OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Aqueloos

* Per a altres significats, vegeu «Aqueloos».
El riu Aqueloos (en grec: Αχελώος; grec antic: Ἀχελῷος, llatí: Achelous) és un riu de Grècia que neix a les muntanyes del Pindos, a la regió de l'Epir i desemboca a la mar Jònica, fent frontera entre Etòlia i Acarnània. A l'edat mitjana i fins al segle xix fou anomenat Aspropótamos (grec: Ασπροπόταμος), que significa 'riu blanc', en referència al color de les seves aigües.
A l'antiguitat, marcava el límit entre Acarnània i Etòlia, però en temps de Tucídides, el territori d'Eníades, ciutat d'Acarnània situada a la desembocadura, s'estenia més enllà del riu. Habitualment era considerat part d'Etòlia, però ocasionalment també d'Acarnània. A la part baixa del seu curs, la plana per la qual discorre era celebrada per la seva fertilitat, però estava coberta en gran part de pantans, que es van formar pels desbordaments de l'Aqueloos.
L'any 1359, la batalla d'Aqueloos entre les forces albaneses sota el comandament de Peter Losha i el Despotat d'Epir sota el comandament de Nicèfor II Orsini va tenir lloc prop del riu Aqueloos. Nicèfor II va ser derrotat i assassinat durant la batalla, i es van establir dos nous estats a la zona, el Despotat d'Arta i el Despotat d'Angelokastron i Lepant.

## Mitologia

Segons la mitologia grega, Aqueloos era un déu fluvial, fill d'Ocèan i Tetis. Homer, que l'anomena Κρείων Ἀχελώϊος ('sobirà' o 'déu Aqueloos'), el considera el més important de tots els déus fluvials. Aquest déu representava l'aigua potable i tenia el poder de posseir diverses formes, entre les quals la de serp i la de brau. Hom li atribueix diferents amors: amb Melpòmene, amb qui hauria tingut les sirenes, i amb les muses. És molt conegut l'episodi de la seva lluita contra Hèracles per aconseguir a la princesa nimfa Deianira, i durant el combat va adoptar formes diverses. La darrera va ser la d'un brau, però l'heroi li va arrencar una banya i el riu es va considerar vençut (altres versions diuen que l'heroi va canviar el curs del riu amb dics artificials). La banya arrencada la van utilitzar les nimfes com a cornucòpia o, segons una altra versió, Aqueloos va donar a Hèracles una banya d'Amaltea, la veritable cornucòpia, per recuperar la seva.

## Notes

* ↑ Els antics ofereixen els noms de Toas, Axen i Testi.
* ↑ Ja Dionisi el Periegeta al·ludeix a aquesta realitat quan el qualifica de ἀργυροδίνης, 'de remolins argentats'. Dionisi diu que les fonts del riu eren a prop d'un lloc anomenat Calcis.
* ↑ Ovidi anomena Aqueloides ('filles d'Aqueloos') les sirenes (Les Metamorfosis, V 552).

## Referències

* 1 2 3 Smith, William (ed.). «Achelous». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 21 novembre 2023].
* ↑ Fine, John V. A. The late medieval Balkans : a critical survey from the late twelfth century to the Ottoman conquest. Ann Arbor: University of Michigan Press, 1994, p. 348-351. ISBN 9780472100798.
* ↑ Hesíode, Teogonia, 341.
* ↑ Homer, Ilíada, II 20, 194.
* ↑ Ilíada, XXI 193.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 41. ISBN 9788496061972.
# Ronay

Ronay (en gaèlic escocès: Rònaigh) és una illa deshabitada localitzada en el grup de les Hèbrides Exteriors, a Escòcia. L'illa està situada a escassa distància de la costa est de Grimsay. El nom de l'illa procedeix del nòrdic antic, i significa "illa escarpada". L'illa té una àrea de 563 hectàrees i una alçada màxima de 115 metres al cim del Beinn á Charnain .=
L'any 1826 l'illa albergava una població de 180 persones, però l'any 1831, amb l'emigració forçada que hi va haver als Highlands (Highlands Clearances) tota la població va ser evacuada amb la finalitat de buidar l'illa per dedicar-la al pasturatge d'ovella.
L'illa roman deshabitada des dels anys 1920.
Ronay està envoltada per moltes altres més petites, incloent Eilean na Cloiche al sud-est, Eilean l Fhèidh a l'est, Flodaigh Mòr al nord-est, Haunaray al nord, i Garbh Eilean Mor entre ella i Grimsay. El nord forma una península anomenada Rònaigh Beag. La secció central conté set o més llacs, que proporcionen un subministrament d'aigua dolça. L'illa sencera és aspre, coberta d'afloraments i monticles, que poden haver estat parcialment erosionades pel sobrepasturatge. Hi ha tres pics principals, Beinn Rodagraich (99m) al sud, el Beinn a' Chàrnain a l'est (115m) que incorpora Cnoc Mòr i Beinn an t-Sagairt, i el tercer en Ronaigh Beag, que s'eleva a 74m.

## Referències

* ↑ 2001 UK Census per List of islands of Scotland
* 1 2 3 Haswell-Smith, Hamish. The Scottish Islands. Edinburgh: Canongate, 2004. ISBN 978-1-84195-454-7. }
* ↑ Ordnance Survey. Get-a-map [mapa].
* ↑ Iain Mac an Tailleir. «Placenames». Pàrlamaid na h-Alba. Arxivat de l'original el 2008-05-29. [Consulta: 28 juliol 2007].
# Riu Paranaíba

El riu Paranaíba és un riu que discorre, en sentit est-oest, pel centre-sud del Brasil i que constitueix la frontera natural entre els estats de Goiás (pel sud), Mines Gerais (per l'oest) i Mato Grosso do Sul (per l'est), així com de les regions Sud-est i Centre-Oest. Neix a 1.148 m d'altitud, al nord de la Serra da Canastra, en la Serra de Mata da Corda, pertanyent a Mines Gerais, i té una longitud total de 1.370 km Es pot dividir en tres trams: l'alt Paranaíba, que va des del seu naixement fins al quilòmetre 370; el Paranaíba mitjà, des d'aquest últim punt fins a l'embassament de Cachoeira Dourada; i el baix Paranaíba, des d'aquella fins a la seva confluència amb el riu Grande per a, junts, formar el Paraná.
En el curs mitjà rep afluents arribats del Centre-Oest (rius São Marcos i Corumbá) i recorre prop de 125 km per valls estretes i encaixades de marges escarpades. Aquest tram discorre per terrenys pertanyents al període precàmbric i correspon a la part del territori brasiler que destaca per la seva riquesa diamantífera, tant en el costat mineiro (de Mines Gerais) com en el costat goiano (de Goiás).
En penetrar el riu a l'altiplà basàltic, comencen a sorgir els aspectes que caracteritzen la major part del curs del Paraná en territori brasiler, com són l'existència de grans desnivells en altiplans escalonats, la qual cosa justifica que els cursos d'aigua presentin llargues tirades tranquil·les, interromputs per esglaons que conformen salts o trencades. El baix Paranaíba té una tirada molt tranquil·la amb pendent, i travessa una vall àmplia cap on flueixen els seus afluents goians, els rius Meia ponte i dos Bois. El Paranaíba assenyala el límit natural dels estats de Goiás i Mines Gerais a la zona del Triângulo Mineiro, i el de Minas Gerais i Mato Grosso do Sul, que, a més, és l'únic tram navegable durant 120 quilòmetres.
# Rosxa

Rosxa (en rus: Роща) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 331 habitants, pertany al districte de Salsk.

## Referències

* ↑ Генеральный план Сальского городского поселения, утвержденный Решением Собрания депутатов Сальского городского поселения от 07.06.2012 № 224/ Администрация Сальского городского поселения /adm-salsk.ru
* ↑ «Главная::Федеральная служба государственной статистики». www.gks.ru. Arxivat de l'original el 2010-12-03. [Consulta: 9 maig 2019].
# Romola Costantino

Romola Costantino (14 de setembre de 1930 - novembre 1988) va ser un destacat pianista, acompanyant i professor australià, que també va treballar com a crític de música, cinema i teatre.
Romola Costantino era filla de Napoleone Costantino (1889-1982), un funcionari italià a Austràlia, i de la seva esposa d'origen gal·lès Rosamond Lindner. Va estudiar al "NSW Conservatorium of Music" amb Alexander Sverjensky. Va ser llicenciada al "Royal College of Music" de Londres, on la seva actuació de graduació va ser la Rapsòdia sobre un tema de Paganini de Rakhmàninov.
Va donar moltes retransmissions i recitals per a l'ABC, sobretot com a acompanyant de músics com Ruggiero Ricci i Henryk Szeryng (en la seva quarta i última gira australiana el 1984).
Romola Costantino va oferir el primer recital de piano en solitari a l'Òpera de Sydney (10 d'abril de 1973; a un públic convidat, i va participar en la primera actuació pública a la sala de música de l'Òpera (amb el Carl Pini Quartet i Walter Sutcliffe auspicis de Musica Viva Austràlia). També va formar un conegut duo de piano amb Lance Dossor.
Va formar part del comitè inaugural del "Gremi d'Accompanistes del Sud d'Austràlia" el 1983, i va ser presidenta del Gremi del 1984 al 1986.
Va gravar la Sonata Arpeggione de Schubert amb Robert Pikler, viola, i el trio Kegelstatt de Mozart amb Pikler i Pamela Johnson, clarinet. També va enregistrar dues sonates per a piano de Schubert que Schubert havia deixat sense acabar i que van acabar Walter Dullo. Altres enregistraments inclouen La valse, de Ravel, i peces de Debussy i Fauré.
Va ser professora titular de la Universitat de Sydney. També va ser crítica musical del "Sydney Morning Herald" i crítica de cinema i teatre del "Sun-Herald".
El 1971 Romola Costantino es va casar amb George Enyi, artista i escultor, i de vegades va utilitzar el seu nom casat Romola Enyi.
Va ser consultora musical de la pel·lícula Between Wars (1974).
Els honors del Dia d'Any Nou de 1978, va ser nomenada Oficial de l'Orde de l'Imperi Britànic pels seus serveis a les arts.
Romola Costantino va morir a mitjans de novembre de 1988, als 58 anys. Molts dels seus programes i altres articles es troben a la Biblioteca Nacional d'Austràlia.

## Referències

* 1 2 Australia and New Zealand Music Research
* ↑ Gaylord Music Library Necrology Archived 9 April 2009 at the Wayback Machine
* ↑ SMH Memorial Notice 6 November 2008
* 1 2 State Library of NSW
* 1 2 ADB:Alexander Sverjensky
* ↑ ACT Heritage Library
* ↑ Henryk Szeryng 1918–1988
* ↑ The Wolanski Foundation
* ↑ AGSA Newsletter March 2004
* ↑ Accompanists’ Guild of South Australia Inc.
* ↑ New York Viola Society
* ↑ ADB: Walter Dullo
* ↑ Ars Antiqua
* ↑ Calendar archive
* ↑ Midia
* ↑ Herbie Rides Again
* ↑ Walkabout with Malcolm Douglas
* ↑ bonza
* ↑ Anne Pender, Susan Lever, Nick Enright: An Actor's Playwright
* ↑ Yahoo! movies
* ↑ It's an Honour: OBE
* ↑ National Library of Australia
# S'Aresta

S'Aresta és una possessió del terme municipal de Llucmajor, Mallorca, situada al massís de Randa, entre el puig de Randa i la possessió de Binificat. Hi destaca la Cova de s'Aresta, situada sota la balma de la penya Falconera. En ella els franciscans fra Nicolau Caldés, fra Catany i fra Llobet s'hi retiraren el 1440 per mostrar la seva oposició a la reforma de l'orde franciscà. Aquesta comunitat donà lloc a la posterior construcció del Santuari de Nostra Senyora de Gràcia en el mateix lloc.
El nom de s'Aresta fa referència al fet que a les seves terres hi ha un petit contrafort del massís de Randa anomenat s'Aresta.

## Construccions

Les cases de la possessió presenten una disposició en línia, on hi ha l'habitatge humà, la pallissa, els estables i d'altres dependències agropecuàries. De forma aïllada, enfront de la casa i separades per la carrera, hom hi troba el forn i les solls entre altres dependències agropecuàries. Quant a instal·lacions hidràuliques destaca una cisterna al costat de l'habitatge.
L'habitatge humà és de dues altures. La façana principal està orientada al sud, amb obertures disposades de forma asimètrica i amb un rellotge de sol de l'any 1788 a un cantó del terrat. Es pot accedir a la planta baixa mitjançant dos portals, el principal és d'arc de mig punt amb llindar i dovelles, l'altre és allindanat. Flanquejant els portals hi ha una finestra allindanada amb ampit motllurat i dues finestres atrompetades. Sobre la planta baixa hi ha el porxo, que presenta dues finestres balconeres, dues finestres allindanades amb ampit motllurat i una finestra atrompetada.

## Jaciments arqueològics

A s'Aresta es troba el Conjunt prehistòric de s'Aresta, que conté unes poques restes amb ceràmica del que possiblement fou un poblat prehistòric.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 214. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 383. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Rosselló, V.M. Toponímia, geografia i cartografia. Universitat de València, 2004, p. 121. ISBN 9788437058528.
* 1 2 de Luna, J; i col «Arquitectura de Fora Vila Tom I» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 30. Arxivat de l'original el 5 de gener 2014 [Consulta: 3 gener 2014].
# Roelof Wunderink

Roelof Wunderink és un ex-pilot de curses automobilístiques neerlandès que va arribar a disputar curses de Fórmula 1. Va néixer el 12 de desembre del 1948 a Eindhoven, Noord-Brabant, Països Baixos.

## A la F1

Roelof Wunderink va debutar a la quarta cursa de la temporada 1975 (la 26a temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant el 27 d'abril del 1975 el GP d'Espanya al circuit de Montjuïc.
Va participar en un total de sis curses puntuables pel campionat de la F1, disputades totes a la temporada 1975, no aconseguint finalitzar cap cursa i no assolí cap punt pel campionat del món de pilots.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | Posició | Punts |
| 1975 | HB Bewaking Team Ensign | Ensign | Cosworth | ARG | BRA | SUD | ESP Ret | MON NVQ | BEL | SUE | HOL | FRA | | ALE | AUT NC | ITA NVQ | | - | 0 |
| 1975 | HB Bewaking Team Ensign | Ensign | Cosworth | | | | | | | | | | GBR NVQ | | | | USA Ret | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 6 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
# Roella

* Per a altres significats, vegeu «rosella».
El Roella és un dels diversos gèneres de plantes amb flor de la família de les campanulàcies.
És un gènere de plantes amb flor que es fan en arbustos petits. Creixen a les faldes pedregoses dels turons. Les seves grans flors blaves naixen a l'extrem de les branques, soles o en grup.
És un gènere endèmic de Sud-àfrica, on vint-i-quatre de les seves seixanta espècies es fan de manera natural en la província del Cap Occidental.

## Taxonomia

| Roella alpina Bond 1940 Roella amplexicaulis Dod 1901 Roella angustifolia Roxb. Roella arenaria Schlechter Roella bracteata A.DC. Roella bryoides Bueck Roella caespitosa Banks ex A.DC. 1839 Roella campestris A.DC. 1839 Roella cernua Brouss. 1805 Roella ciliata L. Roella cinerea A.DC. Roella compacta Thunb. ex A.DC. 1839 Roella cuspidata Adamson 1952 Roella decumbens Loud. Roella decurrens Andrews Roella dregeana A.DC. 1839 Roella dunantii A.DC. Roella eckloniana Buek Roella elegans Paxton 1839 Roella erecta Banks ex A.DC. 1839 Roella ericoides Spreng. 1824 Roella filiformis Poir. 1804 Roella fruticosa L'Hér. ex A.DC. 1839 Roella fruticulosa Classificada en la família de les Zygophyllaceae (DC.) Hereman 1868 Roella glabra Poir. 1804 Roella glabrella Banks ex A.DC. 1839 Roella glauca Buek Roella glomerata A.DC. 1839 Roella goodiana Adamson 1939 Roella gracilis Eckl. i Zeyh. 1837 | Roella incurva Banks ex A.DC. Roella insizwae Zahlbr. Roella interrupta Banks ex A.DC. 1839 Roella lateriflora Banks ex A.DC. 1839 Roella latiloba A.DC. 1839 Roella leptosepala Sond. Roella lightfootioides Schltr. Roella linifolia Roxb. Roella maculata Adamson 1952 Roella minor Buek Roella muscosa L. 1782 Roella nitida Banks ex A.DC. 1839 Roella paniculata Roxb. P.J.Bergius Roella pedunculata P.J.Bergius Roella pinifolia Thunb. ex A.DC. 1839 Roella prostrataEckl. i Zeyh. 1837 Roella psammophila Schltr. Roella recurva Banks ex A.DC. 1839 Roella recurvata A.DC. 1839 Roella reflexa Banks ex A.DC. 1839 Roella reticulata Lam. 1804 Roella rhodantha Adamson 1952 Roella rigidula Banks ex A.DC. 1839 Roella secunda Buek Roella spicata L. 1782 Roella squarrosa P.J.Bergius Roella tenuifolia Thunb. Roella ternifolia Willd. ex Harv. i Sond. Roella thunbergii A.DC. Roella triflora (R.D.Good) Adamson 1952 |

## Enllaços externs

* Imatges i breu text (anglès)
* Imatges
* Índex i autoritats taxonòmiques (anglès)
Viccionari
# Roemer Visscher

Roemer Visscher (Amsterdam, 1547 — Amsterdam, 19 de febrer de 1620) va ser un poeta, moralista i comerciant neerlandès de l'Edat d'Or neerlandesa.
Va participar en els cercles poètics renaixentistes, lluitant sobretot per la perfecció de la llengua neerlandesa i per introduir-la en l'ensenyament. Les seves poesies foren recollides en el volum Brabbeling (‘Barboteig’, 1612). Va escriure també un recull moralista en prosa, Sinnepoppen (‘Emblemes', 1614), revisat i editat el 1640 per la seva filla Ann Visscher, que també fou poetessa.

## Referències

* ↑ «Roemer Visscher». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sant Andreu de Bages

Sant Andreu de Bages és l'església parroquial, en part romànica, del poble rossellonès de Bages de Rosselló, a la Catalunya Nord.
Està documentada des del 903 (ecclesia S. Andreae de Bagis), però les transformacions posteriors fan difícil de reconèixer l'obra original.

## L'edifici

Inicialment era d'una sola nau amb absis semicircular a llevant, datable al segle xi. En un principi era coberta amb un embigat de fusta, però al segle xii se'n canvià la coberta per una volta de canó llis lleugerament apuntat, de pedra, sobre arcades laterals. Al segle xiii o xiv s'hi afegí una segona nau, al costat de migdia, enllaçada amb la nau principal per un gran arc de mig punt construït amb marbre de Baixàs. També l'absis fou sobrealçat al segle xiv, per tal d'incloure'l en les obres de fortificació del poble.
Al nord hi ha una capella funerària coberta amb volta ogival, construïda al segle xiv o xv. Està separada de la nau per una reixa de bella factura. Als segles xvi i xvii encara foren afegides a la nau lateral dues capelles més. La nau principal, a més, té un tram construït més tard, en època indeterminada, que l'allargassa cap a ponent; els dos trams estan units per un arc de diafragma transformat. La porta actual, a ponent, de mig punt, és també tardana, tot i que presenta una ferradura original molt ben conservada.
L'absis romànic, semicircular, presenta una base enterrada: la finestra, de doble esqueixada, queda actualment a 80 cm de la base. L'arrebossat que cobreix tot l'exterior de l'església impossibilita d'apreciar l'aparell original romànic, tot i que en alguns trams sí que és visible.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Ros 17. Sant Andreu de Bages». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7.
* Ponsich, Pere. «Bages de Rosselló: Sant Andreu de Bages». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
# Sant Andreu de Bellveí

Sant Andreu de Bellveí és l'antiga església sufragània del veïnat de masies disperses de Sant Andreu de Calders, del terme municipal de Calders (Moianès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Del conjunt antic de masies que formaven aquesta unitat parroquial, actualment només queden dempeus el Molí del Castell, Malniu, Comelles, la Casa Gran de Bellveí, Bellveí, que fou transformada en una petita colònia industrial i la masia de Sant Andreu, al costat de ponent de l'antiga església de Sant Andreu.

## Arquitectura

Antiga església parroquial, situada prop el riu Calders, a la qual sols resten les parets laterals del seu primitiu estil romànic, conservant-se, sobretot, la del sector nord i els absis central i laterals que es troben a l'est, mancant-li tota la coberta. L'interior és ple de runa; s'insinua l'escala de pujar al cor. La forma dels absis és trapezoïdal. Als absis és on es troben els carreus millor treballats i escairats. La resta és pedra amb argamassa.
La façana de ponent, que és on hi havia la porta d'entrada, és inexistent. Considerada com a romànica, són pocs els elements que permeten catalogar-la com a tal, donat el seu estat ruïnós.

## Història

La primera notícia que es troba és la del testament de Guillem de Ramon de Calders, del 1107, que al deixar els seus béns, reparteix la meitat dels mateixos entre Sant Pere de Vic, Sant Benet de Bages i Sant Andreu de Calders. Des del segle xv fou sufragània de l'església parroquial de Calders i ho va ser fins a l'any 1875, encara que no es deixà de celebrar-hi la missa. Segons Visites Pastorals se sap que hi havia l'altar de Sant Isidre i el de Santa Maria Sassala, a més de l'altar Major.
Al costat, i al cantó nord, hi tenia el cementiri. Al cantó de ponent, a pocs metres de l'església, s'hi va construir una casa i molí, avui també enrunats.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església de Sant Andreu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].

## Bibliografia

* BENET I CLARÀ, Albert, JUNYENT I MAYDEU, Francesc i MAZCUÑAN I BOIX, Alexandre. "Sant Andreu de Bellveí". A Catalunya romànica. XI. El Bages. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-57-8
* GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6.
# Sant Andreu de Baén

Sant Andreu de Baén és una església parroquial romànica del poble de Baén, pertanyent al terme de Baix Pallars, del Pallars Sobirà. Formava part de l'antic terme de Baén. Està situada en un turó de 1066 metres d'altitud, en el costat sud-est del poble de Baén. Té categoria de parròquia, de la qual depenien les esglésies sufragànies de Buseu, Sant Sebastià de Buseu i Useu, però actualment és portada des de la parròquia de Sort.

## Descripció

És una església d'una sola nau amb absis a llevant, tot dins de les característiques línies del romànic del segle xi. Malgrat la seva antiguitat, hi ha molt poques dades documentals, d'aquesta antiga església parroquial. Un arc presbiteral en degradació uneix la nau amb l'absis. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble biaix capçada per un arc de mig punt tallat en un sol bloc de pedra. La porta original és a migdia, i presenta un arc de mig punt, però actualment està tapiada, i l'accés a l'església és per la façana oest. Damunt d'aquesta façana oest es dreça un campanar d'espadanya que, en èpoques més recents, es va tapar per darrere amb un mur que li confereix aspecte de campanaret rectangular.
L'església té una absidiola de planta rectangular a migdia, i en el mur de tramuntana es marca l'arc de la que devia ser l'absidiola simètrica pel nord, que no s'ha conservat. Tant les absidioles com el campanaret abans esmentat són obra del segle xvii. La coberta a doble vessant ha estat modernament refeta, però podria correspondre bàsicament a l'original. El parament dels murs laterals és obra romànica, del segle xii, dins del tipus de construcció romànica rural. Conserva part de l'arrebossat original.

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Baén». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 juliol 2017].

## Bibliografia

* DALMAU i Argemir, Delfí: Campanars parroquials de torre de Catalunya, pàg. 705. Lliçà de Vall, 2014. pdf.
* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* MADOZ, Pascual: Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. III, págs. 300-301. Madrid: Establecimiento literario-tipográfico La Ilustración, 1847. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Baén». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
* Roig i Deulofeu, Albert. «Sant Andreu de Baén». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 217-218 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.