Brussel·les |
| 3 | 2:30.6 (ht) | Tatyana Providokhina | Unió Soviètica | 20 d'agost de 1978 | Podolsk |
| 4 | 2:30.67 | Christine Wachtel | RDA | 17 d'agost de 1990 | Berlín |
| 5 | 2:30.70 | Caster Semenya | Sud-àfrica | 2 de setembre de 2018 | Berlín |
| 6 | 2:30.85 | Martina Steuk | RDA | 9 de jukliol de 1980 | Berlín |
| 7 | 2:31.5 A | Maricica Puica | Romania | 1 de juny de 1986 | Poiana Brasov |
| 8 | 2:31.50 | Natalya Artyomova | Unió Soviètica | 10 de setembre de 1991 | Berlín |
| 9 | 2:31.51 | Sandra Gasser | Suïssa | 13 de setembre de 1989 | Jerez de la Frontera |
| 10 | 2:31.6 | Beate Liebich | RDA | 9 de juliol de 1980 | Berlín |

## Referències

* ↑ Federació Catalana d'Atletisme. «Normativa General Pista Coberta» (pdf). Reglament de l'Aire Lliure Temporada 2011-2012, 20-12-2011. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 7 gener 2014].
* ↑ «All-time men's best 1000m». alltime-athletics.com, 08-01-2017. [Consulta: 23 gener 2017].
* ↑ «1000m Results». sportresult.com, 25-08-2016. Arxivat de l'original el 19 d’agost 2020. [Consulta: 23 gener 2017].
* ↑ «All-time women's best 1000m». alltime-athletics.com, 15-01-2017. [Consulta: 23 gener 2017].
* ↑ «1000m Results». IAAF, 02-09-2018. [Consulta: 2 setembre 2018].
# Raymond Leblanc

Raymond Leblanc, (Longlier, Ardenes belgues, 22 de maig de 1915 - Brussel·les, Bèlgica, 21 de març de 2008) va ser un editor de premsa i de còmic belga, fundador del diari Tintin, de les edicions del Lombard i dels estudis de dibuixos animats Belvision.

## Biografia

Després del final de la Segona Guerra Mundial on va ser un resistent actiu, torna a les edicions Yes, situades al «55 del Carrer del Lombard » a Brussel·les. Es posa en contacte amb Hergé que, en aquell temps, tenia prohibit publicaró per l'alt comandament de les forces aliades a Bèlgica, ja que, sota l'ocupació, aquest últim havia continuat publicant la continuació de les aventures de Tintin al diari Le Soir controlat pels nazis. Crea les edicions del Lombard i confia a Hergé la direcció artística del seu nou projecte dirigit als joves, El Diari de Tintin. El primer tom surt el 26 de setembre de 1946 i té un èxit immediat. A partir de 1948, treu la versió francesa, coeditada per l'editor parisenc Georges Dargaud.
El tàndem Leblanc-Hergé permetrà a la generació dibuixants belgues i francesos de postguerra (Edgar Pierre Jacobs, Jacques Laudy, Paul Cuvelier, Jacques Martin, etc.) de fer els seus primers passos al còmic. Gràcies a aquest diari, els nens descobriran sobretot les aventures de Blake i Mortimer, Alix, Dan Cooper, Chick Bill, Michel Vaillant...
El 1954, desenvoluparà la idea d'utilitzar els personatges del còmic per a la promoció dels productes creant l'agència de publicitat Publiart corresponent a aquesta activitat.
El 1958, Raymond Leblanc instal·la el seu despatx en un immoble que serà el Building Tintin, amb el cap de Tintin classificat avui com Patrimoni cultural a Bèlgica. Serà també el coeditor del diari Pilot creat per René Goscinny i Albert Uderzo. En els anys 1960 i 1970, és també un dels productors de dibuixos animats més vistos a Europa, via la seva societat Belvision que traurà llargmetratges fins al 1975. Productor de nombroses adaptacions de les Aventures de Tintin en dibuixos animats i de Tintin i el Llac dels taurons (1972) que realitza, és igualment coproductor de les aventures de Johan i Pirlouit amb el seu competidor de l'època, Dupuis, i també ha produït la pel·lícula documental Moi, Tintin. Ha dirigit igualment una adaptació de les aventures de Gulliver, barrejant personatge real i personatges animats (amb Richard Harris en el paper de Gulliver).
El 1986, cedeix al grup Média participations les edicions de Lombard on quedarà com a president d'honor fins a la seva mort i que editava cada any cinquanta dibuixos animats. El 2003, en el 30è festival internacional del còmic d'Angoulême, va rebre el primer Alph-Art d'honor atribuït a un editor.

## Filmografia

* 1969: Tintín i el Temple del Sol
* 1972: Tintín i el llac dels taurons

## Referències

* ↑ «biografia de Raymond Leblanc». The New York Times.
* ↑ «filmografia de Raymond Leblanc». The New York Times.

## Enllaços externs

* el lloc de la fundació Raymond Leblanc