OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eglon

Eglon (en hebreu עֶגְלוֹן) va ser una ciutat cananea a Judea, prop de Laquix.
Segons diu el Llibre de Josuè, els cinc reis amorreus, de Jerusalem, d'Hebron, de Jarmut, de Laquix i d'Eglon es van aliar i es van presentar amb els seus exèrcits davant de la ciutat de Gabaon, que havia signat la pau amb Josuè. El rei d'Eglon es deia Debir. Els cinc reis van ser vençuts i morts i Josuè va conquerir Eglon, passant "a tall d'espasa" els seus habitants. Des d'Eglon Josuè va atacar Hebron.

## Referències

* ↑ «Bible Map: Eglon». [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ Bekkum, K. Van. From Conquest to Coexistence: Ideology and Antiquarian Intent in the Historiography of Israel's Settlement in Canaan (en anglès). BRILL, 2011-01-11. ISBN 9789004194809.
* ↑ Llibre de Josuè. 10:5
* ↑ Llibre de Josuè. 10:3
* ↑ Llibre de Josuè. 10:26; 10:35
# Enric Ribelles i Seró

Enric Ribelles i Seró (Puigverd de Lleida, 1 de febrer de 1934 - Puigverd de Lleida, 19 de març de 2014) fou un futbolista català de les dècades de 1950 i 1960.

## Trajectòria

Jugava a la posició de volant o d'interior. Després de formar-se a diversos clubs lleidatans, començà a destacar al CF Balaguer club on amb 15 anys ja jugava a categoria regional. A continuació fitxà per la UE Lleida, que el cedí al CE Binèfar, ingressant finalment al primer equip de la UE Lleida, club on jugà durant tres temporades, la darrera cedit pel FC Barcelona. Va fitxar pel Barcelona l'any 1956. No fou fins al 1957 que s'incorporà a la primera plantilla, on romangué durant quatre temporades, en les quals guanyà dues lligues, una copa espanyola i dues Copes de Fires. L'any 1961 fou traspassat al València CF, dins de l'operació de contractació de José Manuel Pesudo. A València jugà durant quatre temporades més, fins al 1965, i guanyà dues noves Copes de Fires.
Fou tres cops internacional amb Catalunya i dos cops més amb la selecció espanyola B.

## Palmarès
### FC Barcelona

* Copa de les Ciutats en Fires:
** 1955-58, 1958-60
* Lliga espanyola:
** 1958-59, 1959-60
* Copa espanyola:
** 1958-59

### València CF

* Copa de les Ciutats en Fires:
** 1961-62, 1962-63

## Referències

* ↑ «Fallece el mítico delantero del Barça Enric Ribelles» (en castellà). MundoDeportivo.es. [Consulta: 19 març 2014].
* ↑ «Una nueva cara en el Barcelona». Mundo Deportivo, 26-05-1956. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Espero triunfar en el Barcelona la próxima temporada». Mundo Deportivo, 30-06-1957. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «RIBELLES». Mundo Deportivo, 10-03-1963. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Enric Ribelles». Lleida Esportiu. Arxivat de l'original el 2019-12-28. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Ribelles otra vez con camiseta azulgrana». Mundo Deportivo, 27-05-1957. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Ficha de Enrique Ribelles». ciberche.net. Arxivat de l'original el 2018-09-02. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Emma Mitchell

Emma Mitchell (Kirkcaldy, 19 de setembre de 1992) és una defensa/davantera de futbol internacional amb Escòcia des de 2011. Ha guanyat 4 Lligues i 3 Copes en Escòcia amb el Glasgow City i 2 Copes i 1 Copa de la Lliga en Anglaterra amb el Arsenal.

## Trajectòria

| Temporades | Lliga | Club | P | G | Actualitzat |
| 08/09 - 2012 | D1 | Glasgow City | 35 | 38 |
| 12/13 | D1 | SGS Essen | 11 | 01 |
| 2013 - act. | D1 | Arsenal FC | 44 | 00 | 20/11/2016 |
| 2007 - 2008 | Selecció sub-17 | Selecció sub-17 | 09 | 02 |
| 2009 - 2010 | Selecció sub-19 | Selecció sub-19 | 19 | 03 |
| 2011 - act. | Selecció absoluta | Selecció absoluta | 47 | 07 | 20/11/2016 |

## Palmarès

* Competició
* Títols — Seleccions nacionals ||||||||
* Títols — Clubs ||||||||
* 4 Lligues
* 3 Copes
* 3 Copes
* 2 Copes de la Lliga
* Reconeixements — Premis ||||||||
* Reconeixements — Seleccions de jugadores ||||||||

## Referències

* ↑ Scottish Fotball Association
# Emmaculate Msipa

Emmaculate Msipa (Harare, 7 de juny de 1992) és una futbolista internacional zimbabuesa que juga com a migcampista per al club Fatih Karagümrük de la Lliga de Futbol Femení de Turquia i per a l'equip nacional.

## Carrera

Al final del desembre de 2021, Msipa es va mudar a Turquia i va incorporar-se al tot just establert club d'Istanbul Fatih Karagümrük per a competir en la Superlliga Femenina Turkcell 2021-22. El febrer de 2021, la va fitxar el Futbol Club Joventut Almassora del País Valencià, i es va unir a la Segona Divisió femenina de futbol d'Espanya.
D'altra banda, va representar el seu país, Zimbàbue, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2016 al Brasil com a part de la selecció femenina de futbol de Zimbàbue. Durant el temps complementari del partit contra el d'Austràlia, va ser l'única del seu equip a marcar un gol. També va fer-ho en els Jocs Panafricans de 2011.

## Referències

* ↑ «Msipa settles well in Turkey» (en anglès). The Herald, 28-12-2021 [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ Ahmadu, Samuel. «Emmaculate Msipa: Zimbabwe midfielder signs for Joventut Almassora | Goal.com» (en anglès). goal.com, 14-02-2021. [Consulta: 29 juliol 2022].
* ↑ «Msipa fulfils dream with Spain move», 09-02-2021. [Consulta: 21 març 2022].
* ↑ «Emmaculate Msipa» (en anglès). rio2016.com, 06-08-2016. Arxivat de l'original el 3 gener 2017. [Consulta: 29 juliol 2022].
* ↑ Emmaculate Msipa Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ «L'Australie se qualifie (6:1)», 09-08-2016. [Consulta: 21 març 2022].
* ↑ «Women Join Men In All Africa Games Failure» (en anglès). Lusaka Times, 27-02-2011. [Consulta: 29 juliol 2022].
# Emmanuelle Vaugier

Emmanuelle Vaugier (Vancouver, Colúmbia Britànica, 23 de juny de 1976) és actriu i cantant canadenca.

## Filmografia

* Far Cry (2008) ... Valerie Cardinal
* Hysteria (2008) ... Jennifer
* Dolan's Cadillac (2009) ... Mrs. Robinson
* Black Widow (2009)
* Two and a Half Men (2005–2015) ... Mia

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2010-10-13 a Wayback Machine. (anglès)
# Endicott

«Endicott» té aquests significats:
* Endicott (Nebraska)
* Endicott (Nova York)
* Endicott (Washington)
# Elfstedentocht

Elfstedentocht (en frisó: Alvestêdetocht) o cursa de les 11 ciutats, és una cursa de quasi 200 km en gel natural pels canals de la província de Frísia, que connecten les 11 ciutats d'aquesta província neerlandesa. La cursa l'organitza l'associació de les onze ciutats frisones. El lloc de partida i la meta són a la capital frisona Ljouwert (neerlandès: Leeuwarden). La cursa passa per les 11 poblacions que han adquirit l'estatus de ciutat a Frísia.
La cursa es divideix en la varietat de competició, que comença a la matinada, i la varietat recreativa, que comença més tard.
Els participants han de portar una targeta. A cada ciutat hi ha una parada per on els participants han de passar perquè se'ls posi un segell a la targeta. També hi ha dues parades secretes en llocs estratègics per evitar que hi hagi patinadors que facin trampes.
Tots els participants recreatius reben una medalla de participació. La darrera parada per segellar plega exactament a les 12 de la nit. Els participants que no arriben a la parada abans de les 12 de la nit no tenen dret a la medalla de participació.
Llistat de les ciutats (en idioma frisó) i distància des de la sortida (km):
* Ljouwert (neerlandès: Leeuwarden): 0
* Snits (neerlandès: Sneek): 22
* Drylts (neerlandès: IJlst): 26
* Sleat (neerlandès: Sloten): 40
* Starum (neerlandès: Stavoren): 66
* Hylpen (neerlandès: Hindeloopen): 77
* Warkum (neerlandès: Workum): 86
* Boalsert (neerlandès: Bolsward): 99
* Harns (neerlandès: Harlingen): 116
* Frjentsjer (neerlandès: Franeker): 129
* Dokkum (neerlandès: Dokkum): 174
* Ljouwert (neerlandès: Leeuwarden): 199
La cursa només té lloc els hiverns en què el gel és prou gruixut (15 cm) per permetre patinar amb seguretat a tot el recorregut, cosa que passa poc sovint, de manera que des de la primera edició de 1909 només s'ha pogut celebrar 15 vegades, la darrera el 1997.
# Elfs (Terra Mitjana)

Els elfs de Tolkien són éssers immortals creats per Eru per ser els primers habitants de la Terra Mitjana, d'aquí que rebin el nom dels Primers nascuts.
Els elfs, nascuts a les ribes del llac Cuiviénen durant els dies dels dos arbres, són anomenats en Quenya com a Quendi.
Destinats a viure a la vora dels Valar, els Quendi foren cridats per aquests a traslladar-se a Aman, però alguns d'ells preferiren no moure's del lloc que els havia vist néixer. Els que no marxaren són coneguts amb el nom d'Avari, els desinclinats, mentre que els que marxaren són coneguts com a Eldar.
El grup dels Eldar es dividia en tres grans cases, la dels Vanyar encapçalada per Ingwë, la dels Noldor encapçalada per Finwë i la dels Teleri encapçalada inicialment per Elwë.
Durant el viatge però, una part dels Teleri, que serien anomenats Nándor o Laiquendi, abandonà la seva host per quedar-se a Ossíriand. Més endavant, en terres de Beleríand, Elwë conegué na Mèlian la Maia i s'instal·là amb ella a Doriath, juntament amb altres elfs de la seva casa. El seu germà Olwë passà a encapçalar els Teleri que seguiren la marxa. Arribats a les costes, alguns Teleri, entre els que cal contar en Círdam de Mithlond, decidiren esperar Elwë, ignorant que aquest mai emprendria el gran viatge a Aman. La gent d'Elwë i de Círdam són els que formarien amb el temps el poble dels Síndar, els elfs grisos, i principals habitants de la Terra Mitjana des de la Primera fins a la Tercera Edat. Círdam era un dels elfs que tenia un anell dels que va crear en Sàuron. Círdam vivia vora la mar, i tot i que semblava un vell pacífic, tenia una aura aterridora. L'anell que ell tenia li va donar a en Gandalf. Va ser membre del consell blanc i va lluitar per a treure en Sàuron del bosc. Va marxar a l'últim viatge.
Així, una part dels Teleri i tots els Noldor i els Vanyar arribaren a veure la llum dels arbres d'Aman, fet pel que són coneguts com a Calaquendi, els Elfs de la Llum, mentre que els elfs que no arribaren mai a veure la llum dels arbres, són coneguts com a Moriquendi, els Elfs de la Foscor, Avari inclosos.
Una darrera diferència distingeix d'entre els Moriquendi, els elfs que emprengueren el gran viatge, els Úmanyar, dels que romangueren a Cuiviénen, els Avari. Els Moriquendi mai assoliren el nivell de desenvolupament físic i cultural dels Calaquendi, sota la influència dels Valar.
Morfològicament, totes les famílies d'elfs tenen en comú una alçada considerable i una constitució fina. Els Calaquendi reflecteixen en el seu rostre la Llum dels arbres d'Aman.

## Referències

* ↑ Elf a Tolkien Gateway

## Enllaços externs

* Races d'Elfs a l'Enciclopèdia d'Arda
# Equilibri ecològic

Un sistema està en equilibri ecològic quan la relació d'interdependència entre els elements -vius i inerts- que el componen fa possible l'existència, transformació i desenvolupament dels éssers vius que el componen. Com a sistema o ambient entenem un conjunt tancat d'elements naturals i artificials, inclosos els induïts per l'home, en el qual existeixen uns organismes vius determinats -inclòs l'home- que interaccionen en un espai i temps també determinats. Si aquest ambient no està en equilibri ecològic, està en desequilibri ecològic, la qual cosa vol dir que alguna alteració entre les relacions dels elements que el componen afecta negativament l'existència, desenvolupament o transformació d'algun dels éssers vius.
# Escola a l'antic Egipte

L'escola —terme genèric que es refereix a la institució de l'ât seba (y.t), literalment «el lloc de la instrucció»—, corresponia a la primera etapa d'educació escolar per als nens de les classes adinerades o intel·lectuals de l'antic Egipte.
El primer esment d'una escola egípcia es produeix en el Primer Període Intermedi d'Egipte, en la tomba d'un nomarca d'Assiut. Diversos textos fan al·lusió a l'enviament el nen a un lloc d'aprenentatge, mentre que cap document menciona que el jove egipci va començar la seva educació a la Casa de la Vida egípcia, l'altre antic lloc que acollia als escolars egipcis. La institució de l'ât seba(y.t) sembla haver estat el primer pas de l'aprenentatge dels estudiants i el per ânkh, la segona etapa en la seva educació. Tanmateix, només era vàlid quan aquests dos establiments estaven situats en una àrea geogràfica propera. No és impossible que la Casa de la Vida reemplacés a l'escola quan no hi haguessin a prop les altres dues institucions. El nen aprenia primer a llegir i escriure, i per als seus exercicis utilitzava plaques de pedra calcària polida on s'havien traçat quadrícules.

## Referències

* ↑ Amandine Marshall, Être un enfant en Égypte ancienne, 2014, p. 115-129 ; Christian Leblanc, «L'école du temple (ât-sebaït) et le per-ânkh (maison de vie) à propos de récentes découvertes effectuées dans le contexte du Ramesseum», Actes du neuvième Congrès International des Égyptologues, Grenoble, 6-12 septembre 2004, vol. II, Orientalia Lovaniensia Analecta 150, 2007, p. 1101-1108 ; Alessandro Roccati, « Naissance de l'école », Égypte, Afrique et Orient 26, juillet 2002, p. 3-8 ; Hellmut Brunner, « Schule », Lexikon der Ägyptologie 5, 1984, p. 741-743
* ↑ Tomba 5 d'Assiout. Cf. Description de l'Égypte, IV, 1817, pl. 48 i Edel (E.), Die Inschriften der Grabfronten der Siut-Gräber in Mittelägypten aus der Herakleopolitenzeit, Abhandlungen der rheinisch-westfälischen Akademie der Wissenschaften 71, 1984, p. 109
* ↑ Pierre Montet. La vida cotidiana en Egipto en tiempos de los Ramsés, 1964, p. 194.

## Bibliografia

* Marshall, Amandine. Éditions du Rocher. Être un enfant en Égypte ancienne, p. 351. ISBN 978-2-268-07597-6.
# Emmanuel Faber

Emmanuel Faber (Grenoble, 22 de gener de 1964) és un empresari francès. Entre el 2014 i el 2021, fou president i executiu en cap del Grup Danone.
Va passar part de la seva infantesa a Sant Bonet, en la regió dels Alts Alps, en el si d'una família de classe mitjana. El 1982 va realitzar el seu batxillerat a Gap i, el 1986, es va diplomar per l'Escola d'Estudis Superiors de Comerç de París. Va començar la seva carrera professional en la companyia Bain & Company i després en la Baring Brothers i Legris Industries.
El 1997 va arribar al Grup Danone com a director de finances, estratègia i sistemes d'informació. El 2000, va ser nomenat director financer i membre del Comitè Executiu. El 2005, va ser nomenat director general de la zona Àsia Pacífic. Al costat de Franck Riboud i Muhammad Yunus, va engegar a Bangladesh el projecte social Grameen Danone Foods Ltd. Fou nomenat vicepresident del Consell d'administració el 28 d'abril de 2011 i, el 2014, va succeir a Franck Riboud i va ser nomenat director general del Grup Danone.
El 2019, va visitar Barcelona per la celebració del centenari de Danone, ciutat on va es va fundar originalment, i va afirmar:
| « | L’objectiu de la companyia no és maximitzar el benefici dels seus accionistes. Els guanys són necessaris, no som una ONG. Però hem de tenir una utilitat social. | » |
| — E.Faber |||
El juny de 2020, va liderar el canvi d’estatus legal de Danone convertint-lo en una entreprise à mission, o empresa amb causa, una nova figura mercantil creada pel govern francès. Aquesta decisió va ser aprovada pel 99% dels accionistes amb l'objectiu de convertir Danone en una empresa que anès més enllà dels resultats econòmics. Les entreprises à mission estaven obligades a buscar el benefici del planeta i la salut dels seus clients en lloc de fixar-se únicament en els beneficis dels seus accionistes.
Entre 2014 i 2021, Danone va aconseguir un increment de les vendes d’un 2% anual i dels beneficis d’un 12%. Però el marge brut (diferència entre la venda i el cost de producció) es va mantenir en un 48%, el mateix que tenia quan Faber va arribar al càrrec. Aquest fet, juntament amb que el retorn del capital invertit (ROIC) de 2017 fins a 2021 va estar per sota dels seus competidors (Nestle i Unilever), va fer que fos acomiadat, el març de 2021, com a conseller delegat i, al cap d’uns dies, també com a president.

## Referències

* 1 2 3 4 Manté, Àlex Font. «És el mercat, amic: la borsa tomba el president de Danone». Ara, 27-03-2021. [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ Sandri, Piergiorgio M. «Un altre ferment a Danone» p.79. La Vanguardia, 31-01-2021. [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ «Emmanuel Faber, le patron du CAC 40 qui voulait faire le bien» (en francès). Le Monde.fr, 29-09-2014 [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ Danone : Emmanuel Faber, un compagnon de route fortement engagé, Le Figaro, 3 de septiembre de 2014.
* ↑ Danone nomme Emmanuel Faber directeur général, Usine Nouvelle, 2 septembre 2014
* ↑ Danone : Franck Riboud passe la main, RTL, 2 de septiembre 2014.
# Escut antic de Llavorsí

Antic escut municipal de Llavorsí, a la comarca del Pallars Sobirà. Perdé vigència en entrar en vigor la normativa catalana sobre els símbols oficials. L'escut antic no s'hi adaptava i, per tant, deixà de tenir validesa oficial.
El 10 de setembre del 2001 s'aprovà l'escut actual, adaptat a la normativa catalana vigent de símbols oficials.

## Descripció heràldica

Escut d'atzur, Santa Anna ensenyant de llegir la Mare de Déu, de colors naturals.

## Bibliografia

Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968. ISBN Sense ISBN.
# Epimènides

Epimènides és el nom dels següents personatges:
* Epimènides de Creta, poeta i profeta de Creta
* Epimènides (historiador), historiador grec
# Ermita de Sant Roc (Benissanet)

L'ermita de Sant Roc és un edifici aproximadament a un quilòmetre a l'est de la població de Benissanet (Ribera d'Ebre), al marge dret del camí vell de Móra, a la zona de les Capelletes i adossada al mur nord-est de l'edifici de la sénia de Perseloni. Edificada, segons la tradició, al segle xix en agraïment a Sant Roc per haver deslliurat els habitants de les Sénies d'una epidèmia ha estat catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Es tracta d'una petita capella arrebossada i emblanquinada de planta rectangular, pràcticament quadrada, amb la coberta de teula de tres vessants. L'interior consta d'una única i senzilla sala coberta amb un sostre pla, que presenta un simple altar amb imatges de diversos sants. La porta d'accés és d'arc deprimit còncau, de la que destaquen els batents de fusta. Tot el perímetre de l'edifici està rematat per un ràfec de maons. En els últims temps, a la part superior de la cantonada de tramuntana de l'edifici, s'hi ha afegit un campanar d'espadanya d'un sol ull de punt rodó, amb una campana, cobert per una teuladeta de dues vessants de teula. Presenta un placat de pedra que també revesteix tota la cantonada del temple.

## Notes

* 1 2 3 4 «Ermita de Sant Roc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Ermita de Sant Roc». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ermita de Sant Roc (Altea)

L'ermita de Sant Roc és una ermita situada a Altea (la Marina Baixa). Va ser erigida al segle xix. La nau té la sagristia adossada i mesura 7 per 6 m. Les festes de Sant Roc se celebren el primer diumenge d'agost.

## Referències

* ↑ «Web de l'ajuntament d'Altea: ruta de les ermites». Arxivat de l'original el 2014-09-13. [Consulta: 6 març 2014].

## Enllaços externs

* Localització
* Bicentenari de l'ermita de Sant Roc
# Ermita de Sant Roc (Gurb)

Ermita de Sant Roc és una església eclèctica de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós. Capella de planta de nau única amb l'absis orientat a llevant. A la part nord hi ha una capella lateral. La façana està decorada amb motllures que dibuixen formes semicirculars i volutes. El portal és d'arc de mig punt i al damunt hi ha un trencaaigües de forma triangular. Es culmina la façana amb un petit campanaret d'espadanya, el qual encara conserva la campana i dos pinacles a l'extrem de cada vessant del teulat. La capella no té absis. S'il·lumina per les finestres dels murs laterals i l'òcul de la façana.
És construïda amb pedra i morter i la part de la façana és arrebossada i pintada. L'estat de conservació és mitjà.

## Història

L'ermita de Sant Roc està situada dalt d'un turó de marges des del qual es divisa la Plana. Es tracta d'una església votiva dedicada a Sant Roc amb motiu de la pesta.
La varen fer construir els propietaris dels masos veïns, els Puig i els Saits, i foren ajudats també per altres masos de les rodalies.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Ermita de Sant Roc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
* ↑ «Goigs a sant Roc venerat en la seva ermita de Gurb. Any 1917.». [Consulta: 2023].
# Estació de Garcia

L'estació de Garcia és una estació de ferrocarril abandonada del municipi de Garcia (Ribera d'Ebre) i inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya juntament amb la casa dels treballadors.

## Descripció

L'estació està situada a la zona les Sénies, a l'altre costat del riu Ebre. La línia de ferrocarrils provenia de Móra.
És un edifici aïllat de planta rectangular que consta de planta baixa i pis i té la coberta plana. Les façanes es componen segons una marcada simetria, amb quatre eixos d'obertures d'arc rebaixat emmarcades amb obra. Aquestes obertures, junt amb les cantonades i les cornises dels dos nivells, destaquen sobre el maó aplantillat dels murs. A la part superior de les façanes hi ha una cornisa amb volada sostinguda per mènsules, quedant l'edifici coronat amb un capcer central d'arc escarser, que incorpora un motiu circular amb lletres entrellaçades. En una banda de l'edifici hi ha un magatzem ferroviari d'un sol nivell d'alçat, i a l'altra un petit cos de la mateixa tipologia que era utilitzat com a servei.
Uns metres més avall, seguint la via en sentit Ascó, hi ha un edifici que havia estat la casa dels treballadors de l'estació. Consta de dos nivells d'alçat i la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. En aquesta, els nivells de forjats i les obertures, d'arc escarser, destaquen sobre el mur blanc. Presenta un ràfec de considerable volada, sostingut per cabirons.

## Història

L'any 1893 l'ajuntament i els veïns de Garcia van sol·licitar la construcció d'una estació a la Junta de Govern dels Ferrocarrils de Tarragona a Barcelona i França. No va ser fins al voltant del 1922 que va bastir-se la nova estació de ferrocarril. A part del transport de persones, tenia com a finalitat el transport de productes, eminentment agrícoles. La situació de la població a l'altre costat del riu Ebre va acabar provocant-ne l'abandonament.

## Referències

* 1 2 3 «Estació de Renfe i casa dels treballadors». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Estació de Renfe i Casa dels Treballadors». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.