OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Peripsychoda repanda

Peripsychoda repanda és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Mascle: ulls separats per una distància igual a 1,5 facetes de diàmetre; sutura interocular formant un angle obtús; vèrtex igual a tres vegades l'amplada del pont ocular, amb els costats arrodonits i amb molts més pèls a la part anterior que a la resta; occipuci estès en una mena de petita projecció cònica; front amb una àrea triangular pilosa; antenes de 0,95 mm de llargada i amb l'escap 1,5 vegades la mida del pedicel; tòrax sense patagi; ales de 2,02 mm de llargària i 0,85 mm d'amplada, amb la vena subcostal acabant lliure (no pas unida a R1); fèmur més llarg que la tíbia; edeagus i paràmers formant una estructura en forma de fletxa.
* La femella no ha estat encara descrita.

## Distribució geogràfica

És un endemisme de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ Enderlein, G., 1935. Zur Klassifikation der Psychodinen. Sitzungsberichte der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin, 1935, 246-249.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L.W.; Quate, S.H., 1967. A monograph of Papuan Psychodidae, including Phlebotomus (Diptera). Pacific Insects Monograph, 15: 1–216.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Moth Flies (Drain Flies) and Sand Flies (Diptera: Psychodoidea) of Papua Indonesia (anglès)
* ↑ Systema Dipterorum (anglès)
* ↑ Duckhouse, D.A. & Lewis, D.J., 1989. Superfamily Psychodoidea. 15. Family Psychodidae. A: Evenhuis, N.L. (ed.). Catalog of the Diptera of the Australasian and Oceanian Regions. Honolulu i Leiden: Bishop Museum Press i E.J. Brill, 1155 pàgines.
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek J., 1987. Results of the Czechoslovak-Iranian entomological expeditions to Iran 1977. Peripsychoda iranica sp. n. (Diptera, Psychodidae) with comments to the genus and redescriptions of included species. Acta Entomologica Musei Nationalis Pragae 42: 189–206.
# Tractats menors

Els Tractats menors del Talmud (en hebreu: מסכתות קטנות) (transliterat: masechtot ketanot) són tractats del període dels Tanaim o posterior que tracten sobre qüestions no existents en els altres tractats de la Mixnà.
Poden ser contrastats amb la Tosefta, els tractats de la qual segueixen la mateixa estructura que la Mixnà. Els primers vuit contenen material original, els darrers set són col·leccions de material que es troba repartit al Talmud.
Els tractats menors són impresos normalment al final de l'ordre de Nezikín del Talmud. Aquests inclouen:
Avot de Rabí Natan (en hebreu: אבות דרבי נתן). L'edició Schechter conté dues versions diferents (la versió A té 41 capítols i la versió B té 48).
Soferim (en hebreu: סופרים "escribes"). Aquest tractat apareix en dues versions diferents del Talmud, al Talmud de Jerusalem i al Talmud de Babilònia.
Evel Rabati (en hebreu: אבל רבתי). Aquest tractat tracta sobre les lleis i els costums pertanyents a la defunció i al dol.
Kalah (en hebreu: כלה "núvia"). Tracta sobre el compromís, el matrimoni i la cohabitació.
Kalah Rabati: (en hebreu: כלה רבתי). És un desenvolupament del tractat anterior.
Derej Eretz Rabbah (en hebreu: דרך ארץ רבה) literalment significa "el camí del món", que en aquest context es refereix a la conducta, les bones maneres i el comportament.
Derekh Eretz Zuta (en hebreu: דרך ארץ זוטא) Aquest tractat està dirigit als acadèmics, és una col·lecció de màximes dirigides cap a l'auto-examinació i la modèstia.
Pereq ha-Shalom (en hebreu: פרק השלום "el capítol de la pau") tracta sobre la pau entre la gent, és considerat com un capítol del tractat anterior, encara que sovint tots dos són llistats per separat.
Sefer Torah (en hebreu: ספר תורה) són les regulacions necessàries per escriure els rotllos de la Torà.
Mezuzah (en hebreu: מזוזה): la mezuzà és un pergamí amb una inscripció que és fixat als marcs de les portes.
Tefilin (en hebreu: תפילין) són les lleis referents a la col·locació de les filactèries.
Tzitzit (en hebreu: ציצית) són les lleis relacionades amb els fils anomenats tzitzit que porten els jueus ortodoxos en les vores de la roba.
Avadim (en hebreu: עבדים "esclaus") són les lleis referents a l'esclavatge.
Guerim (en hebreu: גרים "conversos") són les lleis referents a les persones que desitgen convertir-se al judaisme.
Kutim (en hebreu: כותים) són les lleis referents al poble samarità.
També hi havia un tractat perdut anomenat "Eretz Israel" que tractava sobre les lleis referents a la Terra d'Israel.

## Referències

* ↑ «www.sefaria.org» (en anglès).
# Tropidòfids

Els tropidòfids (Tropidophiidae) són una família de serps no verinoses, la seva àrea de distribució s'estén des de Mèxic fins al sud del Brasil, incloent el Carib.
Són serps fosorials petites i mitjanes, algunes amb patrons de colors bonics i cridaners. Actualment es distingeixen 4 gèneres vius, que es componen de 22 espècies i un gènere extint d'una sola espècie.

## Descripció

Aquesta família es limita als neotròpics, principalment a les illes caribenyes de l'Espanyola, Jamaica i a les Illes Caiman, amb la major diversitat a Cuba, on es descobreixen noves espècies amb certa regularitat. Aquestes serps són petites, amb una mitjana d'uns 30-60 cm de longitud total.
La majoria de les espècies passen el dia sota terra o sota la fullaraca, i surten a la superfície només a la nit o quan plou. Algunes espècies són arbòries i sovint es mantenen amagades en matolls. Tenen la capacitat de canviar el seu color d'un color clar (quan estan actives durant la nit) a un color fosc (quan són inactives de dia). Aquest canvi de color es produeix pel moviment dels grànuls de pigment fosc. Quan se senten amenaçades, s'enrotllen en una bola atapeïda. Una conducta defensiva més peculiar és la seva capacitat de sagnar voluntàriament dels ulls, la boca i les fosses nasals.

## Distribució geogràfica

La seva àrea de distribució s'estén des del sud de Mèxic, Amèrica Central, fins al nord-oest de l'Amèrica del Sud a Colòmbia (Amazones), Equador i el Perú, així com al nord-oest i el sud-est del Brasil. També es troba a les illes caribenyes de l'Espanyola, Jamaica, Illes Caiman i Cuba.

## Gèneres

| Gènere | Autor de tàxon | Espècies | Distribució geogràfica |
| Exiliboa | Bogert, 1968 | 1 | Mèxic. |
| Trachyboa | Peters, 1860 | 2 | Panamà, Colòmbia i Equador. |
| Tropidophis$^T$ | Bibron, 1840 | 17 | Carib, Brasil, el Perú i Equador. |
| Ungaliophis | Müller, 1880 | 2 | Sud de Mèxic, Amèrica Central fins a Colòmbia. |
$^T$ Gènere tipus.

## Referències

* McDiarmid RW, Campbell JA, Touré T. 1999. Snake Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference, vol. 1. Herpetologists' League. 511 pp. ISBN 1-893777-00-6 (series). ISBN 1-893777-01-4 (volume).
* Tropidophiidae (TSN 209617). Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica.
# Tron del Paó

Tron del Paó (àrab Takht-i Tawus, persa Takht-e Tâvus تخت طاووس)) és el donat a diverses cadires de tron a l'orient luxosament decorades amb pedres precioses, especialment al tron de l'emperador mogol construït per Shah Jahan (1628-1657) que fou utilitzat per primer cop el març de 1635; a unes columnes hi havia uns paons que li han donat el nom, possible obra de l'artesà francès Austin de Bordeaux. El tron se'l va emportar Nadir Shah quan va saquejar Delhi el 1739 i es diu que en va trobar fins a 17 exemplars; els posteriors emperadors mongols en van fer còpies menys oneroses. Diversos trons anomenats del Paó, cap d'ells el dels mogols, es troben a l'Iran i alguns estan exposats; els més valuosos estan a les Coves de la Banca Melli amb el tresor imperial.

## Referències

* ↑ Axworthy, Michael. Sword of Persia: Nader Shah, from Tribal Warrior to Conquering Tyrant (en anglès). I.B. Tauris, 2010, p. 212, 216. ISBN 978-0857733474.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 135
# Rantzwiller

Rantzwiller (en alsacià Rànzwiller) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2003 tenia 803 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 246 | 248 | 269 | 354 | 452 | 691 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Clément Sibold | |
# Aqüeducte d'en Gili

L'aqüeducte d'en Gili és una obra de Tiana (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment resta desaparegut per causa de la urbanització de la riera de Tiana.

## Descripció

Es tracta de l'aqüeducte de les aigües de Dosrius, que tenia set arcs que des d'aquesta població portaven l'aigua a Barcelona.

## Història

Fins a mitjan segle xix la vall de Dosrius era una zona d'aiguamolls. El 1860 es constituí l'empresa Palau-Garcia i Cia., que adquirí el dret de drenar la zona i conduir fins a Barcelona les aigües d'un gran nombre de propietats i construí tot un sistema de distribució a base de canals i d'un dic subterrani que ha arribat fins als nostres dies (amb un brancal vers Mataró). Després de diverses cessions, l'empresa passa a ser propietat, des del 1867, de la companyia Aigües de Barcelona. (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, vol. VI).
Al terme municipal de Tiana hi ha tres aqüeductes: el del Fondo d'en Guinart, el de Ragull i el d'en Gili.
Respecte al nom de l'aqüeducte, val a dir que hi existeix el Mas d'en Gili (41° 28′ 28″ N, 2° 16′ 39″ E﻿ / ﻿41.474504°N,2.277467°E﻿ / 41.474504; 2.277467), que podria estar relacionat amb la proximitat de l'obra hidràulica anomenada l'aqüeducte d'en Gili. També hom relata l'existència de dues mines d'aigua a les terres de la masia amb canalització cap a la tiera d'en Gili, que és tributària de la riera d'en Font.

## Referències

* ↑ «Segle XIX - La ruta de l'aigua: recorregut per l'aqüeducte de Dosrius a Barcelona». Josep Ramis Nieto, 12-06-2016. [Consulta: 25 agost 2020]. «8. Els aqüeductes de Tiana A Tiana hi havia dos aqüeductes dels quals no hi ha rastre material o documental. El primer quedaria a llevant de la riera de Tiana (aqüeducte d'en Gili) i un segon a ponent (aqüeducte d'en Guitart / 41.477925, 2.264158)»
* 1 2 3 «Aqüeducte d'en Gili». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
* ↑ «Can Gili (Montgat - Maresme)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2020].
* ↑ «Mapes de Patrimoni cultural-MINES D'AIGUA DE CAN GILI. Montgat». Diputació de Barcelona. [Consulta: 25 agost 2020].
# Renata Pezzatti

Renata Pezzatti (Florència, 1887 - ?) fou una mezzosoprano italiana.
Probablement va debutar el 1904 al Teatre Metastasio de Prato a Lucrezia Borgia. La Temporada 1925-1926 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Biografia» (en anglès). Forgotten Opera Singers. [Consulta: 7 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Renata Pezzatti en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Vescomtat de Ventadorn

El vescomtat de Ventadorn fou una jurisdicció feudal del Llemosí al baix Llemosí, formada per segregació del vescomtat de Comborn per a una branca d'aquesta família (Ebles, fill d'Aquimbald II de Comborn) vers 1086.
El centre del vescomtat era el castell de Ventadorn construït al segle xi i arranjat diverses vegades a partir del segle xii. La capital no obstant fou primer Égletons i des del segle xvi Ussel. El castell era quasi impossible de conquerir; durant la guerra dels cent Anys fou ocupat a traïció i va estar en mans angleses durant 13 anys.
Ebles II "Lo Cantador", vescomte de Ventadorn, fill d'Ebles I, va morir vers [1155]; el fill Ebles II va morir el 1170 i el fill d'aques, Ebles IV, vers 1214. Va seguir el fill Ebles V (mort vers 1236) i el fill d'aquest Ebles VI (+1265). El vescomte Ebles VII Elies va governar de 1265 a 1297. El va succeir el seu fill Ebles VIII mort el 1321. El 1350 fou elevat a comtat pel rei Felip de Valois. Bernat (II) de Ventadorn va governar fins al 1390 i va seguir Robert mort el 1407. Van seguir el seu fill Carles i el fill d'aquest Lluís (+ 1500) que va morir sense fills; la seva única filla Blanca de Ventadorn es va casar el 1472 amb Lluís de Lévis baró de La Voute, i va morir abans que el seu pare el 1482. A la mort de Lluís de Ventadorn el va succeir el seu net Gilbert I de Lévis. El 1578 fou elevat a ducat pairia. Va estar en mans dels Lévis fins a la mort d'Enric de Lévis (1680); el germà d'aquest, Carles, havia mort el 1649, i havia deixat un fill, Lluís Carles, que va succeir i va morir el 1717, deixant com a hereva la seva filla Anna Genoveva, casada (1791) amb Lluís Carles de la Tour d'Auvergne (mort el 1792) i després amb Hèrcules Meriadec de Rohan. Anna va morir el 1724 poc després de la mort del seu únic fill Juli a causa de la verola. La va succeir el seu net Carles príncep de Soubise mort el 1787 sense fills mascles; l'herència havia de passar a la seva filla gran Carlota Elisabet Godofreda de Rohan però havia mort el 1760 i del seu matrimoni amb Lluís Josep de Borbó, príncep de la sang descendent de Lluís XIV de França i de Madam de Montespan que va viure fins al 1818, i l'herència va passar de la mare al fill de Carlota Elisabet i Lluís Josep, Lluís Enric de Borbó (que més tard va heretar els títols de duc de Borbó i príncep de Condé) fins que el ducat fou suprimit el 1790.

## Llista de vescomtes

* Ebles I 1086-1096
* Ebles II lo Cantador 1096-1155
* Ebles III 1155-1170
* Ebles IV 1170-1214
* Ebles V 1214-1236
* Ebles VI 1236-1265
* Ebles VII 1265-1297
* Ebles VIII 1297-1321
* Gerald 1321-1342
* Bernat 1342-1390, germà, comte des de 1350
* Robert 1390-1407
* Carles I 1407-1486 (proclamat amb 7 anys)
* Lluís 1486-1500
* Gilbert I de Lévis 1500-1529
* Gilbert II de Lévis 1529-1557
* Gilbert III de Lévis 1557-1591, primer duc de Ventadorn (1578)
* Anne de Lévis 1591-1622
* Enric de Lévis 1622-1680
* Lluís Carles de Lévis 1680-1717
* Anna Genoveva 1717-1724
* Hèrcules Meriadec de Rohan 1717-1724
* Carles príncep de Soubise 1724-1786
* Lluís Enric de Borbó 1786-1790

## Referències

* Genealogia
# Gabriel de Rochechouart de Mortemart

Gabriel de Rochechouart de Mortemart va néixer a Poitou-Charentes (França) el 1600 i va morir a París el 26 de desembre de 1675. Va ser un noble francès de la casa de Rochechouart, fill del marquès de Mortemart Gaspar de Rochechouart (1575-1626) i de la comtessa Lluïsa de Maure (1575-1643).
Gabriel de Rochechouart, que va ser un dels cortesans més refinats i distingits de la seva època, havia passat bona part de la seva infància prop del Delfí Lluís que esdevindria rei a l'edat de vuit anys en morir Enric IV. Aquesta estreta relació amb el rei Lluis XIII, li va permetre obtenir grans avantatges, sobretot quan el rei va poder governar sense la tutela de la seva mare. El 1630, va ser nomenar primer gentilhomme de la Cambra reial i li va ser concedida una pensió de 6000 lliures. Dotat d'un esperit brillant i subtil, es va saber guanyar també la confiança del Cardenal Richelieu, tot evitant de veure's compromès amb les nombroses intrigues de la Cort, tal com va passar al seu germà, el comte de Maure. Gabriel va emprar la mateixa prudència i habilitat durant la regència d'Anna d'Àustria i en el conflicte de la Fronda. El 1650, el marquès va aconseguir el títol de duc i, com a primer cavaller de la cambra del rei, va seguir compartint la intimitat del nou sobirà, Lluís XIV. Aquest el va nomenar governador de París el 1669.

## Matrimoni i fills

El 1632 es va casar amb Diana de Grandseigne (1615-1666), filla del marquès de Marsillac Joan de Grandseigne (1575-1641) i de Caterina La Béraudière (1575-1650). Fruit d'aquest matrimoni nasqueren:
* Gabriela (1633-1693), marquesa de Thianges.
* Lluis Víctor (1636-1688), mariscal de França, virrei de Sicília i príncep de Tonnay-Charente.
* Francesca Atenea (1640-1707), marquesa de Montespan, favorita i amant de Lluís XIV, casada amb Lluís Enric de Pardaillan.
* Maria Magdalena (1645-1704).

## Enllaços externs

* http://awt.ancestrylibrary.com
* http://gw1.geneanet.org
# Joan Torra i Bitlloch

Joan Torra i Bitlloch (Manresa, Bages, 7 de març de 1954), és un prevere català de la diòcesi de Vic.
Es va ordenar com a diaca el 21 de desembre de 1980, a la parròquia de Crist Rei de Manresa. Posteriorment, va ser ordenat prevere en aquesta diòcesi el dia 25 d'abril de 1982, a la parròquia de Santa Maria de Moià. També va arribar a ser vicari episcopal de la diòcesi de Vic. Entre el 2019 i el 9 de maig de 2024 fou degà de la Facultat de Teologia de Catalunya, en substitució de l''anterior, Joan Planellas i Barnosell, que el 4 de maig de 2019 va ser nomenat arquebisbe de Tarragona. El 10 de maig de 2024 fou nomenat rector de l'Ateneu Universitari Sant Pacià.
Es va llicenciar en Teologia, especialitat de Teologia Sistemàtica, l'any 1987 a la Facultat de Teologia de Catalunya (FTC). Posteriorment, es va traslladar a Roma a continuar els estudis, on es va diplomar l'any 1990 en Teologia i Ciències Patrístiques a l'Institutum Patristicum Augustinianum, centre adscrit a la Pontificia Universitat Lateranense de la capital italiana. Finalment, el 2017 va obtenir el títol de doctorat en Teologia Dogmàtica a la Facultat de Teologia de Catalunya, amb la tesi doctoral «La sacramentalitat de la Pasqua en les cartes 54 i 55 de sant Agustí».
Des del curs 1999-2000, Torra és també professor de Patrologia a la FTC i de Patrologia, Litúrgia i Sagraments a l'Institut Superior de Ciències Religioses de Vic. Precisament, d'aquest últim Institut en va ser director entre 2004 i 2008. Des del 2007 és membre del Centre de Pastoral Litúrgica, formant-ne part del seu consell i també com a director de la col·lecció Dossiers CPL.

## Referències

* ↑ «El sacerdote Joan Torra, nuevo decano de la Facultad de Teología de Cataluña» (en castellà). La Vanguardia, 05-11-2019 [Consulta: 19 febrer 2021].
* 1 2 3 «El Dr. Joan Torra i Bitlloch, nou degà de la Facultat de Teologia de Catalunya». Facultat de Teologia de Catalunya, 05-11-2019. [Consulta: 19 febrer 2021].
* ↑ «Joan Torra és el nou degà de la Facultat de Teologia (FTC)». El Punt Avui, 06-11-2019 [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ «Joan Planellas, nou arquebisbe de Tarragona». Tarragona Digital, 04-05-2019. Arxivat de l'original el 2019-06-08 [Consulta: 19 febrer 2021].
* ↑ «El Dr. Joan Torra, nomenat rector de l’Ateneu Universitari Sant Pacià». Catalunya Cristiana, 14-05-2024 [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ «Joan Torra, nou rector de l’Ateneu Universitari Sant Pacià». Catalunya Religió, 14-05-2024 [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ «Joan Torra» (en castellà). Centre de Pastoral Litúrgica de Barcelona. [Consulta: 19 febrer 2021].
# Trogen

Trogen és un municipi del cantó d'Appenzell Ausser-Rhoden (Suïssa) i capital judicial d'aquest cantó, així com de la seu de la policia i de les escoles cantonals.

## Fills il·lustres

* Niklaus Aeschbacher (1917-1995) pianista, director d'orquestra i compositor.

## Enllaços externs

* Web oficial del municipi
# Renata Salecl

Renata Salecl (Slovenj Gradec, 1962) és una filòsofa, sociòloga i teòrica del dret eslovena. És investigadora sènior a la Universitat de Ljubljana i és professora al Birkbeck College. Ha estat professora convidada a la London School of Economics, realitzant conferències sobre el tema de les emocions i el dret. Des del 2012 és professora convidada al Departament de Ciències Socials, Salut i Medicina del King's College de Londres. Ha estat professora visitant a la Universitat Humboldt de Berlín, a la Universitat George Washington i a la Universitat Duke.
Els seus llibres han estat traduïts a quinze idiomes. El 2017, va ser escollida membre de l'Acadèmia de Ciències d'Eslovènia.

## Trajectòria

A la dècada del 1980, Salecl es va associar amb el cercle intel·lectual conegut com Ljubljanska psihoanalitska šola, que combinava l'estudi de la psicoanàlisi lacaniana amb el llegat filosòfic de l'idealisme alemany i la teoria crítica. Més endavant va esdevenir activa en l'oposició socioliberal a la Lliga dels Comunistes d'Eslovènia al govern. A les primeres eleccions presidencials eslovenes l'abril de 1990 es va presentar sense èxit al Parlament eslovè a la llista de l'Aliança de la Joventut Socialista d'Eslovènia-Partit Liberal. Després de 1990 va deixar la política de partits però es va mantenir activa en la vida pública, especialment com a comentarista.
Va estudiar filosofia a la Universitat de Ljubljana, on es va graduar amb una tesi sobre la teoria del poder de Michel Foucault sota la supervisió del filòsof marxista Božidar Debenjak. A partir de 1986, va començar a treballar com a investigadora a l'Institut de Criminologia de la Facultat de Dret de Ljubljana. El 1991, es va doctorar al Departament de Sociologia de la Universitat de Ljubljana sota la supervisió de Drago Braco Rotar. Ha treballat en les teories del càstig i en l'anàlisi de la relació entre la insistència del capitalisme tardà en l'elecció i l'augment dels sentiments d'ansietat i culpa en temes postmoderns.

## Referències

* ↑ Escobar, Paula. «Muchas veces la gente elige lo que les hace daño», 03-12-2022. [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ Biographical details, School of Law, Birkbeck College, 13 February 2013, Accessed: 2013-05-24. (Archived by the Wayback Machine at https://web.archive.org/web/20130926143218/http://www.bbk.ac.uk/law/our-staff/ft-academic/renata-salecl/biographical-details)
* ↑ Visiting international faculty, Benjamin N. Cardozo School of Law, Accessed: 2013-05-24. (Archived by the Wayback Machine at https://web.archive.org/web/20141129072021/http://www.cardozo.yu.edu/visiting-international-faculty-and-scholars)
* ↑ Course Number 7338: Neuroscience and law, 15 January to 20 May 2013, Benjamin N. Cardozo School of Law, Accessed: 2013-05-24. (Archived by the Wayback Machine at https://web.archive.org/web/20140820200944/http://www.cardozo.yu.edu/courses/neuroscience-and-law)
* ↑ About the Debate Club 89 (Debatni klub 89) Arxivat 2010-11-14 a Wayback Machine., quoting from Museum of Slovenian History ("Muzej novejše zgodovine Slovenije"), 2008, Ljubljana.
* ↑ Announcing candidacy before 1990 elections
# Velipuolikuu

Velipuolikuu (en finès germà mitja lluna) és un programa d'entreteniment finlandès a base d'esquetxos produït per la cadena Yleisradio el 1983. Hi ha catorze episodis regulars i un episodi especial, Raw War, que va participar al festival de Montreux (Suïssa) de 1984, on va guanyar una rosa de plata.
Va ser publicada en DVD i abans en VHS endues parts: la primera anomenada Hömppä on hömppää (L'estúpid és estúpid) que contenia els episodis 1-8 i la segona anomenada Oletteko nähneet tätä? (Has vist això?) amb els episodis 9-14 i l'especial Raw War.
Després del programa, una sèrie de guionistes van realitzar la sèrie d'esquetxos Mutapainin ystävät (Els amics de Mutpaine), que es va emetre de 1984 a 1985.

## Elaboració de la sèrie

L'estiu de 1982, el director d'Yle TV1 Kari Kyrönseppä mirava l'obra Impi vaarassa al Ryhmäteatteri de Suomenlinna, però no li va agradar gaire. No obstant això, va parar l'atenció sobre Pirkka-Pekka Petelius, que tenia un paper menor però donava força a la trama.
Kyrönseppä va imaginar-se una nova sèrie d'entreteniment per a Yle TV1 i va demanar Petelius si en volia ser el protagonista. Petelius recorda que «va ser una oferta força alarmant». Ambdós es van trobar i intentar reunir idees. Finalment, van optar per una sèrie d'esquetxos. Després de les negociacions, es va crear un programa de rellotge precís per a la rellotgeria, amb un arc que va conduir als rius nervis. Petelius descriu que hi havia seccions separades per al programa, que eren dramatúrgia d'emocions, diversió sense fi, diversió verbal i paròdia. A més de Petelius, Kyrönseppä vareclutar Heimo Holopainen i Kari Heiskasen.
Segons Kyrönsepp un dels cibles de la sèrie eren els adolescents. Segons ell, «si dilluns parlen emocionats de la sèrie, aleshores anem en la bona direcció ».

## Repartiment

* Pirkka-Pekka Petelius
* Kari Heiskanen
* Esko Hukkanen
* Eeva Litmanen
* Pirjo Bergström (episodis 1–4)
* Seija Kareinen (episodis 5–15)
* Robin Relander
* Niko Saarela

## Referències

* 1 2 Annala, s. 110
* ↑ Annala s. 112

## Bibliografia

* Annala, Jukka: Toopelivisio. Helsinki: Teos, 2006. ISBN 951-851-066-0

## Enllaços externs

* Velipuolikuu al web d'Yle
* Velipuolikuu Ylen Elävässä arkistossa.