OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lene Tranberg

Lene Tranberg, Hon. FAIA (Copenhaguen, 29 de novembre de 1956) és una arquitecta danesa, arquitecta en cap i un sòcia fundadora de la firma Lundgaard & Tranberg.

## Història

Lene Tranberg Va néixer dins Copenhaguen en 1956. EN 1977, va ser admesa a l'Escola d'Arquitectura de l'Acadèmia Reial Danesa de Belles Arts, on va estudiar sota Erik Cristià Sørensen. El 1983, un any abans de graduar-se, va cofundar Lundgaard & Tranberg amb Boje Lundgaard. L'empresa guanyà prominència a la volta del mil·lenni amb un nombre d'edificis de perfil alt dins Copenhaguen, incloent-hi més notablement les residències d'estudiants Tietgenkollegiet i e Teatrel Reial danès (Skuespilhuset). Tots dos són generalment considerats entre els edificis danesos més exitosos de la dècada.
En paral·lel amb la seva carrera com a arquitecta en exercici, Tranberg va començar ensenyar a l'Acadèmia en 1986 i hi va ser lectora de 1989 a 1998. També ha desempenyat nombroses posicions en el món d'arquitectura danesa, com ara CEO del Centre d'Arquitectura danès de 1998 a 2002.

## Premis i distincions
### Distincions individuals

* 1994 Medalla Eckersberg (amb Boje Lundgaard)
* 2002 Premi Honorari Dreyer (amb Boje Lundgaard)
* 2005 Premi d'Arquitectura Nykredit
* 2005 Medalla C. F. Hansen
* 2010 Empresaria danesa de l'Any
* 2008 Premi d'honor del Jubilee Fund del Banc Nacional de Dinamarca
* 2010 Cavaller de l'Ordre del Dannebrog
* 2010 Companyona Honorària del Institut Americà d'Arquitectes
* 2014 Medalla Prince Eugen d'Arquitectura

### Distincions per a projectes

* 2006 RIBA Premi europeu per Kilen
* 2007 RIBA Premi europeu per Tietgenkollegiet
* 2008 RIBA Premi europeu per Skuespilhuset
* 2008 si premi de disseny del producte per la cadira de teatre del Skuespilhuset
* Premi de Disseny de Punt vermell per la cadira de teatre del Skuespilhuset

## Referències

* ↑ «Lene Tranberg». KVINFO. [Consulta: 3 juny 2010].
* ↑ «De 11 bedste byggerier fra de sidste 10 år». Dansk Arkitekturcenter. [Consulta: 4 gener 2010].
* ↑ «Her er opturens ti bedste byggerier Arxivat 2009-10-20 a Wayback Machine.». Børsen. [Consulta: 13 octubre 2009].
* ↑ «Her er 00'ernes smukkeste bygninger». Politiken. [Consulta: 2 juny 2010].
* ↑ «Lene Tranberg kåret til Årets Erhvervskvinde Arxivat 2011-07-19 at Archive.is». Akademisk Arkitektforening. [Consulta: 2 juny 2010].
* ↑ «Skuespilhusets skaber snupper selv hovedrollen Arxivat 2010-05-23 a Wayback Machine.». Børsen. [Consulta: 2 juny 2010].
* ↑ «Lene Tranberg, Hon. FAIA Arxivat 2012-02-26 a Wayback Machine.». American Institute of Architect. [Consulta: 2 juny 2010].
* ↑ «Inbjudande förslag förnyar citykvarter i Stockholm». [Consulta: 29 juliol 2015].
* 1 2 «RIBA European Awards Arxivat 2009-09-30 a Wayback Machine.». RIBA. [Consulta: 21 setembre 2009].
* ↑ «RIBA Awards 2007: UK». e-architects. [Consulta: 21 setembre 2009].
# La vida inmoral de la pareja ideal

La vida inmoral de la pareja ideal és una pel·lícula mexicana de l'any 2016, de comèdia, drama i romanç dirigida per Manolo Caro, i protagonitzada per Cecilia Suárez i Manuel Garcia-Rulfo.

## Sinopsi

Lucio (Sebastián Aguirre) i Martina (Ximena Rom), dos joves que es coneixen en els primers anys de preparatòria amb una química indescriptible, decideixen menjar-se al món sense imaginar que el destí i la societat els tindran preparada una sorpresa que els separarà, sense imaginar que 25 anys després seran els mateixos jocs de la vida els que els retrobaran en circumstàncies molt diferents.

## Repartiment

* Cecilia Suárez com Martina Jiménez Torres.
* Manuel Garcia-Rulfo com Lucio Leal Fernández.
* Ximena Romo com Martina (17 anys).
* Anilu Estevez com Beatriz (11 anys)
* Sebastián Aguirre com Lucio (16 anys).
* Andrés Almeida com Vicente.
* Paz Vega com Loles.
* Natasha Dupeyrón com Amelia.
* Juan Pablo Medina com Igor.
* Mariana Treviño com Beatriz Jiménez Torres.
* Valeria Vera com Amelia
* Nina Rubín Legarreta com Queta.
* Javier Jattin com Balthazar.
* Eréndira Ibarra com Florentina Calle.
* Sofía Sisniega com Vilma.
* Francesco Roder com Pareja del hotel.
* Mayte Gil com Pareja del hotel.

## Nominacions

* LIX edició dels Premis Ariel: María Treviño (millor coactuació femenina)
* 46a edició de les Diosas de Plata: Millor actuació infantil

## Referències

* ↑ La vida inmoral de la pareja ideal, Excelsior, 18 d'octubre de 2016
* ↑ 'La vida inmoral de la pareja ideal': Amor, esto es un culebrón, ecartelera, 8 de setembre de 2017
* ↑ La vida inmoral de la pareja ideal, Filmaffinity
* ↑ «'La 4ª Compañía' arrasa en nominaciones al Ariel». , 03-05-2017 [Consulta: 11 juliol 2017].
* ↑ Nominats a les Diosas de Plata del 2017 al web del PECIME

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Laura Huerga i Ayza

Laura Huerga i Ayza (Barcelona, 1978) és una editora, escriptora i cofundadora el 2011 de l'editorial d'assaig i narrativa Raig Verd. D'ençà el 2022 és presidenta del PEN català, essent el dotzè president en cent anys d'història de l'entitat i la cinquena dona a ocupar aquest càrrec.
Ha escrit dos contes per a infants i coescrit el llibre Tu, calla! sobre la llibertat d'expressió, manifestació i informació en el marc de la «llei mordassa» i la reforma del Codi penal de 2015. Escriu articles d'opinió a El Nacional.

## Obra publicada

* Els malets: els animals que viuen com si fossin nens (amb il·lustracions de Laia Puig). Barcelona: Birabiro, 2015. ISBN 978-84-16490-12-7.
* L'Àlex i el hula hoop màgic (amb il·lustracions d'Albert Arrayás). Barcelona: Birabiro, 2016. ISBN 978-84-16490-24-0.
* Tu, calla! (amb Blanca Busquets). 2018. ISBN 978-84-16689-67-5.

## Referències

* ↑ Juanico, Núria. «Laura Huerga, editora revelació». Núvol, 21-04-2013. [Consulta: 10 febrer 2021].
* ↑ Muñoz, Álvaro. «Ser editora és una de les feines més boniques que hi ha». Saó, 30-06-2017. [Consulta: 10 febrer 2021].
* ↑ Safont Plumed, Joan. «Las editoriales independientes aportamos diversidad» (en castellà). Barcelona Metròpolis, 09-10-2020. [Consulta: 10 febrer 2021].
* ↑ «Laura Huerga, nova presidenta del PEN català». El Punt Avui, 03-06-2022. [Consulta: 22 juny 2022].
* ↑ «Laura Huerga Ayza». CCCB. [Consulta: 10 febrer 2021].
* ↑ Alerm Pou, Misael. «Diguem-ho tot». Directa, 20-02-2019. [Consulta: 10 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Laura Huerga a El Nacional
# Les aventures del capità Blood

Les aventures del capità Blood (títol original en anglès: Fortunes of Captain Blood) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Gordon Douglas, estrenada el 1950. Ha estat doblada al català.

## Argument

Quan involuntàriament envia alguns dels seus homes a una trampa, el Capità Peter Blood, un metge irlandès convertit en pirata i que va lluitar contra la flota espanyola, decideix rescatar-los. Han estat fets presoners i esclavitzats per l'espanyol Marquès de Rinconete que els està utilitzant per a la recol·lecció de perles. Amb ajuda de la filla del Marquès, Isabelita, no solament aconsegueix rescatar els seus homes sinó que també venç el Marquès en una batalla.

## Repartiment

* Louis Hayward: Capità Peter Blood
* Patricia Medina: Isabelita Sotomayor
* George Macready: Marqués de Riconete
* Alfonso Bedoya: Carmilio
* Dona Drake: Pepita Maria Rosados
* Lowell Gilmore: George Fairfax
* Wilton Graff: Capità Alvarado
* Curt Bois: Rei Carles II d'Anglaterra
* Lumsden Hare: Tom Mannering
* Billy Bevan: Billy Bragg
* Harry Cording: Will Ward
* Duke York: Andrew Hardy
* Sven Hugo Borg: Swede
* Martin Garralaga: Antonio Viamonte
* James Fairfax: Nat Russell
* Alberto Morin: Miguel Gonzáles
I, entre els actors que no surten als crèdits :
* Nestor Paiva: Capità de la nau espanyola
* Georges Renavent: Comte Harrouch

## Al voltant de la pel·lícula

* La pel·lícula va ser produïda del 8 de novembre de 1949 al 10 de desembre de 1949.
* La pel·lícula té una continuació titulada Captain Pirate, dirigida per Ralph Murphy, estrenada el 1952.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Les aventures del capità Blood. esadir.cat.
* ↑ «Fortunes of captain Blood». The New York Times.
* ↑ (anglès) Les aventures del Capità Blood a Turner Classic Movies Database
# La vida que te espera

La vida que te espera és una pel·lícula espanyola dirigida per Manuel Gutiérrez Aragón.

## Argument

La història es desenvolupa a la Vall del Pas (Cantàbria). Gildo (Juan Diego), un pastor vidu que viu només amb les seves filles, en notar que li falta la seva vaca preferida, Vanesa, va a buscar-la i descobreix que s'ha ficat entre el bestiar d'un altre pastor de la vall, el seu veí Severo (Celso Bugallo). Aquest, el seu veí i rival, li diu a Gildo que com la vaca ha vingut al seu serral ell tindria el dret a quedar-se-la ("prendarla"). Mitjançant aquesta amenaça, li demana a Gildo que li lliuri el primer vedell que tingui la vaca i Gildo consent a contracor. En la propera escena, veiem que Severo té un fill a la ciutat que treballa de perruquer. Severo entra a la perruqueria contra els desitjos del seu fill, Rai (Luis Tosar) i comença a demanar que deixi la perruqueria i torni al camp i a la vida del pastor, ocasionant així una forta discussió entre tots dos. En aquest moment, la vida tradicional dels pastors està amenaçada per canvis polítics a nivell europeu, la qual cosa pot ser un agreujant per a l'estat fora de pollegiera del seu pare. De nou, en una de les cabanyes de la vall, veiem a Gildo treballant amb la seva filla gran, Val (Marta Etura) mentre la petita, Genia (Clara Lago) escolta música i balla. Gildo crida a Genia i li diu que baixi amb el vedell promès a la cabanya de Severo per lliurar-li però Genia diu que ha de fer un examen en el col·legi. Al final, Val intervé i sense que s'assabenti el seu pare porta el vedell a Severo. En veure l'animal Severo li diu que l'hi porti una altra vegada perquè no és de la mateixa vaca. Val diu que ho pot demostrar amb els papers del veterinari, deixa l'animal allà i se'n va. Severo de sobte apareix en el camí, la rapta violentament, lligant-la com si ella fos un animal i la tanca amb el bestiar. En venir el seu pare a indagar la seva tardança, descobreix a la seva filla tancada i intenta alliberar-la. Severo torna i comença a barallar-se amb Gildo i en el forcejament Severo resulta mort. Aquests fets fan retornar al seu fill Rai (Luis Tosar) per fer-se càrrec del funeral, les seves propietats i el bestiar. Val ara es veu implicada en l'homicidi presumptament dut a terme pel seu pare i a poc a poc se sent fins i tot més atrapada en la vida aïllada que ha de compartir amb ell. Per sentiments de culpabilitat i també pel pes del secret que guarden tots dos es veu obligada a procurar relacions diplomàtiques amb Rai i se sorprèn a descobrir que aquest li desperta sentiments que van més enllà de la simple diplomàcia. El desenvolupament de la pel·lícula gira al voltant de l'estreta relació i complicitat que Val té amb la seva germana petita; les tensions dins de la relació claustrofòbica amb el seu pare i ara la difícil història d'amor amb Rai, el fill del seu enemic i víctima. Mentrestant la policia apareix i desapareix en la seva constant cerca de l'assassí.

## Repartiment

* Juan Diego: Gildo
* Luís Tosar: Rai
* Marta Etura: Val
* Clara Lago: Genia
* Celso Bugallo: Severo
# Laura Valle Velasco

Laura Valle Velasco (Vitòria, 1978) és una investigadora basca.

## Trajectòria

Llicenciada en biologia (2000) i bioquímica (2001) per la Universitat de Navarra, va marxar a Madrid, al Centre Nacional de Recerques Oncològiques, on va realitzar la seva tesi doctoral, sota la direcció de Miguel Urioste, sobre la genètica humana.
En 2006 es va traslladar a la Universitat Estatal d'Ohio, on es va especialitzar en la genètica del càncer, en particular del càncer colorrectal. Des de 2009 treballa en l'Institut de Recerca Biomèdica de Bellvitge, a Barcelona, on desenvolupa un projecte sobre el càncer de còlon hereditari.
Va ser guardonada amb el premi Jove Investigador en Genètica Humana i en 2012 va ser premiada amb una beca de recerca L'Oréal-UNESCO a Dones en Ciència.

## Referències

* ↑ Luchadoras de la ciencia. mujerhoy.com 10 de novembre del 2012 Consulta 9 de febrer del 2017
* ↑ Un hallazgo de relevancia mundial. El Diario Vasco 8 de novembre del 2015 Consulta 9 de febrer del 2017
* ↑ Càncer Hereditari. IDIBELL Consulta 9 de febrer del 2017
* ↑ Una investigadora vitoriana, premiada por sus trabajos sobre el cáncer de colon El Correo 6 de setembre del 2012 Consulta 9 de febrer del 2017
# Les bacants

Les bacants (en grec antic: Βάκχαι; en llatí: Bacchæ) és una tragèdia àtica de l'escriptor grec Eurípides, escrita l'any 406 aC.
Era la darrera obra d'una trilogia: Ifigenia a Àulida n'és la primera i l'obra desapareguda Alcmeó a Corint n'era la segona part. Va estrenar-se en els dionísia de la Macedònia històrica, en els quals va obtenir el primer premi.

## Personatges

* Dionís
* Bacants, cor
* Tirèsias, endeví cec
* Cadme, fundador de Tebes, avi de Penteu
* Penteu, rei de Tebes
* Servidor
* Missatger
* Agave, filla de Cadme, mare de Penteu

## Argument

Un estranger desconegut, que de fet és el déu Dionís (fill de Zeus i Sèmele) disfressat, arriba a la ciutat de Tebes, acompanyat per les seves seguidores, les bacants, representades pel cor, després d'un viatge per Àsia. Penteu, el rei de Tebes, s'oposa vivament al nou culte de Dionís, al que no reconeix com a déu i li recrimina el seu caràcter immoral. L'endeví i conseller del rei, Tirèsias, adverteix Penteu dels poders de l'estranger Dionís, i li explica que és descendent de Zeus i inventor del vi; però Penteu es nega a escoltar-lo i pretén reprimir violentament les dones de Tebes que s'han posat a seguir el culte i els rituals de Dionís. Llavors, tota una sèrie d'esdeveniments miraculosos comencen a tenir lloc a Tebes. L'estranger Dionís aconsella Penteu assistir discretament a les orgies, els rituals en honor de Dionís. L'enganya i el guia cap al lloc on es troben les bacants vestit de dona. Agave, mare de Penteu, participa en els rituals orgiàstics i, extasiada, al·lucina, creu que Penteu és una bèstia salvatge, i crida les altres bacants per esquarterar-lo. Quan més tard torna en si, s'adona de la seva equivocació gràcies al seu pare Cadme, qui li revela que Penteu és, en realitat, el seu fill, i se n'adona, així, del tràgic desenllaç. Aleshores, l'estranger Dionís apareix, mostra la seva identitat divina i castiga tota la família.

## Traduccions

* Les Bacants (volum 3 de les Tragèdies.) Traducció de Carles Riba. Barcelona, Curial Edicions Catalanes, 1977, ISBN 978-84-7256-112-0.
* Les Bacants. Traducció de Joan Alberich i Mariné. Barcelona, Edicions de la Magrana, 2006, ISBN 978-84-7871-604-3.
* Text original en grec, amb índex electrònic, al Projecte Perseus; ed. Gilbert Murray. Oxford. Clarendon Press, 1913.
* Text en anglès, amb índex electrònic, al Projecte Perseus; traducció de T. A. Buckley, 1850.
* Les Bacants. Traducció: Maria Rosa Llabrés Ripoll. Martorell: Adesiara, 2021. ISBN 978-84-16948-72-7.
* The Bacchae of Euripides-A Communion Rite, versió del grec a l’anglès del poeta africà i Premi Nobel de literatura Wole Soyinka, Nova York: Norton, 1974.

## Referències

* ↑ Riba, Carles "Notes preliminars" a: Tragèdies vol III: Helena, Les fenícies, Orestes, Ifigènia a Àulida, Les bacants, Resos. Barcelona: Curial, 1990, p. 125. ISBN 9788472561120

## Vegeu també

* Die Bassariden, òpera de Hans Werner Henze basada en Les bacants d'Eurípides.
# Les benignes

Les benignes (Les Bienveillantes) és una novel·la escrita en francès per l'escriptor americà Jonathan Littell. Va ser publicada a l'agost de 2006 (en català es va publicar el 2007 per l'editorial Quaderns Crema amb traducció de Pau Joan Hernández) i va guanyar el prestigiós Premi Goncourt. La novel·la narra en primera persona l'experiència vital d'un personatge fictici, Maximilien Aue, que va participar en la Segona Guerra Mundial com a oficial de les SS. El títol de l'obra remet a Èsquil i les seves erínies, deesses venjatives que persegueixen els homes culpables de matricidi o parricidi. Aquest mite és reescrit per Littell a través de la relació entre el protagonista i la seva germana, la figura de Thomas que li salva en diferents ocasions la vida, el pare desconegut i la mare que serà assassinada brutalment juntament al seu company sentimental. La narració es divideix en vuit parts que equivalen a danses típiques del segle xviii i que segueixen la cronologia de la guerra en el front de l'est, des de l'holocaust dels jueus a Polònia fins a la caiguda de Berlín.

## Novel·la controvertida
### Les dones

À quoi cela me serrait-il de perdre ainsi mon temps? (...) qui n'atendait de moi, au fond, qu'une seul chose?
A excepció de la germana del Dr. Aue, la visió que mostra el protagonista de les dones és marcadament misògina. Entèn que sota una aparença de fragilitat, la dona amaga un desig irrefrenable de posseir i dominar l'altre gènere.

### Els jueus

Les Juifs se sont eux-mêmes constitués comme "probleme", en voulant à tout prix rester à part'
El personatge de Thomas, el fidel amic del protagonista, fa una anàlisi de per què, segons el seu punt de vista, els jueus mereixen ser castigats. I és que segons ell, al cap i a la fi, mai no han volgut integrar-se a la vida ciutadana, sempre mantenint-se al marge. En aquesta actitud Thomas hi troba un menyspreu cap a tota la resta de la humanitat, cap als altres alemanys. És molt dur suportar la indiferència, és molt dur que als altres no els importis.

### L'escatològic

La merda com a tal està present a tota la novel·la. Després de perdre el paradís que constitueix el líquid amniòtic de la placenta, tot es torna a dur, difícil i pudent. Un somni recurrent serà aquell en el qual el protagonista és asfixiat per la seva pròpia merda a l'interior d'un lavabo.

## Notes

* ↑ Gallimard, p. 412
* ↑ Gallimard, p. 618

## Enllaços externs

* http://www.fabula.org/colloques/document982.php
# León Ferrari

León Ferrari (Buenos Aires, 3 de setembre de 1920 - Buenos Aires, 25 de juliol de 2013) fou un artista argentí.
Va estudiar Enginyeria a la Universidad de Buenos Aires i, després de graduar-se l'any 1947, va treballar amb el seu pare, arquitecte, pintor i fotògraf italià que va emigrar a l'Argentina el 1915. Ha presentat nombroses exposicions individuals, entre les quals destaquen les de la galeria Ruth Benzacar (Buenos Aires), Drawing Center (Nova York), Museo de Arte Moderno (Buenos Aires), Centro Recoleta (Buenos Aires) i Museu d'Art Modern de São Paulo. Entre abril i juny del 2009 la seva obra ha estat objecte d'una exposició al MoMA (Nova York) titulada Tangled Alphabets: León Ferrari and Mira Schendel.

## Referències

* ↑ «León Ferrari». Web. MACBA. [Consulta: 1r abril 2015].
# Licinia Sextia de agrorum

Licinia Sextia de agrorum modo va ser una antiga llei romana de les anomenades Agrariae establerta l'any 376 aC a proposta dels tribuns de la plebs Gai Licini i Luci Sexti Sextí Laterà, quan eren Tribuns militars amb poder consular Luci Emili Mamercí, Servi Sulpici Pretextat, Publi Valeri Potit, Luci Quint Cincinnat, Gai Veturi Cras Cicurí i Gai Quint Cincinnat. Prohibia posseir més de 500 jugeres de terra i més de 100 caps de ramat (bous) o 500 d'animals menors.
Abans de deu any un dels autors de la llei, Gai Licini, va ser condemnat perquè tenia en propietat mil jugeres junt amb el seu fill, però el va emancipar i no obstant va retenir la terra. Licini va haver de pagar una multa de deu mil asos per la denúncia del tribú de la plebs Popil·li Laenes.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 106.
# Licinia Sextia de sacerdotibus

Licinia Sextia de sacerdotibus va ser una antiga llei romana proposada per Gai Licini Estoló i Luci Sexti Sextí Laterà, tribuns de la plebs i datada l'any 368 aC quan era dictador Publi Manli Capitolí. Establia que en el lloc dels duumvirs sagrats (duumviri sacrorum) es crearien els decemvirs (Decemviri Sacris Faciundis o Decemviri sacrorum) amb les mateixes funcions.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 106-107 [Consulta: 8 abril 2022].
# Licinia sumptuaria

Licinia sumptuaria va ser una antiga llei romana aprovada el 96 aC sent cònsols Gneu Corneli Lèntul i Publi Licini Cras. Altres autors la suposen de l'any 106 aC quan va ser tribú de la plebs Publi Licini Lucul. Si fos el primer cas la llei es diria Cornelia Licinia sumptuaria (o Licinia Cornelia sumptuaria).
Els patricis hi tenien molt d'interès i el senat la va promulgar sense esperar el trinundinus (espera per l'aprovació d'una llei durant tres nones) ni l'aprovació del poble. Regulava acuradament la despesa i especial les despeses en els convits els dies de calendes, nones i de mercat (Nundines), fixant un màxim de cent asos i en les bodes un màxim de 200 asos. Els altres dies no es podia servir més de tres lliures de carn fresca i una lliura de peix salat, però en canvi les fruites i productes de la terra eren lliures.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 107 [Consulta: 9 abril 2022].
# Licinia de ludis Apollinaribus

Lex Licinia de ludis Apollinaribus va ser una antiga llei romana presentada a aprovació pel pretor urbà Publi Licini Var a petició del senat romà l'any 208 aC. La llei establia el dia de celebració dels Jocs d'Apol·lo o Ludi Apollinares, que fins aleshores es feien cada any sense un dia concret.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 103 [Consulta: 12 abril 2022].
# Liber de infantia Salvatoris

El Liber de infantia Salvatoris o Evangeli llatí de la infància i també anomenat de vegades Nativitat de Maria i de Jesús, és un evangeli apòcrif que forma part del que s'anomenen Evangelis de la infància i que s'inspira en el Protoevangeli de Jaume.
El text, escrit en llatí cap al segle ix sobre materials en llengua grega, es conserva en dos còdex de diferent contingut: el Còdex Herenford, del segle xii, conservat a la Biblioteca Nacional de París i el Còdex Arundel 404 conservat al Museu Britànic. L'Arundel atribueix el text a l'evangelista Mateu i l'Herenford diu que l'autor és l'apòstol Jaume.
El llibre és una relació sintètica de l'Evangeli del Pseudo-Mateu. El mateix autor comença explicant que les coses que dirà les va llegir en un altre lloc i que se li han esborrat de la memòria molts detalls. El llibre recull les dades ja conegudes i les reelabora per donar-les-hi una forma elegant i distingida. L'estil és planer i intel·ligible. Explica de manera concisa els fets principals de la vida de Joaquim i Anna, el naixement de Maria i la seva vida al Temple, el seu casament amb Josep i l'anunciació i el naixement de Jesús. Aquí s'acaba el Còdex Arundel, i l'Herenford segueix, recollint tradicions i llegendes generalment conegudes per altres documents, sobre la infància de Jesús, que semblen recollits en part de l'Evangeli del Pseudo-Tomàs.
Alguns detalls curiosos l'aparten d'altres textos, com ara l'explicació de què el portal o va néixer Jesús es trobava dins del poble i el va triar Josep, no perquè no hi hagués lloc on aixoplugar-se, sinó per la pobresa de la parella i la necessitat de tranquil·litat per part de Maria. Alguns crítics veuen en aquest llibre certes expressions docetistes, com el fet que el nounat no pesés res, i que el nen fos com una mena de condensació de la llum.

## Referències

* ↑ Piñero, Antonio. Todos los Evangelios. Madrid: EDAF, 2010, p. 244 i 308. ISBN 9788441421165.