OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giacomo Insanguine

Giacomo Insanguine (Monopoli, 1730 - Nàpols, 1795) fou un compositor i organista italià.
Estudià a Nàpols amb Francesco Feo i Girolamo Abos en el conservatori Dei Poveri di Gesu Cristo i amb Francesco Durante en el de San Onofrio, on tot seguit es va fer alumne de Carlo Cotumacci, al que primer (1767) secundà i després, a la seva mort (1785), substituí en la docència. a partir de 1774 treballà com a organista en la Cappella del tesoro de San Gennaro, de la que en fou nomenat maestro el 1781, amb el que vingué a succeir a Lorenzo Fago.
Fou particularment hàbil en la reelaboració i integració d'obres alienes, fins al punt de merèixer el sobrenom de <mestre dels fragments>.
Durant la seva tasca de professor en el conservatori de Sant Onofrio Capuana, tingué entre altres alumnes a Pietro Casella. Autor destacat de l'escola napolitana, refeu òperes d'altres compositors per a empresaris. Foren d'èxit L'osteria di Marechiaro (1768), Lo funnaco revotato (1756), Didone abbandonata (Metastasio, 1770), Arianna e Teseo (1773), Le astuzie per amore (1777), i Calipso (1782). A més el 1771 completà l'òpera de Giovan Tomaso di Maio Eumene.
La seva producció comprèn composicions sacres, entre altres Cantata pel trasllat de la sang de S. Genar, Els vots de David per Salomó expressats en els Salm LXXI, misses, motets, àries, sonates i peces per a orgue.

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 613. (ISBN 84-7291-226-4)
# Giacomo Lauri-Volpi

Giacomo Lauri-Volpi (Lanuvio, Laci, 11 de desembre de 1892 – Burjassot, 17 de març de 1979) va ser un tenor Italià que va desenvolupar la seua carrera a Europa i Amèrica durant quaranta anys.
Va quedar orfe a l'edat d'onze anys. Després de concloure l'educació secundària al seminari d'Albano i de graduar-se per la Universitat de Roma La Sapienza, va començar els estudis de cant amb el baríton Antonio Cotogni en l'Accademia Nazionale di Santa Cecilia de Roma. Va debutar amb gran èxit com a Arturo en I puritani de Bellini a Viterbo, el 2 de setembre de 1919; amb el nom artístic de Giacomo Rubini, com a homenatge del tenor favorit de Bellini, Giovanni Battista Rubini. Quatre mesos després, el 3 de gener de 1920, va revalidar el seu èxit amb el debut al Teatro Costanzi de Roma. En aquesta ocasió va usar el seu nom vertader, interpretant Manon Lescaut de Puccini, en companyia de Rosina Storchio i Ezio Pinza.
El 1922 va debutar amb èxit al Gran Teatre del Liceu a Rigoletto. L'any 1929 va obtenir un gran èxit en La Scala de Milà, com a Arnoldo en la producció commemorativa del centenari de Guillaume Tell de Rossini.
Va ser una estrella del Metropolitan Opera en la dècada del 1920, cantant al costat de Maria Jeritza en l'estrena americana de Turandot, i al costat de Rosa Ponselle en l'estrena al Met de Luisa Miller de Giuseppe Verdi. La seua darrera aparició va tenir lloc l'any 1959 a Roma, com Manrico en Il trovatore de Verdi. L'any 1974, a l'edat de vuitanta-un anys, va editar en disc un recital d'àries d'òpera.
Havent-se casat amb la soprano de Godella Maria Ros, va establir la seua residència a Burjassot. Ací moriria a l'edat de vuitanta-sis anys.

## Referències

* ↑ Iborra, Joaquim. La mirada del conserge: dietari del Gran Teatre del Liceu (1862-1981). Institut del Teatre, 1999, p. 239. ISBN 9788477946236.

## Enllaços externs

* Portal dedicat a Lauri-Volpi Arxivat 2007-02-23 a Wayback Machine. (italià)
# Giacomo Manzù

Giacomo Manzù, pseudònim de Giacomo Manzoni (Bèrgam, 22 de desembre de 1908 - Ardea, 17 de gener de 1991), va ser un dels més importants i influents escultors italians del segle xx.
Va assolir un gran renom quan va guanyar el concurs per a realitzar una de les portes de bronze de la basílica de Sant Pere del Vaticà (precedit per un premi a la Biennal de Venècia de 1948) En aquell moment al voltant del Concili Vaticà II l'aportació innovadora de Manzù expressava, en l'àmbit de l'art, el desig d'aggiornamento de l'església. El concurs es va convocar l'any 1950 i l'obra es va acabar el 1964. En ella hi ha representada, en una escena, el Papa Joan XXIII que fa afavorir-lo amb diversos encàrrecs com el seu propi retrat i d'altres obres que es troben als Museus Vaticans. L'interès de Manzù per la temàtica religiosa venia des del seus inicis i s'havia manifestat en sèries com els Davallaments i les Crucifixions (1940-43) i també les dels Bisbes i els Cardenals. Tot i això, Manzù era militant del Partit Comunista i el 1966 li va ser concedit el Premi Lenin. Entre 1954 i 1960 va ser professor a l'Acadèmia de Salzburg, ciutat on va fer les portes de bronze de la catedral. També hi ha obres seves a Rotterdam (Església de Sant Llorenç), al Palau de les Comunitats Europees de Luxemburg, a Nova York (seu de les Nacions Unides i Rockefeller Center) o a Bèrgam, la ciutat on va néixer (Monument al partisà, 1977). A Ardea, prop de Roma, la ciutat on va establir el seu taller, s'hi troba el Museo Giacomo Manzù.

## Referències

* ↑ Room, Adrian. Dictionary of Pseudonyms: 13,000 Assumed Names and Their Origins, 5th ed.. McFarland, 20 de setembre de 2012, p. 311. ISBN 978-0-7864-5763-2 [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ «Giacomo Manzù». Encyclopædia Britannica [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ Ruhrberg, Karl; Honnef, Klaus; Schneckenburger, Manfred; Fricke, Christiane. Art of the 20th Century. Taschen, 2000, p. 767. ISBN 978-3-8228-5907-0 [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ Morgan, Ann Lee. Historical Dictionary of Contemporary Art. Rowman & Littlefield Publishers, 5 de desembre de 2016, p. 236–237. ISBN 978-1-4422-7668-0 [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ «Giacomo Manzù, Cardinale seduto - Musei Vaticani» (en italià). Museus Vaticans. Arxivat de l'original el 2017-09-30 [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ «The Immigrant | Art Exhibits of NYC | Rockefeller Center». Arxivat de l'original el 2017-09-30. [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ Beale, Helen E.; Polezzi, Loredan (ed.); Ross, Charlotte (ed.). «Bodies in Tension in Giacomo Manzù's "Monumento al partigiano/alla Resistenza (Bergamo 1977)». A: In Corpore: Bodies in Post-unification Italy. Associated University Presse, 2007, p. 127–140. ISBN 978-0-8386-4164-4 [Consulta: 30 setembre 2017].

## Enllaços externs

* Museo Giacomo Manzù
# Agostino Coletto

Agostino Coletto (Avigliana, Piemont, 14 d'agost de 1927 - 1 de juny de 2016) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1952 i 1961.
En el seu palmarès destaquen dues edicions de la Milà-Torí (1954, 1958) i haver quedat tres vegades entre els 10 primers als Giro d'Itàlia, sent la 3a posició de 1956 la millor classificació de totes.

## Palmarès

* 1954
** 1r a la Milà-Torí
** Vencedor d'una etapa de la Roma-Nàpols-Roma
* 1955
** 1r a Locarno (amb Pietro Giudici i Gastone Nencini)
** Vencedor d'una etapa de la Roma-Nàpols-Roma
* 1958
** 1r a la Milà-Torí

### Resultats al Tour de França

* 1955. 12è de la classificació general
* 1956. 27è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1953. 20è de la classificació general
* 1954. 11è de la classificació general
* 1955. 5è de la classificació general
* 1956. 3r de la classificació general
* 1958. 21è de la classificació general. Porta la maglia rosa durant 3 etapes
* 1959. 35è de la classificació general
* 1960. 10è de la classificació general
* 1961. 14è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Agostino Coletto». ProCyclingStats. [Consulta: 14 maig 2016].
* ↑ «LUTTO: E' morto Agostino "Tino" Coletto». Italian Cycling Federation. [Consulta: 9 juny 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Agostino Coletto a sitiodeciclismo.net
# Aethomys thomasi

Aethomys thomasi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Són rosegadors de mitjanes dimensions, amb una llargada de cap a gropa de 141 a 158 mm i amb una cua de 108 a 146 mm. Es troba només a Angola, i el seu hàbitat natural són matollars subtropicals o tropicals secs.

## Referències

* ↑ Musser, G. G.; Carleton, M. D. «Superfamily Muroidea». A: Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, p. 894-1.531. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ John Eric Hill & Donald T.Carter «The mammals of Angola, Africa». Bulletin of the American Museum of Natural History, 78, 1941.
* ↑ Taylor, P.J., Boitani, L.. Aethomys thomasi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 8 de febrer de 2009.
# Aethomys kaiseri

Aethomys kaiseri és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Són rosegadors de mitjanes dimensions, amb una llargada de cap a gropa de 140 a 184 mm i amb una cua de 121 a 186 mm. Poden arribar a pesar 150 grams.
Es troba a Angola, Burundi, la República Democràtica del Congo, Kenya, Malawi, Ruanda, Tanzània, Uganda, i Zàmbia. Els seus hàbitats naturals són boscos secs tropicals o subtropicals, i boscos montans humits tropicals o subtropicals.

## Referències

* ↑ Musser, G. G.; Carleton, M. D. «Superfamily Muroidea». A: Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, p. 894-1.531. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ Kingdon, Jonathan. East African Mammals: An Atlas of Evolution in Africa, Volume 2, Part B. University of Chicago Press, 1974. ISBN 978-0-226-43720-0.
* ↑ Corti, M., Agwanda, B.. Aethomys kaiseri. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 8 de febrer de 2009.
# The Smiling Lieutenant

The Smiling Lieutenant és una comèdia musical de l’època precodi dirigida per Ernst Lubitsch i protagonitzada per Maurice Chevalier i Claudette Colbert. Basada en l'opereta Ein Walzertraum d'Oscar Straus amb llibret de Leopold Jackson i Felix Doermann i adaptada per Samson Raphaelson i Ernest Vajda, es va estrenar l'1 d’agost de 1931. La pel·lícula va ser nominada l'Oscar a la millor pel·lícula en la cinquena edició dels premis. El New York TImes va classificar The Smiling Lieutenant com una de les millors 10 pel·lícules d'aquell any 1931.

## Argument

A Viena, el tinent Nikolaus "Niki" von Preyn coneix a Franzi, la directora d'una orquestra exclusicament femenina i s'enamoren l'un de l'altre. Mentre es troba en formació abans d'una desfilada per la visita de la família reial de Flausenthurm, Niki aprofita l'oportunitat per fer l'ullet a Franzi entre la multitud. Malauradament, el gest és interceptat per Anna, la princesa de Flausenthurm. La princesa, ingènua, s'ofèn i això que el rei el cridi per una reprimenda. El tinent, conscient que no en traurà res de dir la veritat, afirma que es va sentir tan copsat per la seva bellesa que no va poder evitar aclucar-li un ull. La princesa el perdona i el rei determina que Niki serà l’acompanyant de la princesa durant la visita. Encantada, la princesa demana de casar-se amb el tinent o que si no, es casarà amb un americà, i el rei dona el seu consentiment.
Després del casament, el tinent s'allunya de la núvia per passejar pels carrers de Flausenthurm per trobar la noia que estima. La princesa s'assabenta d'això i decideix enfrontar-se a Franzi. Després de l'enfrontament inicial, Franzi veu que la princesa està de fet profundament enamorada del tinent. Per això decideix intentar salvar el matrimoni fent un canvi d'imatge a la princesa. Els resultats és un èxit total, i el tinent segueix la núvia vestida de setí i fumant cigarrets a l'habitació i tanca la porta, només per obrir-la i cantar al públic una darrera cançó i una picada d'ullet suggeridora.

## Repartiment

* Maurice Chevalier (tinent Nikolaus "Niki" von Preyn)
* Claudette Colbert (Franzi)
* Miriam Hopkins (princesa Anna)
* Charles Ruggles (Max)
* George Barbier (rei Adolf XV)
* Hugh O'Connell (ordenança de Niki)
* Granville Bates (Bill Collector)
* Cornelius MacSunday com l'emperador Josep I

## Referències

* 1 2 Green, Stanley. Hollywood Musicals Year by Year (en anglès). Hal Leonard Corporation, 1999, p. 15. ISBN 978-0-634-00765-1.
* ↑ Kalat, David. Too Funny for Words: A Contrarian History of American Screen Comedy from Silent Slapstick to Screwball (en anglès). McFarland, 2019-04-12, p. 235. ISBN 978-1-4766-7856-6.
* ↑ «The Smiling Lieutenant» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «The 4th Academy Awards | 1932» (en anglès). Academy of Motion Picture Arts and Sciences. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ Reid, John. These Movies Won No Hollywood Awards (en anglès). Lulu.com, 2005-11-06, p. 156-157. ISBN 978-1-4116-5846-2.

## Enllaços externs

* The Smiling Lieutenant al catàleg de l'American Film Institute
# Tauleta de nit

Una tauleta de nit o comodí és un moble petit, generalment amb algun calaix i, de vegades, amb una porta a la manera d'un armariet que es col·loca al costat de la capçalera del llit per a deixar-hi coses que hom pot haver de menester quan està ajagut, durant la nit o en llevar-se. Generalment porta làmpada.

## Vegeu també

* Taula de llit
# The backwoods

The backwoods és una pel·lícula de thriller hispanobritànica del 2006 dirigida i coescrita pel director basc Koldo Serra. S'ha doblat al català.
Ambientada l'any 1978 al País Basc, The backwoods explica la història de dues parelles casades que s'allotgen en una casa aïllada al bosc. L'anglès Paul (Gary Oldman) ha comprat una casa, que havia sigut de la seva àvia basca, com a refugi de vacances per a ell i la seva dona espanyola Isabel (Aitana Sánchez-Gijón). Se'ls uneixen el seu compatriota anglès Norman (Paddy Considine) i la seva dona Lucy (Virginie Ledoyen), que confien en el fet que les vacances ajudin a salvar el seu matrimoni. Mentre estan de caça, en Norman i en Paul descobreixen una noia deformada tancada en un edifici abandonat; decideixen rescatar-la i la porten de tornada a la seva casa. L'endemà, un grup d'homes armats del poble acudeixen a la casa a la recerca de la noia, que diuen que és la seva neboda.
Els crítics van assenyalar similituds entre The backwoods i thrillers anteriors com Deliverance i Els gossos de palla.

## Repartiment

* Gary Oldman com a Paul
* Virginie Ledoyen com a Lucy
* Paddy Considine com a Norman
* Aitana Sánchez-Gijón com a Isabel
* Lluís Homar com a Paco
* Yaiza Esteve com a Nerea
* Álex Angulo com a José Andrés
* Patxi Bisquert com a José Luis
* Andrés Gertrúdix com a Antonio
* Savitri Ceballos com filla de José Andrés
* José Andrés Zalguegui com a cambrer

## Referències

* ↑ «The backwoods». ésAdir. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «THE BACKWOODS». Film4. [Consulta: 1r juny 2012].

## Enllaços externs

* The backwoods a GoitaQuèFanAra.cat
# The Gnome

«The Gnome» és un tema del grup britànic de rock progressiu Pink Floyd. La cançó fou escrita per Syd Barrett, és precedida d'«Interstellar Overdrive» i apareix a l'àlbum The Piper at the Gates of Dawn. En la versió original van participar Syd Barrett (veu i guitarra), Roger Waters (baix), Richard Wright (piano) i Nick Mason (percussió).
La cançó narra la història d'una túnica escarlata que portava un gnom anomenat Grimble Gromble. La lletra aparentment «va sortir de la part superior [del cap de Barrett]» com una mena de cançó d'infants. La cançó s'inspira en la ficció de J. R. R. Tolkien i el seu personatge de Tom Bombadil.
L'actor britànic Nigel Planer va enregistrar una versió d'aquesta cançó amb el nom de Neil i la van incloure en el seu àlbum homònim Neil.

## Referències

* ↑ Mabbett, Andy. The complete guide to the music of Pink Floyd (en anglès). Londres: Omnibus, 1995. ISBN 0-7119-4301-X.
* ↑ Strong, 2004, p. 1177.
* ↑ Mabbett, 1995.
* ↑ Watkinson,, Mike. Crazy diamond : Syd Barrett & the dawn of Pink Floyd (en anglès). Nova edició. Londres: Omnibus, 2001, p. 68. ISBN 0-7119-8835-8.
* 1 2 Palacios, 2010.
* ↑ «The Songs». The Pink Floyd Fan Club. [Consulta: 30 desembre 2019].

## Bibliografia

* Mabbett, Andy. The Complete Guide to the Music of Pink Floyd (en anglès). Omnibus Press, 1995. ISBN 071194301X.
* Palacios, Julian. Syd Barrett & Pink Floyd: Dark Globe (en anglès). Rev.. Londres: Plexus, 2010. ISBN 0-85965-431-1.
* Strong, Martin C. The Great Rock Discography (en anglès). 4a. Edimburg: Canongate Books, 2004. ISBN 1-84195-551-5.
# Temptació de Crist

La Temptació de Crist fa referència als passatges dels evangelis que expliquen com Jesús de Natzaret va anar al desert per meditar després del baptisme i com allà se li va aparèixer el dimoni per temptar-lo. Jesús va estar al desert quaranta dies i les temptacions van ser tres: el dimoni li va oferir convertir les pedres en pa (estava fent dejuni), llançar-se des de dalt d'un temple per fer un miracle i salvar-se o tenir tots els regnes del món a canvi d'adorar el diable. Jesús va rebutjar les tres i va superar així la prova abans de començar a predicar.

## Precedents en el judaisme

Un enfrontament entre un altre "Jesús" i un altre "diable" eren coneguts pels primers lectors, a causa de la utilització d'aquests noms en la versió grega del capítol 3 de Zacaries. Aquesta visió és simbòlica i probablement es refereix als esdeveniments històrics en Nehemies 13
L'expectativa que el Messies s'aturi sobre el sostre del temple apareix en els textos rabínics.

## Anàlisi

El nombre quaranta apareix repetidament a la Bíblia com a sinònim de molts temps, indicant que Jesús va superar una llarga prova interior per tal de preparar-se per a la seva vida pública. Els comentaristes bíblics veuen un paral·lelisme entre aquest episodi i les temptacions de l'Antic Testament, començant per la que va provocar l'expulsió del paradís terrenal: Crist supera Adam resistint el mal i així pot salvar després tota la humanitat en la seva mort i ressurrecció (la Passió de Jesús).
Segons el cristianisme, el diable vol que Jesús caigui en el pecat (avarícia, gola i orgull) i així es desviï del camí marcat per Déu. Genèricament, fan referència a l'ambició, a l'afany de demostrar el seu poder, lluny de la humilitat pròpia de Jesús.

## Llegat

El passatge ha inspirat, per exemple, la pel·lícula The Last Temptation of Christ, de Martin Scorsese. És un motiu recurrent en les arts plàstiques i en la literatura (John Milton i Fiódor Dostoievski en serien dues fites remarcables).

## Referències

* ↑ 1 Després em va fer veure Jeixua, el gran sacerdot, que estava dret davant l'àngel del Senyor. L'Acusador estava al seu costat dret per acusar-lo.
* ↑ 8 Escolta, doncs, Jeixua, gran sacerdot, tu i els teus companys que seuen davant teu, ja que són homes de presagi:
* ↑ Nehemies 13:4 Abans d'això, Eliaixib, el sacerdot, que era el responsable dels magatzems del temple de Déu, com que era parent de prop de Tobià....7 i vaig tornar a Jerusalem, i llavors vaig saber el mal que havia fet Eliaixib en el cas de Tobià, cedint-li una cambra als atris del temple de Déu. 8 Això em va disgustar molt i vaig fer treure tots els mobles de l'estatge de Tobià.9 Vaig manar que purifiquessin les cambres i que hi tornessin els utensilis del temple de Déu, amb les ofrenes vegetals i l'encens.
* ↑ "Our Rabbis related that in the hour when the Messiah shall be revealed he shall come and stand on the roof of the temple." Pesikta Rabbati 62 c-d Rivka Ulmer, A Synoptic Edition of Pesiqta Rabbati Based upon All Extant Manuscripts and the Editio Princeps. South Florida Studies in the History of Judaism 155, 1995
# The Lawless Breed

The Lawless Breed és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Raoul Walsh i estrenada l'any 1953.

## Argument

John Wes Hardin va ser perseguit per un assassinat en legítima defensa. A partir d'això va començar la seva carrera criminal, fins que el detenen i l'empresonen. A la presó escriu la història de la seva vida on narra la difícil relació amb el crim.

## Repartiment

* Rock Hudson: John Wesley Hardin
* Julie Adams: Rosie
* Mary Castle: Jane Brown
* John McIntire: J.G.Hardin/John Clements
* Hugh O'Brian: Ike Hanley
* Dennis Weaver: Jim Clements
* Forrest Lewis: Zeke Jenkins
* Lee Van Cleef: Dirk Hanley
* Tom Fadden: Chick Noonan
* Race Gentry: John Hardin de jove
* Richard Garland: Joe Clements
* Glenn Strange: Ben Hanley
* William Pullen: Joe Hardin

## Referències

* ↑ «The lawless breed». The New York Times.
# The Sheriff's Friend

The Sheriff's Friend és una pel·lícula muda de la Vitagraph estrenada el 23 d'agost de 1911 protagonitzada per Harry T. Morey i Helen Case. La pel·lícula va ser dirigida per l'actor Alec B. Francis. La pel·lícula reflecteix el dilema d'un xèrif que ha de triar entre el seu amor i el seu deure quan ha de detenir al germà de la seva promesa.

## Argument

Joe Cooper és el xèrif del seu poble i està enamorat de Lilie Rowe. També manté una bona amistat amb Lincoln Rowe, el seu germà, malgrat el caràcter busca-raons i obstinat d'aquest. En una baralla, Lincoln mata un home i fuig abans que el pugui detenir la justícia. Quan els seus amics avisen el xèrif aquest es troba amb el dilema d'haver de detenir el germà del seu amor però declara que s'haurà d'aplicar la llei. Joe marxa amb la seva patrulla en persecució de Lincoln però primer va a veure Lilie. Quan Joe assabenta Lilie del que ha passat, ella el commina a seguir el seu deure, independentment de la relació que té amb ella. La patrulla troba el rastre del germà i quan el tenen a l'abast es produeix un intercanvi de trets. Joe fereix Lincoln que tot i això aconsegueix escapar i arribar a casa seva. Allà cau moribund davant de la seva germana que l'intenta consolar. En arribar Joe amb els seus ajudants a l'escena, mira amb tendresa Joe el qual li agafa la mà mentre demana a la seva germana que perdoni a Joe, ja que aquest havia de complir amb el seu deure en nom de la llei. Després d'acomiadar-se de la germana mor i Joe consola Lilian i li declara que sempre estarà al seu costat.

## Repartiment

* Harry T. Morey (Lincoln Rowe)
* Helen Case (Lillie Rowe)
* Tom Powers (Sheriff Joe Cooper)
* Alec B. Francis
* William C. Cooper

## Referències

* ↑ «Complete Record of Current Films». Motography, VI, 3, 01-09-1911, pàg. 151.
* ↑ «Vitagraph Life Portrayals». Moving Picture World 9, 7, 26-08-1911, pàg. 514.
* ↑ «Licensed Film Stories. The Sheriff's Friend». Moving Picture World 9, 6, 19-08-1911, pàg. 478.
# The Sheriff of Fractured Jaw

The Sheriff of Fractured Jaw és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Raoul Walsh, estrenada el 1958.

## Argument

La història gira al voltant de Jonathon Tibbs, el fill jove d'una família d'armers anglesos. Viatja a l'Oest americà cap al 1880 per vendre armes de foc. Mentre és allà inadvertidament adquireix una reputació de ràpid en treure la pistola a causa. Intenta netejar la ciutat fent servir les habilitats que té i per la seva diplomàcia.

## Repartiment

* Kenneth More: Jonathan Tibbs
* Jayne Mansfield: Kate
* Henry Hull: Major Masters
* Bruce Cabot: Jack
* Ronald Squire: Toynbee
* William Campbell: Keeno
* Sid James: El borratxo
* Reed De Rouen: Clayborne
* Charles Irwin: Luke
* Donald Stewart: The Drummer
* Clancy Cooper: Un perruquer
* Gordon Tanner: Bud Wilkins
* Robert Morley: Oncle Lucius
* David Horne: James
* Eynon Evans: Manager

## Referències

* ↑ «The Sheriff of Fractured Jaw». The New York Times.