OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Khiamià

El khiamià (també conegut com El Khiam o El-Khiam) és un període del neolític de l'Orient Pròxim, que marca la transició entre el natufià i el neolític preceràmic A. Algunes fonts el daten entre 10000-9500 aC. En l'actualitat, és datat entre el 10200 i 8800 aC segons la cronologia ASPRO.
El khiamià deu el seu nom al lloc d'El Khiam, situat a la riba de la mar Morta, on els investigadors han recuperat antigues puntes de fletxa de sílex amb dues escotadures pròximes a la base, conegudes amb el nom de puntes de Khiam. Han servit per a identificar els llocs d'aquest període, que es troben en les actuals Cisjordània, Israel, Al-Àzraq (Jordània), Abu Madi al Sinaí, i cap al nord fins a Mureybet, vora l'Eufrates.
A part de l'aparició de les puntes de fletxa del Khiam, el khiamià se situa a continuació del natufià, sense grans innovacions tècniques. No obstant això, les primeres cases varen ser construïdes a nivell del sòl, i no per sota com s'havia fet anteriorment. Altrament, els grups humans de la cultura del Khiam eren caçadors recol·lectors i l'agricultura en aquell moment era encara bastant precària, segons les proves arqueològiques d'aquest període. Descobriments recents mostren que a l'Orient Pròxim i Anatòlia es començaren a fer provatures amb l'agricultura cap al 10.900 aC i que ja es podria haver estat experimentant amb el processament del gra salvatge al voltant del 19.000 aC a l'Ohalo II.
El khiamià també presenta canvis en els aspectes simbòlics de la cultura, com ho demostra l'aparició de petites estatuetes femenines, així com pel soterrament de cranis d'ur. D'acord amb Jacques Cauvin, és el començament de l'adoració de la dona i el toro, com s'evidencia en els següents períodes del neolític del Pròxim Orient.

## Referències

* 1 2 C. Calvet. 2007. Zivilisationen – wie die Kultur nach Sumer kam. Múnic. p. 126.
* ↑ K. Schmidt. 2008. Sie bauten die ersten Tempel. Das rätselhafte Heiligtum der Steinzeitjäger Múnic. pp.283.
* ↑ Turneya, C.S.M. and H. Brown. 2007. "Catastrophic early Holocene sea level rise, human migration and the Neolithic transition in Europe." Quaternary Science Reviews 26: 2036–2041.
* ↑ Research pushes back history of crop development 10,000 years
* ↑ J. Cauvin. 2000. The birth of the gods and the origins of agriculture. Cambridge. p. 25. Cf. C. Calvet. 2007. Zivilisationen – wie die Kultur nach Sumer kam. Múnic. p. 127.

## Bibliografia

* C.S.M. Turneya and H. Brown. 2007. "Catastrophic early Holocene sea level rise, human migration and the Neolithic transition in Europe." Quaternary Science Reviews 26: 2036–2041.
* C. Calvet. 2007. Zivilisationen – wie die Kultur nach Sumer kam. Múnic.
* Klaus Schmidt. 2008. Sie bauten die ersten Tempel. Das rätselhafte Heiligtum der Steinzeitjäger. Múnic. pp. 283.
* J. Cauvin. 2000. The birth of the gods and the origins of agriculture. Cambridge.
# Lactarius helvus

Lactarius helvus és un bolet verinós (pels seus sesquiterpens) que pertany al mateix gènere que el rovelló (Lactarius). Aquests bolets es poden trobar en els boscos de coníferes i latifolis sobre la molsa Sphagnum a Euràsia i possiblement a Amèrica del Nord.
El seu capell és vellutat inicialment és planoconvex i esdevé amb la forma d'embut (infundibuliforme) a la seva maduresa. El seu làtex és incolor.

## Referències

* ↑ Kränzlin F. Fungi of Switzerland 6: Russulaceae, 1991, p. 164. ISBN 3-85604-260-1.
# Lake Bonavista

Lake Bonavista és un barri en el sud-est de Calgary, Alberta, el Canadà. Està limitada per Anderson Road al nord, Macleod Trail a l'oest, Canyon Meadows Drive al sud i Bow Bottom Trail a l'est. La petita comunitat de Bonavista Downs esta a la cantonada nord-est del barri.
Lake Bonavista va ser desenvolupat per Keith Construction Company a partir de 1967. Va ser la primera comunitat al Canadà a construir-se al voltant d'un llac artificial, i va servir com a prototip per a altres comunitats lacustres en Calgary.Alberta ( 9 )
# Capron

«Capron» té aquests significats:
* Capron (Illinois)
* Capron (Oklahoma)
* Capron (Virgínia)
# La Masia de l'Albornar

La masia de l'Albornar és un edifici de Santa Oliva (Baix Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una masia formada per un edifici principal amb una sèrie de dependències adossades. L'edifici principal és fet de paredat i actualment és arrebossat. Consta de tres plantes. Als baixos hi ha quatre portes quadrangulars, de factura recent, visible pel material emprat (maó). Per darrere l'edifici es disposen les dependències que semblen ser coetànies a la construcció de l'edifici principal, ja que presenten una tipologia i materials similars. Al costat d'aquestes es troba el pati amb dues portes d'entrada, una d'arc de mig punt dovellat i l'altra d'arc carpanell.

## Història

L'edifici principal és el més antic del mas, datat al segle xix.
Avui dia el mas està format per la "casa nova" i la "masia de l'Albornar", en total hi habiten vuit persones.
Té unes profundes arrels històriques. El lloc de l'Albornar era una antiga possessió del monestir de Sant Cugat, documentada ja el 1011. L'any 1046 s'esmenten els Albornas. Segueixen altres notícies, el 1202 hom cita la quadra i la torre de l'Albornar, que era alou de Sant Cugat. En temps de Gascó d'Albornar la torre s'anomena castell, on hi havia batlles i nuncis, sota la jurisdicció de l'abat de Sant Cugat (avui no en resta cap vestigi).

## Referències

* 1 2 3 4 «La Masia de l'Albornar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «La Masia de l'Albornar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Capromys pilorides

Capromys pilorides és una espècie de mamífer rosegador de família Capromyidae, endèmica de Cuba.
Mesura 20 a 60 cm de longitud amb una cua descoberta de pèls de 15 a 30 cm. Pesa en mitjana 7 kg. El pèl pot ser de negre a castanyer vermellós o clar. L'estómac està dividit en tres compartiments i és més complex que el d'altres rosegadors.
És arborícola, diürn i omnívor. S'alimenta preferentment de fruits, llavors, fulles i escorces i també de petits vertebrats. Viu generalment en parella, encara que pot trobar-se en petits grups o solitari. Tant el mascle com la femella marquen el territori amb l'orina.
Durant un temps es considerà que la subespècie C. p. gundlachianus era una espècie a part basant-se en dades moleculars, però actualment es creu que aquesta classificació era incorrecta.

## Referències

* ↑ ; Mancina, C. A.; Woods, C. A.; Kilpatrick, C. W «Updated checklist of endemic terrestrial mammals of the West Indies». A: Terrestrial Mammals of the West Indies Contributions (en anglès). Florida Museum of Natural History and Wacahooto, 2012, p. 389-415.
# Carne apaleada

Carne apaleada és una pel·lícula espanyola del 1978 dirigida per Javier Aguirre Fernández amb un guió escrit per ell mateix basat en la reeixida novel·la d'Inés Palou, que havia relatat la seva experiència a les presons femenines del franquisme i que s'havia suïcidat uns anys abans. Fou protagonitzada per la seva esposa, la vedette Esperanza Roy.

## Sinopsi

Berta és una dona que és acusada d'estafa per segon cop, el primer cop era innocent però el segon cop era culpable i tancada a la presó. Anirà passant per diverses presons, algunes regentades per monges, on patirà tota mena de vexacions i humiliacions. Va tenir una gran repercussió per la duresa de les seves imatges i per la presència de nus femenins.

## Repartiment

* Esperanza Roy - Berta
* Bárbara Rey - Senta
* Terele Pávez - Lourdes
* María Rosa Salgado - Funcionària de la presó
* Julieta Serrano - Mercedes

## Premis

Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Any | Categoria | Nominat | Resultat |
| 1977 | Millor actriu | Esperanza Roy | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Carne apaleada, El País, 6 de febrer de 1993
* ↑ Carne apaleada a fotogramas.es
* ↑ Esperanza Roy ya se desnudaba en los años 60... fuera de España, Libertad Digital
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1977». CEC. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 15 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Carne apaleada a Youtube
* Carne apaleada, presentació a Historia de nuestro cine
# Castrelo do Val

Castrelo do Val és un municipi de la Província d'Ourense a Galícia. Pertany a la Comarca de Verín. Entre els seus atractius es pot esmentar el Parc Natural "O Invernadeiro", que comparteix amb altres municipis veïns.
Evolució demogràfica :
| 1900 | 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 2.975 | 2.913 | 3.227 | 2.455 | 1.239 |
| Fonts: INE i IGE (Els criteris de registre censal variaren i les dades de l'INE i de l'IGE poden no coincidir.) |||||

## Parròquies

* Campobecerros (Santiago)
* Castrelo do Val (Santa María)
* Gondulfes (Santa Cruz)
* Nocedo do Val (San Salvador)
* Parada da Serra (San Lucas)
* Pepín (San Vicente)
* Piornedo (Santa Eufemia)
* Portocamba (San Miguel)
* Servoi (Santa María)
# La Masquèra

La Masquèra (francès Lamasquère) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Las partes de mí que te aman son seres vacíos

Las partes de mí que te aman son seres vacíos és un curtmetratge espanyol de caràcter surrealista dirigit el 1995 per Mercedes Gaspar Salvo, autora també del guió. Es tracta d'una metàfora onírica que fa recerca en la idea de l'"amour fou". Fou nominat al Goya al millor curtmetratge d'animació. Va guanyar el premi al millor curt experimental al Festival Internacional de Cinema de Chicago i fou nominada al millor curtmetratge al 46è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Argument

Dos amants situats en una taula es mengen mútuament les parts que els agrada de la parella, Això els portarà a un viatge astral vers Gea, l'esperit de la terra, i la seva fecundació.

## Referències

* ↑ Las partes de mí que te aman son seres vacíos al Festival de Cinema de Madrid
* ↑ Las partes de mí que te aman son seres vacíos al web dels Premis Goya

## Enllaços externs

* Las partes de mí que te aman son seres vacíos, vídeo a hamacaonline.net
# Casella forta

| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
| 8 | | | | | | | | | 8 |
| 7 | | | | | | | | | 7 |
| 6 | | | | | | | | | 6 |
| 5 | | | | | | | | | 5 |
| 4 | | | | | | | | | 4 |
| 3 | | | | | | | | | 3 |
| 2 | | | | | | | | | 2 |
| 1 | | | | | | | | | 1 |
| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
Una casella forta (concepte que en anglès denominen outpost), és una casella que està protegida per un peó propi, i que no pot ser atacada per un peó rival. Al diagrama de la dreta (de la partida Anand-Ivantxuk, Melody Amber, 2001, c4 és una casella forta, ocupada pel cavall blanc. No pot ser atacada per peons negres, perquè no hi ha peó a la columna-d, i el peó negre de la columna-b és massa avançat.
Les caselles fortes són una posició molt favorable des de la qual iniciar un atac, particularment fent servir un cavall. La raó per la qual una casella forta és tant poderosa és que una peça menor que s'hi situï és immune a l'atac de les peces majors rivals (torres i dames) a causa de la defensa que en fa el mateix peó, mentre que si el rival desitja atacar-la amb un peó, llavors haurà de debilitar la seva pròpia estructura de peons.
Els cavalls són més eficients quan estan a prop de les posicions enemigues; això és degut al seu curt radi d'acció, al contrari que els alfils, torres i dames. Són també més efectius al centre de l'escaquer que a les vores. Per tant, el més desitjable seria tenir una casella forta en una de les columnes centrals (c,d,e o f) i en una fila avançada (per exemple, a la 6a), i ocupar-la amb un cavall. El coneixement de les caselles fortes i de la seva efectivitat és crucial per explotar situacions de peó de dama aïllat.
D'altra banda, Aaron Nimzowitsch sostenia que si la casella forta és en un flanc (columnes a,b,g o h), llavors la peça ideal per ocupar-la és una torre. Això és degut al fet que la torre pot pressionar en totes les caselles al llarg de la fila. Nimzowitsch en general va tractar la qüestió de les caselles fortes a la seva obra de referència Mein System.

## Referències

* ↑ «Partida Anand-Ivantxuk, Melody Amber, 2001» (en anglès). chessgames.com. [Consulta: 3 octubre 2011].
# La Nova Falç

La Nova Falç és un periòdic de Catalunya del Nord aparegut a Perpinyà el 1977, d'antuvi mensual i des de 1980 bimestral. Fou creada com a òrgan d'un grup dissident de l'Esquerra Catalana dels Treballadors, que publicà el primer número amb el títol de La Falç, i esdevingué portaveu de l'Organització Socialista d'Alliberament Nacional (OSAN) primer i dels Independentistes dels Països Catalans a la Catalunya del Nord després. Els seus redactors foren Bernat Casals, Aleix Renyé (amb el pseudònim de Roc Romaní) i Josep Calassanç Serra i Puig.
Era escrita íntegrament en català i publicava articles i comentaris polítics d'orientació nacionalista d'esquerres radical, favorable a la reunificació i independència de tots els Països Catalans. També incloïa sovint dossiers sobre temes monogràfics diversos. Des de 1984 ha estat també portaveu del Col·lectiu Nacionalista La Nova Falç.

## Referències

* ↑ «La Nova Falç». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Castromonte

Castromonte és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 547 | 487 | 401 | 394 |
# Lauren Mayberry

Lauren Eve Mayberry (7 d'octubre de 1987) és una cantant, compositora i periodista escocesa, coneguda per ser la veu principal de la banda escocesa de synth-pop Chvrches.

## Biografia

Mayberry es va llicenciar en dret a la Universitat de Strathclyde, i d'un màster en periodisme l'any 2010. Va estar exercint de periodista de manera independent. Toca el piano des de petita i la bateria des d'adolescent. Dels quinze als vint-i-dos anys va tocar la bateria en diferents bandes. Abans dels Chvrches, Mayberry va estar involucrada en dos grups locals, els Boyfriend/Girlfriend i els Blue Sky Arxivis. Amb els Blue Sky Arxivis n'era la cantant a més de tocar-hi la bateria i el teclat. Com a membre de Blue Sky Arxivis, Lauren Mayberry va fer un cover de la cançó “Killing in the Name”, de Rage Against the Machine, que va ser llançada com a senzill.
Al setembre de 2011, Iain Cook d'Aereogramme i de The Unwinding Hours va produir l'EP Triple A-Side de Blue Sky Arxivis. Cook va començar un nou projecte amb el seu amic Martin Doherty i li va demanar a Lauren Mayberry per cantar en unes quantes proves. Ells van compondre durant uns set o vuit mesos en un estudi de Glasgow. Cook, Mayberry i Doherty van decidir formar una nova banda després de l'èxit de les sessions. El grup va escollir el nom de Chvrches, usant una “v” per distingir-se de “churches” (esglésies en anglès) en cerques en internet.
El 2013, la banda va signar amb Glassnote Records després de llançar les cançons “Lies” i “The Mother We Share” en 2012. El seu EP debut, Recover, es va publicar l'any 2013. Chvrches va publicar el seu àlbum de debut The Bones of What You Believe el 20 de setembre de 2013.
El setembre de 2013 Lauren Mayberry va escriure un article per The Guardian com a resposta a diversos missatges misógins que havia rebut a internet.
Lauren és la fundadura del grup feminista TYCI Arxivat 2015-05-11 a Wayback Machine. format a Glasgow. El seu treball amb l'organització inclou articles en la revista online i en el blog de la mateixa organització. Se la pot sentir amb regularitat als podcasts de TYCI i al programa mensual de ràdio presentat per Subcity Radio.

## Discografia
### Amb Boyfriend/Girlfriend

* Kill Music EP (2007)
* Optimism EP (2008)

### Amb Blue Sky Arxivis

* Blue Sky Arxivis EP (2010)
* Plural EP (2011)
* Killing in the Name (2011)
* Triple A-Side EP (2012)

### Amb Chvrches

* The Bones of What You Believe (2013)
* Every Open Eye (2015)
* Love is Dead (2018)

## Referències

* ↑ Mayberry, Lauren «Rising: Chvrches». Pitchfork [Los Angeles], 27-02-2011 [Consulta: 14 abril 2014].
* ↑ «Dollars to Pounds: Chvrches – The FADER».
# Lebiasina colombia

Lebiasina colombia és una espècie de peix pertanyent a la família dels lebiasínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 16,3 cm de llargària màxima.
* 8 radis tous a l'aleta dorsal.
* 37 vèrtebres.
* 27-29 escates a la línia lateral.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical, el qual viu associat amb Hoplias malabaricus, Brycon fowleri, Characidium fasciatum, Hemibrycon velox, Inga densiflora, Cecropia peltata, Alocasia macrorhiza, Carludovica palmata i Calathea lutea.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: curs superior del riu Sinú (Colòmbia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A., 1847. Histoire naturelle des poissons. Tome dix-neuvième. Suite du livre dix-neuvième. Brochets ou Lucioïdes. Livre vingtième. De quelques familles de Malacoptérygiens, intermédiaires entre les Brochets et les Clupes. Hist. Nat. Poiss. v. 19. i-xix + 1-544 + 6 pp.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ardila Rodríguez, C.A., 2008. Lebiasina colombia (Characiformes: Lebiasinidae), nueva especie cuenca alta del rio Sinú, Colombia. Dahlia (Revista de la Asociación Colombiana de Ictiólogos) 10: 27-32.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Ardila Rodríguez, C.A., 2008.
* ↑ Maldonado-Ocampo, J.A., R.P. Vari i J.S. Usma, 2008. Checklist of the Freshwater Fishes of Colombia. Biota Colombiana 9(2):143-237.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# La senyora de les roses

La senyora de les roses (originalment en francès, La fine fleur) és una pel·lícula de comèdia francesa, dirigida per Pierre Pinaud i estrenada el 2020. L'estrena del doblatge al català es va realitzar el 23 d'abril de 2022 a TV3.
La pel·lícula és protagonitzada per Catherine Frot en el paper d'Eve Vernet, una antiga cultivadora de roses d'èxit a la vora de fer fallida, que contracta tres treballadors sense habilitats hortícoles i els ha de formar per salvar el seu negoci. El repartiment també inclou Fatsah Bouyahmed, Olivier Breitman, Olivia Côte, Vincent Dedienne, Melan Omerta i Marie Petiot.
La pel·lícula es va començar a produir el 2019. Es va estrenar el 29 d'agost de 2020 al Festival de Cinema Francòfon d'Angulema. Posteriorment es va projectar en diversos festivals de cinema francòfons o bilingües al Canadà, incloent-hi el Festival Internacional de Cinema de Sudbury Cinéfest i el Festival de Cinema Internacional d'Abitibi-Témiscamingue. Es va estrenar comercialment el 2021.

## Referències

* ↑ Vavasseur, Pierre. «Festival du film francophone: le cinéma reprend des forces à Angoulême» (en francès). LeParisien.fr, 02-09-2020. [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ «La senyora de les roses». Ésadir.cat, 23-04-2022. [Consulta: 29 maig 2022].
* ↑ Keslassy, Elsa. «Cannes: Charades Boards ‘The Rose Maker,’ ‘Lynn + Lucy,’ ‘Africa Mia’» (en anglès). Variety.com, 07-05-2019. [Consulta: 11 maig 2022].
* 1 2 Lemercier, Fabien. «Catherine Frot filming The Rose Maker» (en anglès). Cineuropa.org, 10-10-2019. [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ Lemercier, Fabien. «Angoulême unveils a tantalising line-up» (en anglès). Cineuropa.org, 10-07-2020. [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ Friend, David. «Cinefest showcases two episodes of Trickster on Thursday» (en anglès). TheSudburyStar.com, 23-09-2020. [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ Paquin, Marie-Hélène. «52 films présentés en première au Festival du cinéma international en Abitibi-Témiscamingue» (en francès). Radio-Canada.ca, 20-10-2020. [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ «Catherine Frot: 'La scène me manque'» (en francès). FranceMusique.fr, 26-10-2020. [Consulta: 11 maig 2022].
# La zona d'interès

«La zona d'interès» té aquests significats:
* Zona d'interès (Auschwitz): l'àrea del camp de concentració d'Auschwitz-Birkenau
* La zona d'interès (llibre): novel·la de 2014 escrita per Martin Amis, en referència a l'àrea
* La zona d'interès (pel·lícula): pel·lícula de 2023 dirigida per Jonathan Glazer, adaptada de la novel·la d'Amis
# Castromembibre

Castromembibre és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 99 | 90 | 84 | 80 |
# Caroline Barbot

Caroline Barbot, nascuda Caroline Douvry (París, 27 d'abril de 1830 – Tolosa, 17 de setembre de 1893), fou una soprano francesa. Va cantar a Bèlgica, França, Itàlia, Rússia, entre d'altres països. Alguns de les seves interpretacions més destacades van ser Valentine a Les Huguenots de Meyerbeer i el paper principal de Mazeppa, de Pedrotti.
El 1845, acompanyà al seu pare, cantant baix, a Nova Orleans i va actuar en diversos papers, fins que Antoine François Prévost va escriure per a ella una petita òpera, molt exitosa, anomenada Le Lépreux. En tornar a París, va estudiar cant amb Manuel García junior i amb Eugénie Meyer. Junt amb Jules Barbot, el seu marit, va participar en la creació al Teatre Italià de París, de Sélam, oda simfònica amb cor, d'Ernest Reyer i llibret de Théophile Gautier. A Roma, Verdi li va oferir una cita per anar a cantar el 10 novembre de 1862 al Teatre Mariinski de Sant Petersburg La forza del destino (Leonora). Després de retirar-se com a cantant, va continuar treballant com a professora de cant al Conservatori de Tolosa, on va succeir a Hébert-Massy.

## Referències

* 1 2 «Biografia a artlyriquefr.fr». Arxivat de l'original el 2021-05-11. [Consulta: 28 gener 2022].
* ↑ Théophile Gautier Correspondance générale 1852-1853, Claudine Lacoste-Veysseyre (éd.), Pierre Laubriet (dir.), Librairie Droz, Genève-Paris, 1991, 411 p. ISBN 978-2-600-03663-4 Notice BNF (Llegiu notes en les línies 2 i 3 p. 165)
# Castell de l'Alberg

El Castell de l'Alberg o Can Caramany és un casal fortificat del municipi de Corçà (Baix Empordà). Està declarat com a bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Està situat vora la carretera, a la banda de ponent de la vila. És un edifici de grans dimensions, de planta rectangular amb torres angulars a tramuntana. Consta de planta baixa i dos pisos, amb cobertes de teula. La façana principal, encarada a migdia, davant d'un jardí de gust romàntic, presenta porta d'accés d'arc de mig punt. La resta d'obertures són amb llindes. A la façana posterior i a la lateral hi ha arcades a la planta baixa que serveixen de suport a una terrassa del primer pis. Són remarcables les estances interiors.

## Història

L'edifici és la casa pairal de la família Caramany. Té l'origen en els segles XVI-XVII, encara que en etapes posteriors ha experimentat nombroses modificacions. La capella de Sant Judes, que es troba integrada al conjunt, va ser bastida al segle xvi.

## Referències

* «Castell de l'Alberg». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].