OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquin Villa García

Joaquin Villa García (Mieres, 4 de juny de 1961) és un exfutbolista asturià, que ocupava la posició de davanter.

## Trajectòria

Després de jugar a l'Irún i a l'Sporting Atlético, a la 83/84 debuta a primera divisió amb el primer planter de l'Sporting de Gijón. Durant un parell de temporades alterna el filial i l'esquadra de la màxima categoria, fins a consolidar-se a l'Sporting a la 87/88, en la qual hi marca 12 gols. Seria titular durant dos anys més a l'equip asturià, encara que la seua xifra golejadora seria més modesta.
L'estiu de 1990 fitxa pel Deportivo de La Coruña, que estava a la Segona Divisió. Eixa temporada marca 8 gols en 35 partits, i els gallecs ascendeixen a Primera. De nou a la màxima categoria, el davanter hi roman dues campanyes al Deportivo, tot sent suplent.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Joan Bofill i Tauler

Joan Bofill i Tauler († 10 de novembre de 2004) fou un advocat català.

## Biografia

Ha estat president i un dels fundadors el 1972 de la Federació Catalana Pro Persones amb Disminució Psíquica, des del qual ha maldat per aglutinar i reforçar les associacions que treballen en el camp del retard mental i millorar la qualitat de vida dels deficients psíquics. El 1985 fou un dels membres del patronat de la Fundació Catalana Tutelar de Disminuïts Psíquics, engegada per l'APPS i per Càritas Diocesana. El 1987 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ Notícies del Grup Catalònia
* ↑ «FUNDACIÓ PRIVADA PRO PERSONES AMB DISMINUCIÓ PSÍQUICA CATALÒNIA». Arxivat de l'original el 2018-09-20. [Consulta: 9 març 2015].
# Joan Boadas i Raset

Joan Boadas i Raset (Riudellots de la Selva, 1957) és un arxiver i historiador català.
Va ser director de l'Arxiu Municipal de Girona des de 1990 a 2022. De 1992 a 1997 va ser també al front de l'àrea de Cultura de l'Ajuntament de Girona. Abans de treballar a la ciutat de Girona havia sigut arxiver municipal a Caldes de Malavella i a Salt. El 2022 va ser reconegut pel Consell Internacional d'Arxius (ICA, de l'anglès International Council on Archives) com a Fellow of the ICA, un reconeixement que només té una vintena de persones. El mateix any va rebre el Premi Emmett Leahy Award , que reconeix l'excel·lència en la gestió d'informació i registres. El maig de 2023 el Ple de l'Ajuntament de Girona va aprovar, per unanimitat, nomenar Boadas i Raset nou cronista oficial de la ciutat de Girona.

## Referències

* ↑ «El archivero Joan Boadas se convierte en el nuevo cronista oficial de Girona» (en castellà). La Vanguardia, 08-05-2023. [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ Nadal, Joaquim. «JOAN BOADAS I RASET». [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ «2022 Emmett Leahy Award Winner, Joan Boadas i Raset» (en anglès). Emmett Leahy Award. [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ Redacció. «L’arxiver i historiador Joan Boadas i Raset, nou cronista oficial de la ciutat de Girona». Diari de Girona, 08-05-2023. [Consulta: 29 juliol 2024].
# Joan Macià i Rodon

Joan Macià i Rodon (Barcelona, 29 d'abril de 1892 - Barcelona, 18 de setembre de 1971) fou un futbolista català de la dècada de 1900.

## Trajectòria

Començà a practicar el futbol a Anglaterra, país on havia anat a estudiar. La temporada 1909-10, ja a Barcelona, ingressà en el FC Barcelona, participant en el Campionat de Catalunya, competició que acabà guanyant.

## Referències

* 1 2 3 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
# Joan Maie Freeman

Joan Maie Freeman (Perth, 7 de gener de 1918 - Oxford, 18 de març de 1998) va ser una física australiana.

## Biografia

Joan Maie Freeman va néixer a Perth (Austràlia) el 7 de gener de 1918. La seva família es va mudar a Sydney el 1922 i va assistir a l'escola primària de nenes de l'Església d'Anglaterra de Sydney. Sent encara una nena, va prendre classes nocturnes al Sydney Technical College. L'escola va ocultar la seva assistència als inspectors, ja que pensaven que una nena de la classe es reflectiria negativament en la universitat.
Va completar el seu Examen de Certificat Intermedi i va obtenir un lloc a la Universitat de Sydney el 1936. Freeman va estudiar matemàtiques, química, física i zoologia, i sovint era l'única dona; de fet, l'escola estipulava que calia deixar un lloc vacant entre dones i homes en una sala d'actes. Va rebre el seu BSc el 1940 i una Beca d'Investigació del Commonwealth per continuar el seu màster.

## Carrera

Freeman va ocupar un lloc al Laboratori de Radiofísica de l'Organització d'Investigació Científica i Industrial del Commonwealth com a oficial de recerca al juny de 1941. Va investigar el radar durant la Segona Guerra Mundial. Acabada la guerra, Freeman es va dedicar a investigar la conducta de les descàrregues de gasos a baixa pressió en les freqüències de microones. L'Organització d'Investigació Científica i Industrial del Commonwealth li va atorgar una Beca Superior que li va permetre llegir la seva tesi doctoral a la Universitat de Cambridge a Anglaterra. Va assistir al Newnham College i després va estudiar partícules alfa de curt abast amb Alex Baxter, treballant en l'accelerador HT1.
Al 1951, Freeman es va convertir en Oficial Científic Superior en el Grup Accelerador Tàndem d'Harwell. Més tard va dirigir el grup i va rebre la Medalla i el Premi Rutherford el 1976 amb Roger Blin-Stoyle, per la seva recerca de la beta-radioactivitat dels nuclis complexos. Va ser la primera dona en guanyar la Medalla Rutherford. Va rebre un doctorat honorari de la Universitat de Sydney i beques del Institute of Physics i l'American Physical Society. Es va retirar el 1978.
Freeman va escriure l'any 1991, el llibre A Passion for Physics. Es va casar amb John Jelley el 1958. Va morir a Oxford el 18 de març de 1998.

## Referències

* 1 2 Haines, Catharine. International Women In Science: A Biographical Dictionary to 1950. ABC-Clio, 2001, p. 102.
* 1 2 3 Hetzel, Phyllis «Obituary: Joan Freeman». The Independent, 22-10-2011. Arxivat de l'original el 2018-01-07 [Consulta: 12 març 2019].
* ↑ «Honorary Awards: Dr Joan Maie Freeman». The University of Sydney News, 08-06-1993.
# Jaume Ribera i Montañá

Jaume Ribera i Montañá (Sabadell, 30 de desembre de 1953) és un escriptor i guionista català. Ha treballat especialment en el gènere policíac i detectivesc. És conegut principalment com a autor, juntament amb Andreu Martín, de la saga de novel·les del jove detectiu Flanagan.
Va estudiar periodisme, però no va exercir. Escrivint guions de còmic per a l'Editorial Bruguera, entre els quals hi ha diverses històries apòcrifes de Mortadel·lo i Filemó, va conèixer Andreu Martín, amb qui crearia el personatge de Flanagan. De la prolífica col·laboració entre els dos autors n'han sortit els tretze llibres protagonitzats pel personatge, i més novel·les amb altres protagonistes de les quals destaquen les del detectiu Àngel Esquius.

## Obra
### Flanagan

* No demanis llobarro fora de temporada (1987)
* Tots els detectius es diuen Flanagan (1990)
* No te'n rentis les mans Flanagan (1993)
* Flanagan de luxe (1994)
* Alfagann és Flanagan (1996)
* Flanagan Blues Band (1997)
* Flanagan 007 (1998)
* Només Flanagan (2000)
* Els vampirs no creuen en Flanagans (2002)
* El diari vermell de Flanagan (2004)
* Jo tampoc em dic Flanagan (2005)
* Flanagan Flashback (2009)
* Els bessons congelats (2015)

### Altres obres

* La sang del meu germà (1988)
* Viva la Patria (1990)
* Papà no seas cafre (1991)
* Divinas chapuzas (1992)
* Un problema de nassos (1996)

## Premis literaris

* 1989 Premi Nacional de literatura infantil i juvenil de les Lletres Espanyoles per No demanis llobarro fora de temporada
* 1994 Premi Columna Jove per Flanagan de luxe
* 1998 Premi de la Crítica Serra d'Or per Flanagan Blues Band

## Referències

* ↑ Ribera, Jaume a Biografía per la revista Bruguelandia, Editorial Bruguera, Barcelona, 29/06/1981, p. 94.
# Jaume Ribas Prats

Jaume Ribas Prats (Sant Josep de sa Talaia, 19 de març de 1947) és un mestre, polític i escriptor eivissenc.

## Trajectòria

Estudià magisteri a Palma, filologia anglesa a la Universitat de Barcelona i a Cambridge (Anglaterra), i didàctica a la Universitat de les Illes Balears. Ha treballat de mestre a Palma, Sant Jordi de ses Salines, Cas Serres i Sant Agustí des Vedrà, on ha aplicat els mètodes de Célestin Freinet. També participà en la fundació del Sindicat de Treballadors de l'Ensenyament de les Illes Balears (STEI). Alhora participà en la Mesa Democràtica, en la Junta Democràtica d'Eivissa, en la Trobada de Plataformes Antifranquistes dels Països Catalans al monestir de Cura (Algaida), i en reunions de la Platajunta a Madrid. Fou un dels fundadors del Partit Socialista Popular i principal dirigent a Eivissa fins que es va integrar en el PSOE el 1978.
Fou l'impulsor i després Secretari General de la Unió Socialista Pitiüsa-PSOE fins a 1983. Conseller de Medi Ambient al Consell Insular d'Eivissa i Formentera de 1979 a 1983, va crear els Parcs Insulars de Bombers i va promoure nombroses iniciatives per a defensar el territori de l'especulació urbanística. Elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1982 va defensar la unitat de la llengua catalana durant la discussió de l'Estatut d'Autonomia de les Illes Balears.
Retirat de la política va iniciar un currículum literari en el que ha destacat com a poeta: Àmbit Tancat, La llar silent i narrador. La seva novel·la El casal esquerra Va obtenir el premi Ciutat d'Eivissa de narrativa de 2010.

## Obres

* Quart Creixent (2001)
* Àmbit tancat (2002)
* Delit i dol d'amor (2005)
* La llar silent (2007)
* Passat festes i altres contes (2007)
* El casal esquerra (2010)
* Vora el camí
* Indrets i paisatges

## Referències

* ↑ «Ribas Prats, Jaume». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Consell insular d'Eivissa i Formentera. Arxivat de l'original el 11 de juny 2013. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Herranz, Julio «Jaume Ribas y Pilar Vinent ganan el Premi de Narrativa Ciutat d'Eivissa». Ulrima Hora Ibiza y Formentera, 10-12-2010 [Consulta: 17 gener 2014].
# Josep Joaquim Castelló i Ferre

Josep Joaquim Castelló i Ferre (Bocairent, Vall d'Albaida, 1747 – Cadis, 22 de gener de 1813) fou un intel·lectual i polític valencià. Va exercir com a professor de filosofia a la Universitat de València i com a geògraf, amic del botànic Antoni Josep Cavanilles i Palop. També fou membre del Consell Suprem de Guerra i Marina, i Intendent d'Extremadura. Va ser elegit diputat per València a les Corts de Cadis el 1810.
Hom considera que fou el diputat valencià que es mostrà millor definit políticament com a liberal moderat i defensor del principi modern de la separació de poders. Defensà les atribucions de les Corts, era contrari a compartir el poder legislatiu amb el rei i atacà els privilegis senyorials, tot i que des d'una postura moderada. Va ser un dels signants de la Constitució espanyola de 1812. Va morir a Cadis el 22 de gener de 1813, víctima de l'epidèmia de febre groga que assolà la ciutat.

## Obres

* Descripción geográfica del reyno de Valencia formada por corregimientos (1783)

## Referències

* ↑ «Bocairent recupera el nom del carrer dedicat a Josep Joaquim Castelló, diputat de les Corts de Cadis de 1812». Ajuntament de Bocairent, 02-01-2012.
* ↑ Biografia Arxivat 2012-06-28 a Wayback Machine. a cadiz2012.es
# Joan d'Egipte

Joan d'Egipte fou un màrtir cristià que va patir martiri a Palestina en l'anomenada persecució de Dioclecià.
Eusebi l'elogia per la seva vida ascètica i per la seva gran memòria. Va patir la pèrdua de la vista durant la primera part de la persecució però després va actuar com a lector (anagnostes) de l'església substituint la vista per la memòria. Podia recitar llibres sencers de les escriptures.
Al setè any de la persecució (310) fou torturat i després confinat en un lloc junt amb altres entre els quals hi havia Silvà de Gaza; el 311 el confinats, trenta-nou en total, foren decapitats per ordre de Maximí Daza governant de les províncies orientals de l'imperi.

## Referències

* 1 2 3 Joannes of Egypt, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, William Smith, 1844, pàg 585

## Vegeu també

* Joan de la Tebaida
# Joaquim Aldrich i de Pagès

Joaquim Aldrich i de Pagès (Forallac, 1866 - Barcelona, 11 d'abril de 1914) fou un empresari i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Fill de l'advocat Ramon Aldrich, als 10 anys restà orfe de pare i fou cuidat per la seva germana gran, la poetessa Trinitat Aldrich i de Pagès. Va fundar una fàbrica de taps de suro a La Bisbal d'Empordà. Simpatitzant de Práxedes Mateo Sagasta, fou elegit diputat pel Partit Liberal a les eleccions generals espanyoles de 1898 i 1899. Als darrers anys de la seva vida va vendre la seva fortuna a causa dels deutes i va unir la seva causa a la d'Alfons Sala i Argemí. Sembla que aleshores simpatitzava amb la Lliga Regionalista.

## Referències

* ↑ «Necrológiques». La Veu de l'Empordà, 496, 11-04-1914, pàg. 5 [Consulta: 22 setembre 2020].
* ↑ CSIC. Censo de escritores al servicio de los Austrias y otros estudios bibliográficos, 1983, p.108.
* ↑ Fitxa del Congrés dels diputats
* ↑ Xavier Cortadellas «Trinitat Aldrich i els seus mons perduts». Revista de Girona, 236, març-abril de 2006, p.68-71.
# Joaquim Alier i Gómez

Joaquim Alier i Gómez (Barcelona, 20 de juliol de 1907 – Reus, 10 de novembre de 1968) fou un metge psiquiatre català.

## Biografia

Va néixer al carrer de les Corts de Barcelona, fill de Joan Baptista Alier i de Sara Gómez. Va estudiar i es va llicenciar a Barcelona el 1931; fou deixeble d'Emili Mira. Exercí també a Barcelona, i després a Veneçuela, Nova Guinea, Indonèsia, Austràlia (a la ciutat de Brisbane) i a Nova York als Estats Units, on va ser professor del 1952 al 1954. Llavors va retornar a Catalunya, d'on havia marxat el 1939 després de la victòria dels feixistes i va aconseguir ser nomenat cap del Laboratori Psicotècnic de Barcelona i després director de l'Institut Pere Mata (manicomi) de Reus. El seu camp d'investigació foren les lesions orgàniques en les esquizofrènies. Va publicar diversos treballs sobre medicina i psiquiatria tropicals. Les seves memòries no van arribar a ser publicades.
Es va casar amb l'escriptora Maria Teresa Aixalà i Farreras (1913-1993). El seu fill fou el crític musical Roger Alier i Aixalà.

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1907, número de registre 7573.
* ↑ «Joaquim Alier i Gómez». Galeria de Metges Catalans. Col·legi Oficial de Metges de Barcelona. [Consulta: 19 novembre 2013].

## Enllaços externs

* «Joaquim Alier i Gómez | enciclopedia.cat». [Consulta: 21 juliol 2024].
# El jinete de la divina providencia

El jinete de la divina providencia és una pel·lícula mexicana del 1989, dirigit per Óscar Blancarte i escrit per Sergio Molina i Xavier Robles com una adaptació a l'obra de teatre homònima escrita pel dramaturg Óscar Liera.

## Argumento

La pel·lícula, que és una adaptació d'una de les obres mestres d'Óscar Liera, se situa a la fi del segle xix en una hisenda de Culiacán, Sinaloa.
La història se centra en els suposats miracles de Jesús Malverde, un bandoler i salteador de camins que va néixer a la fi del segle xix, i que els vilatans de Culiacán veneren com un sant. El bisbe i tres sacerdots tracten d'investigar aquest fenomen entrevistant personatges populars i als descendents, amb la qual cosa es va reconstruint la història del sant bandit, a qui se'l coneix com El genet de la Divina Provisió.

## Repartiment

* Bruno Rey - Don Francisco Cañedo
* Martha Navarro - Adela Carrillo
* Sergio Jiménez - Obdulio Pacheco
* Lina Montes - La Facunda
* Carlos East - Hilario
* Abril Campillo - La Cuanina
* Rodolfo Arriaga - El Polidor
* Héctor Monge - Juan Martínez de Castro
* Germán Robles - Padre Javier

## Premios i reconeixements
### Premi Ariel (1989)

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor Actriu | Martha Navarro | Nominada |
| Millor Actor | Bruno Rey | Nominat |

## Estrena i exhibicions

Encara que la pel·lícula es va produir en 1987, va ser exhibida el 13 de maig de 1989 a la Sala Jorge Stahl de la Cineteca Nacional durant l'IX Fòrum Internacional. Més tard va ser exhibida el 17 de setembre de 1989 a la Sala Arcady Boytler de la Cineteca; i també per dues setmanes als cinemes Insurgentes 1 plus, Galerias 2 plus i Tlatelolco plus al setembre de 1991.

## Referències

* ↑ «Cinema 22 - El jinete de la divina providencia». [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ «El jinete de la Divina Providencia» (en español). Arxivat de l'original el 2016-09-19. [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ Amador, María Luisa. Cartelera cinematográfica, 1980-1989. UNAM.

## Enllaços externs

* Página de la película en el sitio de IMCINE
* El jinete de la divina providencia a YouTube
# Cinta honorífica de graduat en la instrucció bàsica

La Cinta honorífica de graduat en la instrucció bàsica (anglès: basic training honor graduate ribbon) és una distinció de les Forces Aèries dels Estats Units i dels Guardacostes que reconeix els reclutes que s'han graduat a la fi del període d'instrucció militar bàsica.

## Guardacostes

La cinta honorífica de graduat en la instrucció bàsica dels Guardacostes (Coast Guard basic training honor graduate ribbon) va ser la primera a crear-se, i va ser el 3 de març de 1984, sent atorgat per primer cop a l'abril d'aquell mateix any. És atorgat a tots aquells membres del servei que al graduar-se estiguin dins del 3% millors alumnes de la promoció.
Pot atorgar-se de manera retroactiva. En aquests casos, la cinta s'atorgarà per la instrucció bàsica anterior al 1984. En aquests casos, s'haurà de presentar documentació acreditativa i una sol·licitud escrita.

## Força Aèria

La cinta honorífica de graduat en la instrucció bàsica de la Força Aèria (Air Force Basic Military Training Honor Graduate Ribbon) va establir-se a l'abril de 1976, per ordre del Cap de l'Estat Major de l'Aire, General David Charles Jones. És atorgada als graduats amb Honor al BMT (Entrenament Militar Bàsic) que, després del 29 de juliol de 1976, hagin demostrat excel·lència en totes les fases de la preparació acadèmica i militar.
Només pot atorgar-se una vegada, i no es pot atorgar de manera retroactiva.
# Christian Ferras

Christian Ferras (Le Touquet, 17 de juny de 1933 - París, 14 de setembre de 1982), fou un violinista francès.

## Biografia

Ferras va començar a estudiar violí amb el seu pare, alumne de Marcel Chailley. Va entrar al Conservatori de Niça el 1941, com a estudiant de Charles Bistesi, antic alumne d'Eugène Ysaÿe, i dos anys després va obtenir el primer premi de violí. El 1944 es va traslladar al Conservatori de París. El 1946 va guanyar el primer premi en les disciplines de violí i música de cambra, i va començar a fer concerts amb l'orquestra Pasdeloup i el director Arbert Woff (després Paul Paray). Va treballar amb el violinista i compositor romanès George Enescu.
El 1948 va guanyar el primer premi al concurs internacional de Scheveningen, al jurat del qual hi havia Yehudi Menuhin. El 16 de novembre d'aquell any va estrenar la sonata per a violí sol d'Arthur Honegger a la sala Gaveau. El 1949, Ferran va guanyar el segon premi (el primer va quedar desert) al concurs internacional Long-Thibaud. Allà hi va conèixer en Pierre Barbizet, amb el qual va formar un duo. El 1950 va gravar diverses obres de Bach amb Jean-Pierre Rampal i George Enescu. En aquest punt de la seva carrera va ser convidat per Karl Böhm per tocar amb la Filharmònica de Viena el 1951.
Christian Ferras va lluitar tota la seva vida contra diverses depressions. La seva vida va acabar tràgicament amb el seu suïcidi el 1982.

## Referències

* ↑ «Christian Ferras». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Biografia de Christian Ferras (francès)
# Ernst Hanfstaengl

Ernst Hanfstaengl (Múnic, 2 de febrer de 1887 - 6 de novembre de 1975) fou un cap de premsa alemany. Fill d'un home de negocis i d'una ciutadana nord-americana, va conèixer Roosevelt l'any 1915. El 1922 es va traslladar a l'Alemanya deprimida perquè el negoci familiar havia estat confiscat pels alemanys.
El 1923 va conèixer Hitler a Múnic. Allà Hanfstaengl va assistir a mítings del Partit Obrer alemany, de tendències d'ultradreta. Aviat Hitler va fer el seu fallit intent de cop d'estat; Hanfstaengl va veure en el Führer l'home capaç d'alliberar el poble alemany de la crisi en què es trobava. De fet, Hanfstaengl va haver d'impedir un intent de suïcidi de Hitler perquè aquest no volia deixar-se detenir pels opositors al seu partit.
El 1931 Hanfstaengl va ser nomenat cap de premsa del Partit en afers exteriors, feina que aprofità amb escreix (va recórrer mig Europa i els Estats Units per vendre una imatge favorable al règim nazi).
Aviat Hanfstaengl es trobà amb l'oposició de Joseph Goebbels, qui veia amb mals ulls la dura crítica d'aquell cap a Rosenberg, competidor de Hitler. Finalment, Hitler veié amb mals ulls els fets, i portà Hanfstaengl una temporada als Estats Units. De fet, després dels fets tràgics en què Hitler ordenà a fer detenir "els enemics d'Alemanya" (comunistes, jueus, malalts mentals, testimonis de Jahveh, homosexuals...), i de "la nit dels ganivets llargs", Hitler tingué una trobada amb Hanfstaengl, i el va expulsar de la Cancelleria. Hanfstaengl havia reunit un material molt compromès sobre Hitler i el règim (fins i tot sobre certs "assumptes" amorosos entre molts homes forts de la Cancelleria).
El 1937, Hitler intentà fer parar una trampa a Hanfstaengl, per tal d'aconseguir fer-lo caure en paracaigudes sobre Espanya. Aquest aconsegueix escapar-se'n amb una astúcia i aconsegueix fugir a Suïssa. Fa una querella per difamació contra la revista The New Repúblic (que el descrivia com "el xicot de Hitler"), amb aquesta querella esperava poder netejar la seva imatge i difondre públicament la informació sobre la suposada homosexualitat de Hitler; volia que fos la seva venjança..
Aviat la querella contra el The New Repúblic va ser arxivada, i Hanfstaengl va ser detingut a Londres. Abans, però, havia tingut la precaució de dipositar en una caixa forta del Banc Suís un manuscrit amb anotacions personals contra Hitler. Fou detingut i tancat en un camp de concentració militar a Otawa, el Canadà. Finalment, Hanfstaengl va rebre la visita d'un membre dels serveis secrets nord-americans, qui el posà de nou en contacte amb Rosselvelt; aquest el posà en llibertat, i Hanfstaengl es posà a les ordres d'aquest revelant a l'administració nord-americana les informacions que tenia contra el Fuhrer.

## Referències

* Hanfstaengl, Ernst, Hitler, The missing years.
* Machtan Lothar. El secreto de Hitler.
* Haffner Sebastian. Alemanya: Jeckill i Hide.