OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Efecte fotorefractiu

L'efecte fotorefractiu es manifesta com una variació de l'índex de refracció d'un medi material fotoconductor i electroòptic induïda per una distribució no uniforme d'intensitat lluminosa. Fou observat per primer cop en el LiNbO3; des d'aleshores són molts els materials en què s'ha manifestat, malgrat que a principis de la dècada dels 90 es va observar aquest efecte en materials polimèrics orgànics. Són nombrosos els avantatges que tenen els polímers respecte dels cristalls inorgànics, raó per la qual el nombre de publicacions dels primers ha augmentat des del seu descobriment.
El primer procés físic necessari perquè es produeixi efecte fotorefractiu en polímers és la generació de càrregues mòbils en resposta a la il·lumninació del sistema. En els polímers, la generació de càrrega elèctrica la proporciona, generalment, una molècula coneguda com a fotosensibilitzador, que absorbeix la llum i es redueix injectant un forat en el material. El segon element és el transport de les càrregues generades i el tercer element necessari és la presència de trampes que capturen les càrregues mòbils. Tots aquests elements generen una distribució del camp de càrrega que es transforma en una variació de l'índex de refracció.
# Eivissa (desambiguació)

«Eivissa» té aquests significats:
* Eivissa, illa balear de les Pitiüses
* Eivissa (municipi), Municipi i ciutat de l'illa d'Eivissa
* Societat Esportiva Eivissa, L'Eivissa o Sa Deportiva, equip de futbol de la vila d'Eivissa fundat el 1957 i refundat el 1995, desaparegut el 2010
* Unió Esportiva Eivissa, equip de futbol de la vila d'Eivissa fundat el 2015
* Eivissa (revista)
* Bisbat d'Eivissa
# Eivissa (revista)

La revista Eivissa és una publicació semestral en català, que inicialment comptava amb col·laboracions en castellà. Publicada des del 1972 com a represa de la revista Ibiza, en castellà (amb alguna poesia en català i cançons i un refranyer de l'illa). La publicació es divideix en tres èpoques, ja que al llarg de la seva existència s'hi van produir canvis formals i d'entitat. Publicada en dues èpoques per la Societat Ebusus (1944-50) quan el seu màxim impulsor fou Antoni Costa Ramon, bibliotecari de la societat en aquell moment, i per l'Institut d'Estudis Eivissencs (1953-60) amb el nom d'Ibiza, En l'actualitat, i des de 1972 la publicació és editada per l'Institut d'Estudis Eivissencs.
La publicació és una de les responsables de la divulgació cultural a Eivissa i Formentera i embrió de l'Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, segons Enric Ribes i Marí, actual director. Les temàtiques de la revista són variades (història de les Pitiüses, arqueologia, botànica, creacions literàries, escriptors...) i els articles sempre tracten sobre aspectes de les Pitiüses. La majoria dels seus redactors són locals. Per la seva importància cal destacar treballs d'investigació i recerca, textos històrics i creacions literàries.

## Referències

* ↑ «Eivissa (revista)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El Institut d´Estudis Eivissencs presenta el número 49 de la revista Eivissa» (en castellà). Diario de Ibiza, 20-04-2011. [Consulta: 11 desembre 2016].

## Bibliografia

* Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Cinquè volum. Institut d'Estudis Eivissencs. Any 2001.
* Revista Ibiza. Primera i segona èpoques de l'Arxiu Històric d'Eivissa. Consulta a sala. (http://www.eivissa.es/portal/index.php?option=com_content&view=article&id=502&Itemid=565)

## Enllaços externs

* http://www.estudiseivissencs.cat/revistes.php# Arxivat 2011-09-16 a Wayback Machine.
* http://www.raco.cat/index.php/Eivissa/index

## Altres fonts consultades

* Entrevista presencial amb Enric Ribes i Marí, un dels actuals directors de la publicació.
# Eleuterio Quintanilla Prieto

Eleuterio Quintanilla Prieto (Gijón, Astúries, 24 d'octubre de 1886 - Bordeus, França, 18 de gener de 1966) fou un anarquista i pedagog asturià, deixeble de Francesc Ferrer i Guàrdia.

## Biografia

Pertanyia a una família nombrosa d'un conserge del mercat d'hortalisses. Als tretze anys començà a treballar com a aprenent de xocolater i freqüentà l'Ateneu Obrer de Gijón, on va aprendre esperanto i acabaria donant classes de matemàtiques i de francès. El 1901 fundà la revista Tiempos Modernos i el 1903 conegué Ricardo Mella Cea, amb qui fundà el 1904 la revista Tribuna Libre.
Comença la seva relació amb el moviment llibertari en el periòdic Solidaridad Obrera el 1909 i funda un any més tard amb Ricardo Mella Cea Acción Libertaria, alhora que participava en el Primer Congrés de la CNT en representació de les societats obreres asturianes. Quan tornà a Gijón va ser durament maltractat per la policia.
A Gijón, va fundar una escola neutra que va tenir com a deixebles a José Luis García Rúa i a Rafael Álvarez Palomo, i en la que hi col·laboraria Avelino González Mallada. El 1910 va representar els obrers en vaga en una polèmica pública al saló del consistori de Gijón, sent el seu oponent l'enginyer Orueta, que representava a la patronal. El 1911 es crea la CNT, ingressant en la mateixa els anarcosindicalistes de Gijón i La Felguera. En esclatar la Primera Guerra Mundial, Quintanilla i Mella es declaren aliadòfils, en la línia de Piotr Kropotkin i J. Grave, enfrontant-se a la posició oficial de la CNT, neutral, la qual cosa va portar Anselmo Lorenzo, el 1914 a distanciar-se d'Acción Libertaria. Tot i això, participà en l'organització de la vaga general de 1917 i en el Congrés de la CNT de 1919 advocà per la unitat d'acció amb la UGT.
Durant la dictadura de Primo de Rivera es va dedicar a l'ensenyament i deixà la lluita sindical directa, endara que participà en alguns mítings i mantingué una important influència entre els minaires asturians. Va participar en la maçoneria a través de la lògia Jovellanos número 337 de Gijón fins a 1933 quan se'l dona de baixa per falta d'assistència i pagament de les quotes. El 1934 es mostrà partidari de l'Aliança Obrera.
Des de 1937 va pertànyer al grup Orto de la FAI, amb el que deixa les seves activitats en la maçoneria. Durant la guerra civil espanyola va treballar en abastaments i el 1937 li confiaren la custòdia del Tresor Artístic d'Astúries i Santander pel seu trasllat a França. Segundo Blanco el nomenà president del Consell Nacional de la Infància Evacuada. Després de la caiguda d'Astúries es traslladà a Barcelona. El 1938 assistí com a conseller tècnic en la Conferència de Treball de Ginebra. El 1939 va sortir a l'exili al capdavant d'una colònia infantil. Durant l'ocupació alemanya a França fou enviat a una Companyia de Treballadors Estrangers de Roanne (Loira). Va morir el 1966 d'una hemorràgia cerebral.
En l'actualitat, un carrer porta el seu nom a la seva ciutat natal.

## Enllaços externs

* Anarquistes francmaçons a Astúries Arxivat 2006-06-24 a Wayback Machine.
# El còndor

El còndor (títol original: El Condor) és un western estatunidenc dirigit per John Guillermin i estrenat el 1970. Ha estat rodat a la província d'Almeria i ha necessitat la construcció d'una gran fortalesa que més tard ha estat reutilitzada en altres films. Ha estat doblada al català

## Argument

Luke, un presoner evadit, s'assabenta que el fort mexicà d'El Condor guarda les reserves d'or de l'emperador Maximilien. S'associa amb Jaroo, un cercador d'or, i tots dos persuadeixen una banda d'Apatxes d'ajudar-los a apoderar-se d'aquest fort fortament vigilat per la guarnició del general Chavez.

## Repartiment

* Jim Brown: Luke
* Lee Van Cleef: Jaroo
* Patrick O'Neal: Chavez
* Mariana Hill: Claudine
* Iron Eyes Cody: Santana
* Imogen Hassall: Dolores
* Elisha Cook Jr.: el vell presoner
* Gustavo Rojo: Coronel Anguinaldo
* Florencio Amarilla: Aguila
* Julio Peña: General Hernandez

## Referències

* ↑ «El còndor». esadir.cat.
* ↑ «El cóndor». The New York Times.
# Emergència al paradís

Emergència al paradís (títol original en alemany, Notfall im Paradies) és un telefilm alemany del 2018 dirigida per Peter Stauch. És el segon episodi de la sèrie d'ARD Doctora al paradís amb Anja Knauer com a doctora Filipa Wagner en el paper principal. Es va estrenar a Alemanya el 26 de gener de 2018 a la franja Endlich Freitag im Ersten. S'ha doblat al valencià per a À Punt, que va estrenar-lo l'11 d'agost de 2024.

## Sinopsi

La Filipa i en Daniel volen mudar-se a l’illa Maurici, però ell encara haurà de fer front a la tràgica mort de la seua dona abans de començar una nova vida.

## Producció

Emergència al paradís es va rodar a Maurici del 16 de maig de 2017 al 17 de juliol de 2017. La pel·lícula va ser produïda per Tivoli Film en col·laboració amb Two Oceans Production.

## Crítica

Els crítics de la revista TV Spielfilm van atorgar un dels tres punts possibles de les cinc categories de suspens, mentre que la resta de categories no van rebre cap punt. La conclusió va ser: "Sol, pastilles, dites intel·ligents: emergència a la televisió".

## Referències

* ↑ «Doctora al paradís». À Punt. [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ «Die Inselärztin - Notfall im Paradies». Crew united.
* ↑ «Die Inselärztin: Notfall im Paradies - Filmkritik» (en alemany). TV Spielfilm. [Consulta: 8 agost 2024].
# Eleccions legislatives belgues de 1939

Les Eleccions legislatives belgues de 1939 se celebraren el 12 d'abril de 1939, poc abans de començar la Segona Guerra Mundial. Guanyaren els catòlics, que formaren un govern presidit per Hubert Pierlot.
| Party | Cambra de Representants | Cambra de Representants | Cambra de Representants | Senat | Senat | Senat |
| Party | Vots | % | Escons | Vots | % | Esconss |
| Catòlics | 594,133 | 30,38% | 67 | 703,250 | 30,71% | 35 |
| Socialistes | 575,775 | 29,44% | 64 | 701,552 | 30,64% | 35 |
| Liberals | 335,966 | 17,18% | 33 | 402,326 | 17,57% | 16 |
| VNV | 164,253 | 8,40% | 17 | 177,666 | 7,76% | 8 |
| Comunistes | 90,856 | 4,65% | 9 | 115,308 | 5,04% | 3 |
| Rex | 83,047 | 4,25% | 4 | 94,543 | 4,13% | 1 |
| KVV | 62,548 | 3,20% | 6 | 62,976 | 2,75% | 3 |
| Altres | 49,692 | 2,54% | 2 | 32,209 | 1,41% | 0 |
| Total | 1,955,814 | 100% | 202 | 2,289,830 | 100% | 101 |
# Emplomada

L'emplomada, plomada o emplomissada és l'etapa de la vida d'una au que va des de l'eclosió fins al moment de començar a volar. Per als ocells altricials, els que passen més temps en condicions vulnerables al niu, l'etapa de nidificació i d'emplomada pot ser la mateixa. Per als ocells precocials, els que es desenvolupen i deixen el niu ràpidament, la curta etapa de nidificació ve seguida per una altra etapa d'emplomada més llarga.
Es considera que tots els ocells han emplomat quan les plomes i els músculs de les ales estan prou desenvolupats per volar. Un ocell jove que ha emplomat fa poc, però que encara depèn de la cura i l'alimentació dels pares, s'anomena poll o poll volander. Sovint, la gent vol ajudar els polls, ja que semblen vulnerables, però el millor és deixar-los sols. La Xarxa Nacional de Fenologia dels Estats Units defineix la fenofase (o etapa del cicle de vida) de l'emplomada de les cries d'ocells com "El moment en què deixen el niu. Això inclou tan joves incapaços de volar de manera sostinguda com polls que encara depenen dels adults".
En moltes espècies, els pares continuen tenint cura de les seves cries emplomades, ja sigui conduint-les a fonts d'aliments o alimentant-les. Els ocells són més vulnerables entre el moment de deixar el niu i abans de poder volar, tot i que un cop volen, les seves possibilitats de supervivència augmenten dràsticament.
Una espècie d'ocell, el gavotí antic (Synthliboramphus antiquus), emploma dos dies després de l'eclosió de l'ou, corrent des del seu cau fins a l'oceà i els seus progenitors. Un cop arriba a l'oceà, els seus pares el cuiden durant diverses setmanes. El comportament d'emplomada del gavotí és espectacular; l'adult condueix el pollet a la vora del penya-segat, on es troba la colònia, i el pollet es llançarà, intentant volar el més lluny possible, abans d'aterrar a l'oceà.
Altres espècies, com el somorgollaire comú (Uria aalge) i els xatracs, abandonen el lloc de nidificació mentre encara no poden volar.

## Referències

* ↑ Skutch, A.F.. Parent Birds and Their Young. Austin: University of Texas Press, 1976. ISBN 9780292746343.
* ↑ Gill, Frank. Ornithology. 3rd. Nova York: W.H. Freeman and Company, p. 491.
* ↑ «What to do if you find a baby bird».
* ↑ Gill, Frank. Ornithology. 3rd. Nova York: W.H. Freeman and Company, p. 492.
* ↑ As shown in this National Geographic video.
# Energies renovables a Itàlia

Les energies renovables s'han desenvolupat ràpidament a Itàlia durant la darrera dècada. El ràpid creixement en la implementació de les energies solar, eòlica i bioenergia van portar Itàlia a produir el 40% de la seva electriciat a partir de fonts renovables el 2014. La producció d'energia solar sola representava el 8% de la producció elèctrica total el 2014, fent Itàlia el país amb una contribució més elevada de l'energia solar.
L'impuls en la producció d'energia verda al país prové de la necessitat de reduir la forta dependència històrica del país en els combustibles fòssils i hidrocarburs provinents de l'Europa de l'Est, l'Orient Mitjà i Amèrica del Nord, i per complir amb el Protocol de Kyoto signat el 1997 i implementat el 2005. Així, Itàlia va implementar incentius econòmics per desenvolupar la producció d'energia renovable.
El percentatge d'energia renovable al consum brut total d'energia havia crescut al 17,1% el 2014. Aquesta xifra ha crescut de forma constant i actualment és un dels principals components del consum nacional energètic. Totes les 8.047 comunes (municipis) d'Itàlia han implementat alguna font d'energia renovable, amb l'energia hidroelèctrica com a líder en termes de producció. La bioenergia, l'energia eòlica i la geotèrmica també contribueixen a la demanda nacional d'energia.

## Referències

* ↑ «Il rapporto Comuni Rinnovabili 2015» (en italian). Legambiente. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ Petri, Rolf «Dalla ricostruzione al miracolo economico». Storia d'Italia. La Repubblica 1943-1963, Vol. V (a cura di Giovanni Sabbatucci e Vittorio Vidotto). Laterza [Rome-Bari], 1997, pàg. 313 and 352.
* ↑ «Share of renewables in energy consumption in the EU rose further to 16% in 2014. Eurostat News Release, 10 February 2016.».
# Emirates Cup (ciclisme)

L'Emirates Cup era una cursa ciclista professional d'un dia que es disputava als Emirats Àrabs Units. Es va crear el 2009, i va formar part de l'UCI Àsia Tour amb categoria 1.2.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2009 | Ayman Ben Hassine | Abdelbasset Hannachi | Omar Hasanein |
| 2010 | Malcolm Lange | Erwan Brentech | Benjamin Giraud |

## Referències

* ↑ «UAE Cup (Eau) - Cat.1.1». [Consulta: 1r novembre 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès a siteducyclisme.net
# Eli Serapió

Eli Serapió (en llatí Aelius Serapion o Sarapion, en grec antic Σεραπίων) va ser un distingit sofista i retòric d'Alexandria del temps d'Hadrià (segle ii). Entre les seves obres s'esmenta un petit treball sobre astrologia. Un epigrama seu consta a l'Antologia grega. Era el pare de Mara Bar Serapió.
El Suides també esmenta algunes de les seves obres:
* Ηερί τῶν ἐω ταἰς μελέταις άμαρτανομένων
* Ἀκροάσεων βιβλίας
* Πανηγνρικὸς ἐ? Ἀδριανῷ τῷ βασιλεῖ
* Βουλευτικὸς Ἀλεξανδρεῦσιν
* Εἰ δικαίως Πλάτων Ὅμηρον ἀπέπεμ?ε τῆς πολιτείας
* Τέχνη ῥητορική

## Referències

* ↑ «A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Septi'mius, Sera'pion» (en anglès). [Consulta: 14 agost 2020].
# Enric Tarrés Roselló

Enric Tarrés Roselló, conegut futbolísticament com a Tarrés (Eivissa, 27 de febrer de 1990) és un futbolista eivissenc que juga com a defensa.

## Trajectòria esportiva

Enric Tarrés es va formar a les categories inferiors del CF Ràpid d'Eivissa. L'any 2005, amb 15 anys, va deixar la seva illa natal, per formar-se al Vila-real CF, on va ingressar en categoria cadet. A l'equip de la Plana va militar tres temporades més, com a juvenil.
L'any 2009 Tarrés va fitxar pel RCD Espanyol B de Segona B, però una inoportuna lesió a la mà el va deixar sense fitxa amb el filial periquito. Ja recuperat, en el mercat d'hivern va ser cedit al Palamós CF de Tercera Divisió. La temporada següent també la va començar a l'RCD Espanyol B (que havia descendit a Tercera Divisió) i al mercat d'hivern va ser cedit a la UE Sant Andreu de Natxo González, però tampoc va gaudir de gaires oportunitats a la Segona B, ja que tan sols va disputar l'intrascendent últim partit contra el CE Castelló.
L'estiu 2011 la UE Sant Andreu va experimentar una gran renovació, amb canvi a la presidència i a la banqueta i una renovació pràcticament total de l'equip. Tarrés va ser un dels 5 únics jugadors que es va mantenir a l'equip, ja desvinculat de l'Espanyol B.

## Referències

* ↑ «Estadístiques d'Enric Tarrés» (en alemany). transfermarkt.de.
* ↑ «Synooh (01/06/2009). Enric Tarrés: "Villarreal es el mejor lugar para progresar como futbolista y como persona".». Arxivat de l'original el 2010-01-26. [Consulta: 20 octubre 2011].
* ↑ «Sentiment Perico (07/08/2009). "Enric Tarrés, central del Villarreal juv., fitxa per l'Espanyol "B"."». Arxivat de l'original el 2010-07-22. [Consulta: 20 octubre 2011].
* ↑ El Punt Avui (19/12/2009). "El Palamós fitxa Enric Tarrés, defensa de l'Espanyol B."
* ↑ Web oficial UE Sant Andreu (01/02/2011). "Enric Tarrés ja és andreuenc."
* ↑ Web oficial UE Sant Andreu (01/07/2011). "Enric Tarrés continuarà al Sant Andreu!"

## Enllaços externs

* Tarrés a FutbolMe
# Enric Tomàs i Urpí

Enric Tomàs i Urpí (Barcelona, 7 de desembre de 1912 - Mauthausen, 7 de maig de 1945) fou un fonedor català, presoner i kapo del camp de concentració de Mauthausen-Gusen. Allà hi assumí càrrecs de vigilància i fou conegut per perpetrar assassinats en sèrie de companys internats.

## Biografia

Nascut al barri d'Hostafrancs de Barcelona, es va traslladar a Sabadell amb la seva família (pares, Enric i Àngela, i germans, Enric i Joan) a finals dels anys 1920. Tomàs residia al carrer de Fra Luis de León, 63. Era membre de la Junta Directiva d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) i durant la guerra civil va combatre com a milicià de la columna Macià-Companys.
Un cop acabada la guerra, es va exiliar a França, i el 16 de maig de 1939 va ser internat al camp de refugiats de Barcarès amb el número 8.927. Posteriorment, va ser traslladat al camp de Les Alliers. El 20 d'agost de 1940, dos mesos després que la França de Vichy firmés l'armistici amb l'Alemanya nazi, va ser deportat des del camp d'Angulema a Mauthausen en un comboi on hi anaven 927 refugiats espanyols. Va ingressar a Mauthausen amb el número 4.013, i després va ser traslladat al subcamp de Gusen. Allà, es va convertir en Kapo (encarregat de la vigilància) de les barraques 22 i 31, on els seus companys el recorden per la seva brutalitat. Montserrat Roig, en el llibre Els catalans als camps nazis, va recollir diversos testimonis sobre els maltractaments i assassinats comesos per ell. Segons Prisciliano García, una nit que estava de guàrdia, amb l'excusa d'evitar sorolls que poguessin molestar els guàrdies de les SS, va assassinar 38 companys que es queixaven. En declaracions de Jacint Cortés, un altre deportat, al barracó 31 pràcticament no hi va quedar cap supervivent, ja que Urpí a la més mínima falta que pogués molestar a ells o als guàrdies, col·locava els seus companys davant la reixa de filferro i els colpejava al clatell, fins que morien del cop o s'electrocutaven en caure al filferro.
Va ser alliberat el 5 de maig de 1945, i va morir assassinat dos dies després. El responsable de la venjança va ser un republicà asturià, a qui va anar a saludar i que, en reconèixer-lo, va treure la pistola i va descarregar-li tot el carregador al cap. Tomàs no va adonar-se que havia anat a saludar el fill d'un pres del camp de Gusen que ell mateix havia assassinat a les dutxes.

## Referències

* 1 2 3 4 Berenguer, Arnau. «Enric Tomàs i Urpí». HistoriaDeSabadell.com, 18-08-2019. [Consulta: 28 maig 2021].
* ↑ Museu d'Història de Sabadell Exposició: Deportats, 60 sabadellencs als camps nazis, 14-02-2019, pàg. 30.
* ↑ Gavilanes Laso, José Luis. «Los españoles menos buenos de Mauthausen» (en castellà). LaNuevaCrónica.com. [Consulta: 25 desembre 2019].

## Enllaços externs

* El "kapo" sabadellenc de Mauthausen: de víctima dels nazis a col·laboracionista
# Izz al-Din

Izz al-Din és el nom dels següents personatges:
* Izz al-Din Aybak, sultà mameluc bahria 1250-1257
* Izz al-Din Masud I ibn Mawdud ibn Zangi, cinquè atabeg zengita de Mossul
* Izz al-Din Masud II, atabeg zengita de Mossul de 1211 a 1218
* Izz al-Din Kaykaus I, sultà de Rum
* Izz al-Din Kaykaus II, sultà de Rum
* Izz ad-Din al-Malik al-Muzzim Kilidj Arslan II ibn Masud, sultà de Rum
* Izz al-Din Husayn Shansabani, sobirà shansabànida de Ghur, probablement amb títol d amir.
* Izz al-Din Balban-i-Yuzbeki, sultà de Bengala de 1258 a 1260
* Malik Izz al-Din ibn Rukn al-Din Mahmud (+ 1382) fou malik mihrabànida de Sistan del 1352 al 1380
* al-Hadi Izz al-Din ibn al-Hasan imam zaidita del Iemen proclamat el 1523
# A Nosa Terra

A Nosa Terra va ser l'òrgan d'expressió de les Irmandades da Fala (1916-1932) i del Partit Galleguista (1932-1936). Es va editar íntegrament en gallec i va ser fonamental per a l'extensió de l'ideal galleguista. Es van publicar en total 422 números.

## Periodicitat

A Nosa Terra va tenir una periodicitat molt variable. Va començar publicant-se desenalmente per a sortir quinzenalment fins a la Dictadura de Primo de Rivera, durant la qual es va publicar mensualment. Al juny de 1933 va tornar a la periodicitat desenal.

## Història

El primer número va sortir el 14 de desembre de 1916 a La Corunya i constava de vuit pàgines. Antón Villar Ponte va ser el seu director fins a la IV Assemblea de les Irmandades da Fala (1922). A partir de llavors serà Víctor Casas qui dugui el pes real de la direcció, encara que nominalment van ser directors Alexandre Bóveda, Aquilino Iglesia Alvariño en 1933 o Ramón Suárez Picallo en 1934. L'1 de febrer de 1932, poc després del naixement del Partit Galleguista, es va convertir en el seu òrgan d'expressió oficial i la redacció es va traslladar a Pontevedra. Al juny de 1933 es va deixar de publicar durant algun temps a causa de dificultats financeres. En 1917 comptava amb 2.000 subscriptors. En 1931 amb 500 i en 1935 amb 1.000, encara que es desconeix el tiratge exacte. Els recursos econòmics de la publicació provenien de les subscriciones, de la publicitat, de les donacions dels emigrats gallecs d'Amèrica i de les Irmandades da Fala primer i el Partit Galleguista després.
El 17 de juliol de 1936 va sortir l'últim número d'A Nosa Terra.

## Col·laboradors

A A Nosa Terra van col·laborar gairebé tots els intel·lectuals galleguistes del primer terç del segle XX:
* Manuel Blanco Torres
* Ramón Cabanillas
* Amado Carballo
* Ricardo Carballo Calero
* Leandro Carré
* Castelao
* Evaristo Correa Calderón
* Xosé Filgueira Valverde
* Gonzalo López Abente
* Antón Losada Diéguez
* Manuel Antonio
* Xaime Quintanilla
* Luís Peña Novo
* Luís Porteiro Garea
* Aurelio Ribalta
* Vicente Risco
* Xoán Vicente Viqueira
# Cavallet

«Cavallet» té aquests significats:
* Cavallet (constel·lació)
* Cavallet o Cavall marí (o Hipocamp)
* Cavallet o Cavall de mar (Hippocampus ramulosus)
* Cavallets, figura del bestiari popular català
* Cavallet (moble)
* Cavallet (eina)
* Cavallet de joguina
* Cavallet (o gaig blau)
Viccionari