OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marsturita

La marsturita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la rodonita. Rep el nom en honor de la nord-americana Marion Butler Stuart (1921-2000) col·leccionista de minerals amater i benefactora de projectes mineralògics.

## Característiques

La marsturita és un silicat de fórmula química NaCaMn₃Si₅O$_{14}$(OH). Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6. És un mineral isostructural amb la nambulita, i és l'anàleg amb sodi de la litiomarsturita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la marsturita pertany a «09.DK - Inosilicats amb 5 cadenes senzilles periòdiques» juntament amb els següents minerals: babingtonita, litiomarsturita, manganbabingtonita, nambulita, natronambulita, rodonita, escandiobabingtonita, fowlerita, santaclaraïta, saneroïta, hellandita-(Y), tadzhikita-(Ce), mottanaita-(Ce), ciprianiïta i hellandita-(Ce).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Franklin, a la localitat homònima del districte miner de Franklin, al comtat de Sussex (Nova Jersey, Estats Units). També ha estat descrita a Itàlia, Rússia i el Japó. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Joaquina Primera (Bellmunt del Priorat, Priorat).

## Referències

* ↑ «Marsturite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 març 2018].
* ↑ Josep Maria Mata-Perelló, Oriol Tomasa Guix, Xavier Rodríguez i Carles Rubio «Seguint els Xaragall amb el professor Mata-Perelló: mines de Bellmunt». Infominer, 3-2017, 70, 2017, pàg. 43-59 [Consulta: 28 novembre 2023].
# Manaquí gorjablanc

El manaquí gorjablanc (Corapipo leucorrhoa) és un ocell de la família dels píprids (Pipridae) segons la classificació de HBC/ Birdlife Versió 7 (2022).

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional versió 13.1 (2023) es tracta en realitat de dues espècies:
* Corapipo altera Hellmayr, 1906, a la que aplica el nom de manaquí gorjablanc (White-ruffed Manakin).
* Corapipo leucorrhoa (sensu stricto), a la que aplica el nom de manaquí de pitet blanc (White-bibbed Manakin)

## Hàbitat i distribució

Seguint la classificació de l'IOC:
* Manaquí gorjablanc (Corapipo altera): Habita el sotabosc de la selva pluvial i vegetació secundària de les terres baixes des del sud-est d'Hondures fins Panamà i nord-oest de Colòmbia.
* Manaquí de pitet blanc (Corapipo leucorrhoa): Habita el sotabosc de la selva pluvial i vegetació secundària, localment a les terres baixes al sud-oest, centre i nord-est de Colòmbia i nord-oest de Veneçuela.

## Referències

* ↑ «Manaquí gorjablanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2023(català)
* ↑ Handbook of the Birds of the World and BirdLife International Digital Checklist of the Birds of the World: Versió 7 (Desembre 2022)
* ↑ Gill, F.; Donsker, D.; Rasmussen, P. (Eds). 2023. IOC World Bird List (v13.1). doi: 10.14344/IOC.ML.13.1.
# Mas d'en Sord

El Mas d'en Sord és un mas situat al municipi de Renau, a la comarca catalana del Tarragonès.

## Referències

* ↑ «Mas d’en Sord». Gran Enciclopèdia Catalana (GEC). Enciclopèdia Catalana, SA. [Consulta: 20 novembre 2021].
# Manuel Flores Mora

Manuel Flores Mora (Montevideo, 1923 - ibídem, 1985) fou un periodista, escriptor i polític uruguaià pertanyent al Partit Colorado.

## Biografia

Descendent directe del president de l'Uruguai del segle xix Venancio Flores, Manuel va treballar des de molt jove en diversos periòdics, incloent-hi el diari Acción, del qual es va convertir en el seu editor polític i més endavant diputat.

### Trajectòria política

Es va presentar a les eleccions generals de l'any 1954 i va ser elegit diputat, càrrec que va ocupar durant tres mandats fins a ser elegit senador el 1966. Un any després, va ser nomenat ministre de Ramaderia, Agricultura i Pesca del govern d'Óscar Diego Gestido, càrrec que mantindria també durant els primers anys de la presidència de Jorge Pacheco Areco fins al juny de 1968, quan va deixar-lo per discrepàncies sobre assumptes de seguretat.
Es va oposar a Pacheco des del Senat el 1971, quan aquest últim es va presentar a la presidència i a la vicepresidència de forma simultània, amb Amílcar Vasconcellos com a el seu company de fórmula. No obstant això, no va obtenir prou suport i es va veure obligat a deixar el seu lloc al Senat.
Després del cop d'estat del 27 de juny de 1973, es va convertir en un clar oponent del règim militar. Va unir-se al comitè editorial d'El Día i durant els darrers anys de la dictadura va escriure articles per a la revista Jaque (la qual va co-fundar el 1983), on denunciava l'abús de poder dels militars.

### Trajectòria literària

Va ser membre de la famosa Generació del 45, juntament amb altres destacats intel·lectuals com Idea Vilariño, Juan Carlos Onetti, Mario Benedetti, Sarandy Cabrera, Carlos Martínez Moreno, Ángel Rama, Carlos Real de Azúa, Carlos Maggi, Alfredo Gravina, Mario Arregui, Amanda Berenguer, Humberto Megget, Emir Rodríguez Monegal, Gladys Castelvecchi, José Pedro Díaz.

### Mort

Va morir el 1985 als 61 anys, durant els primers mesos de democràcia a l'Uruguai. El seu fill, Manuel Flores Silva, va ocupar el seu lloc al Parlament.

## Referències

* 1 2 Arxiu de Premsa Arxivat 2008-08-28 a Wayback Machine. (castellà)
# Manuel Flix i Ferreró

Manuel Flix i Ferreró, doctor en dret, va tenir un paper destacat en la política barcelonina del segle xviii. Consta com a assessor del braç reial a les Corts de Barcelona (1701). Nomenat membre de la Coronela de Barcelona, va votar rendir-se a les tropes borbòniques durant el debat de la Junta de Braços de 1713. Malgrat no compartir la decisió final que optava per la "guerra a ultrança", Flix va organitzar la defensa de la ciutat, mobilitzant amplis sectors de la població i encarregant-se del control del sector dels Caputxins. Es van confiscar els seus béns després del conflicte pel seu suport al govern municipal.

## Referències

* ↑ Serra i Sellarés, Francesc. Els herois de 1714. Barcelona: Base, 2013, p. 62 [Consulta: 5 juliol 2014].
# Mathias Flückiger

Mathias Flückiger (Berna, 27 de setembre de 1988) és un esportista suís que competeix en ciclisme de muntanya en la disciplina de cross-country olímpic.
Va guanyar tres medalles en el Campionat Mundial de Ciclisme de Muntanya entre els anys 2012 i 2020, i una medalla de bronze en el Campionat Europeu de Ciclisme de Muntanya de 2020.

## Palmarès internacional

Campionat Mundial :
| Any | Lloc | Medalla | Competició |
| 2012 | Leogang/Saalfelden ( Àustria) | 3 | Cross-country olímpic |
| 2019 | Mont-Sainte-Anne ( Canadà) | 2 | Cross-country olímpic |
| 2020 | Leogang ( Àustria) | 2 | Cross-country olímpic |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Competició |
| 2020 | Monteceneri ( Suïssa) | 3 | Cross-country olímpic |

## Referències

* ↑ «Al detalle la Thömus Lightrider WC 2020 de Mathias Flückiger» (en castellà). [Consulta: 7 maig 2021].
* ↑ «Mathias Fluckiger: "Gran parte de mi paso adelante fue la confianza"» (en castellà), 24-04-2020. [Consulta: 7 maig 2021].
# Masó (família)

Masó (en llatí Maso o de vegades Masso) era el nom d'una família d'origen patrici de la gens Papíria.
Ciceró diu que la branca patrícia dels Papirii pertanyia a les minores gentes, és a dir, eren procedents d'altres ciutats o dins de la mateixa Roma que sense ser patricis, van adquirir la ciutadania romana. Els Papirii patricis es van dividir en diverses famílies: Cras, Cursor, Masó i Mugil·là.
Alguns membres de la família van ser:
* Luci Papiri Masó, edil curul l'any 312 aC.
* Gai Papiri Masó, cònsol l'any 231 aC.
* Luci Papiri Masó, pretor urbà l'any 176 aC.
* Marc Papiri Masó, equites, que va viure al segle i aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 970.
# Mat Ala

Mat Ala és un petit volcà en escut de 493 msnm de la serralada sud de Tat Ali, a l'est del volcà Afdera, a Etiòpia. Una caldera de 300 metres de profunditat i 2,5x3,5 km d'amplada es troba al seu cim. Ha estat actiu durant l'Holocè, amb fumaroles actives en una fissura al vessant sud-oest del volcà.

## Referències

* ↑ «Global Volcanism Program | Mat Ala» (en anglès). [Consulta: 31 març 2024].
# Maria Dolors Boixadós

Maria Dolors Boixadós i Servat (Sort, Pallars Sobirà, 1917 - Miami, Estats Units, 2008) va ser una escriptora catalana.
Tot just acabada la guerra civil va traslladar-se a Madrid on va començar a escriure. L'any 1944 va presentar-se al Premi Nadal amb la seva primera novel·la Aguas muertas. Es va casar amb l'investigador mèdic José Souto Candeira i es va traslladar a Amèrica, residint a (Veneçuela, Puerto Rico i els Estats Units). Després de doctorar-se en literatura hispànica, va exercir com a professora a les universitats de Tennessee i Puerto Rico fins a la seva jubilació. Paral·lelament, va continuar la seva producció literària amb diverses obres, com Retorno (1967) Premio España Errante, Balada de un músico (1968) —ambientada a Tremp durant la guerra civil—, Aguas muertas (1970), Gabriel: Coda final (1991) i algunes altres obres inèdites. Per voluntat del seu germà, la biblioteca i la seva documentació personal, professional i literària van cedir-se a la ciutat de Tremp.

## Referències

* ↑ «Díptic exposició M.Dolors Boixadós». XAC (Xarxa Arxius de Catalunya). [Consulta: 24 novembre 2017].
# Mare de Déu de les Olletes

* No s'ha de confondre amb Oratori d'Olletes.
El santuari de la Mare de Déu de les Olletes està situat a La Vall d'en Bas dins un barranc i es troba a 1.036 metres sobre el nivell del mar, al vessant nord del Puigsacalm just sota Santa Magdalena del Mont. La cova té cinc metres d'alçada per vuit de fondària i quatre d'amplada.
Segons la llegenda el seu nom prové al fet que la imatge fou trobada dins una de les moltes cavitats en forma d'olla que es troben pels voltants.
L'aplec a l'ermita, es realitza el primer diumenge de setembre.

## Referències

* ↑ «Mare de Déu de les Olletes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La Vall del Ges: ESGLÉSIES I ERMITES: Santuari Mare de Déu de les Olletes». La Vall del Ges. [Consulta: 17 gener 2017].
# Mariano Marzo Carpio

Mariano Marzo Carpio (Carmona, 1951) és un geòleg expert en geologia del petroli. Actualment és professor emèrit a la Universitat de Barcelona, d'on fou catedràtic d'estratigrafia i geologia històrica. És el director de la càtedra "Transició energètica UB-Fundación Repsol" a la mateixa universitat. També és membre del consell d'administració i president de la Comissió de Sostenibilitat de Repsol.
Ha publicat més de 150 articles a revistes científiques i editat o coeditat 15 volums temàtics. Ha estat membre de diversos consells editorials de revistes de gran prestigi internacional, com "Basin Research", "Geology" i "Sedimentology". Des del 2005, la seva activitat investigadora s'inscriu a l'Institut de Recerca Geomodels de la UB.
Ha treballat a Europa, als Estats Units, a Amèrica del Sud, al Pròxim Orient i al Nord d'Àfrica. És membre de l'American Association of Petroleum Geologists (AAPG) i de l'European Association of Petroleum Geoscientists & Engineers.
És membre de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, director de la Secció 4 de Ciències de la Terra.

## Referències

* ↑ «Mariano Marzo Carpio. Facultat de Ciències de la Terra-UB». [Consulta: 22 abril 2022].
* ↑ «Mariano Marzo Carpio-Board Directors-Repsol». [Consulta: 22 abril 2022].
# Mariano Menor Poblador

Mariano Menor Poblador (Casp, Saragossa, 1896 - Principat d'Andorra, 1947) va ser un polític aragonès.

## Biografia

Procedia d'una família nombrosa i va quedar orfe de pare en plena joventut, va anar a treballar a Saragossa en el comerç, mentre seguia els seus estudis.
Una vegada casat i amb fons de la seva família política establirà un negoci de licors. Estava afiliat des de 1917 al republicanisme i des de la seva fundació en 1929 en el Partit Republicà Radical Socialista (PRRS). En proclamar-se la Segona República Espanyola és nomenat governador civil de Sòria, posteriorment de Castelló, i a la fi de 1933 va ser nomenat de Lleó sense arriba a exercir.
En la crisi del PRRS es troba en l'opció oficialista de Félix Gordón Ordás i posteriorment va passar a Unió Republicana. Durant el bienni radical-cedista, 1934-1935, va deixar la política i de nou a principis de 1936 va participar en la fundació del periòdic Diario de Aragón. Després del triomf del Front Popular a les eleccions generals espanyoles de febrer de 1936 és nomenat governador civil de Saragossa, per ser substituït per Ángel Vera Coronel el 23 de febrer i ell passar el 27 de febrer a ser nomenat governador civil de Navarra.
Sent governador de Navarra va conèixer els contactes conspiratius d'Emilio Mola, Governador Militar de Navarra, al monestir d'Iratxe, que va notificar al govern sense resposta. Després de produir-se la revolta militar a les colònies d'Àfrica, a Pamplona el 18 de juliol, els periòdics van sortir al carrer sense notícies. Tot el dia va transcórrer amb gran tensió. Es van reunir entorn de la Comandància Militar els partidaris de Mola; mentre que els del Front Popular es van trobar amb Menor Poblador al Govern Civil. Allí van estar Ramón Bengaray Zabalza i Aquiles Cuadra d'IR, Jesús Monzón, del PCE; el seu germà Carmelo i Constantino Salinas, del PSOE; Natalio Cayuela, secretari de l'Audiència; Tiburcio Osácar, director de Trabajadores; Antonio García Fresca, Salvador Goñi i Antonio García Larraeche, regidors. Davant la inutilitat de la resistència van procedir a dispersar-se. Menor Poblador va ser detingut però va aconseguir fugir en la confusió dels primers moments, escapolint-se a Sant Sebastià, on va actuar com a delegat del govern a Euzkadi.
Finalitzada la guerra es va exiliar a Tolosa de Llenguadoc amb la seva família. En el Govern Republicà en l'Exili va ser director general de seguretat i serveis de lluita guerrillera, formant part de la Unió Nacional Espanyola, inspirada pel Partit Comunista.

## Referències

* 1 2 3 El aparato provincial durante la Segunda República. Los gobernadores civiles, 1931-1939

## Enllaços externs

* Enciclopedia aragonesa. Mariano Menor Poblador Arxivat 2015-07-04 a Wayback Machine.
# Mayo

«Mayo» té aquests significats:
* Mayo individu del poble dels mayos, poble indígena que viu als estats de Sonora i Sinaloa (Mèxic) que parla una llengua uto-asteca
* Mayo Clinic, grup de recerca i pràctica mèdica sense afany de lucre que està especialitzat en el tractament pacients en dificultat
* Toponímia:
** Mayo (Carolina del Sud), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud
** Mayo (Florida), poble del Comtat de Lafayette (Florida)
** Mayo (Maryland), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Maryland
** Comtat de Mayo, comtat de la província de Connacht (República d'Irlanda).
* Biografies:
** Anastasia Mayo (L'Hospitalet de Llobregat, 1980) actriu de cinema pornogràfic
** Virginia Mayo (Saint Louis, 1920 - Thousand Oaks, 2005) actriu de cinema estatunidenca
** Iban Mayo Díez (Igorre, 1977), ciclista basc
* Miscel·lània:
** San José de Mayo, ciutat i capital del departament de San José, Uruguai
** Tití del riu Mayo (Callicebus oenanthe), primat platirrí de la família dels pitècids de la conca del riu Mayo, al departament de San Martín (Perú).
** Plaza de Mayo, principal plaça de Buenos Aires (Argentina)
Viccionari
# Maynooth

Maynooth (məˈnuːθ; en gaèlic irlandès, Maigh Nuad) és una ciutat universitària del nord del Comtat de Kildare, a Irlanda. Hi ha una sucursal de la Universitat Nacional d'Irlanda, una Universitat Pontifícia i el seminari catòlic més important d'Irlanda, St Patrick's College. Maynooth també és la seu de la Conferència de Bisbes Catòlics d'Irlanda i alberga la seu social de l'ONG de desenvolupament més gran d'Irlanda, Trócaire.

## Etimologia

El nom de Maynooth prové de la paraula irlandesa Maigh Nuadhat o Maigh Nuadhad, que significa "pla de Nuadha". Maigh Nuad és la grafia moderna en irlandès. Nuadha és un dels déus antics irlandesos que correspon a Nudd a gales i Nodens a l'antiga Britànnia i la Gàl·lia.

## Referències

* ↑ «The Catholic Communications Office» (en anglès). Catholiccommunications.ie. Arxivat de l'original el 2012-02-04. [Consulta: 14 febrer 2012].
* ↑ «Trócaire | Irish Charity Working for a Just World» (en anglès). Trocaire.org. [Consulta: 14 febrer 2012].
# Mas Francisco

El Mas Francisco és una obra de Capçanes (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta aproximadament rectangular, bastit de maçoneria, arrebossada i pintada a la façana, de planta baixa pis i golfes, i cobert per teulada a dues vessants. La façana presenta dues parts clarament diferenciades; així, el de la dreta presenta una estructuració notable, amb obertures simètricament disposades, en tant que l'altre té més l'aspecte d'un edifici auxiliar. A la façana principal s'hi obre la porta, de pedra amb la data de 1880, flanquejada per una finestra a cada costat, tres balcons al pis i sis finestres a les golfes. L'interior és ben decorat, amb profusió d'elements artesanals.

## Història

Can Francisco o Mas Francisco, tal com se'l coneix correntment, pertany a una branca de la família Barceló, de reconeguda tradició local, grans propietaris al poble. L'edifici fou aixecat a les darreries del segle passat, abans de la crisi de la fil·loxera. Fou reconstruït el 1914.

## Referències

* 1 2 «Mas Francisco». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Mas Francisco». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Mas Francisco». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Masoveria de Can Cendra

La masoveria de Can Cendra és un edifici d'Anglès inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa del costat esquerre del carrer d'Avall formada per dos habitatges, el número 27 i el 29, unificats en la façana pel ràfec. Està situada entre mitgeres té dues plantes i golfes i teulada de dues aigües amb vessant a façana. Respon a la tipologia de casa medieval.
La planta baixa està formada per dos portals i una finestra. El portal de la casa del número 27 és un arc de mig punt adovellat de pedres mitjanes de granit i muntants de pedra sorrenca. Al costat hi ha una finestra de pedra amb la llinda monolítca. El portal de la casa del número 29 és de llinda horitzontal i monolítica amb motllures i impostes corbades.
El primer pis té tres finestres. De les de la crugia del número 27 s'ha retirat la més gran, ja que s'estan fent obres a l'interior. Aquesta és, per documentació fotogràfica, d'ampit motllurat, muntants i llinda de pedra, la més gran de l'edifici. Per llinda té tres arquets de mig punt sense suports columnats i decoració geomètrica a sobre, formada per tres rosetons. La finestra petita és emmarcada de pedra i de llinda monolítica. La finestra de la crugia del número 29 té una finestra amb ampit, muntants, impostes i llinda horitzontal monolítcs. Les impostes estan avançades i tenen un dels angles interiors tallat en forma de quart de cercle.
El segon pis té també dues finestres rectangulars. La de la crugia del número 29 és una finestra de pedra amb llinda en forma d'arc de mig punt amb decoració central trinagular.
El ràfec, un pèl avançat, deixa entreveure un seguit de sis bigues de fusta i rajoles pintades amb motius reticulars marrons i blancs.

## Història

La Masoveria de Can Cendra, altrament dita Can Ciscot, formava part de l'antiga propietat de Can Cendra, la casa del costat molt reformada durant la primera meitat del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Masoveria de Can Cendra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Masoveria de Can Cendra». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Masoveria de Palau

La Masoveria de Palau o simplement Palau és un masia del municipi de Sagàs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La casa pairal té un complet arxiu on segurament es fa referència a aquesta masoveria. L'existència d'una torre entronca els orígens de la casa a l'època medieval, quan les cases es fortificaven per necessitats defensives.
La Masoveria de Palau presenta una interessant torre d'estructura medieval paral·lela a la de la casa pairal de Palau situada enfront seu. De planta quadrada i amb una pedra força regular, principalment a les cantonades, està coberta amb doble vessant. Són interessants les finestres d'arc de mig punt a la part superior. La torre fou la base de la Masoveria, a la qual s'afegí posteriorment una ampliació.

## Referències

* 1 2 «Masoveria de Palau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 desembre 2014].
# Mañana te cuento

Mañana te cuento és una pel·lícula eròtica peruana dirigida per Eduardo Mendoza de Echave i estrenada el 2005. El seu repartiment inclou a Jason Day i Melania Urbina.

## Argument

És la nit de Halloween i del Dia de la Cançó Criolla a la ciutat de Lima, quatre joves de 17 anys (Manuel, Juan Diego, el gorso i Efraín) han decidit sortir de tabola. Després d'una sèrie de successos desafortunats (són assaltats per homes disfressats d'els Simpson i després detinguts per policies que els cobren una alta coima), tornaran a la casa de Juan Diego (Jason Day).
Aprofitant l'absència dels seus pares, sorgeix la idea de contractar unes prostitutes per a fer debutar sexualment a Manuel (Bruno Ascenzo). Però la nit no sortirà com esperaven, sinó tot el contrari.

## Repartiment

* Bruno Ascenzo - Manuel
* Óscar Beltrán - Efraín
* Jason Day - Juan Diego
* José Manuel Peláez - El gordo
* Melania Urbina - Bibiana
* Milene Vásquez - Carla
* Angie Jibaja - Gabriela

## Recepció

Mañana te cuento va ser una de les pel·lícules més taquilleres del cinema peruà, aconseguit en total 288 242 espectadors. Això va motivar la filmació d'una seqüela, Mañana te cuento 2, estrenada en 2008.

## Referències

* ↑ Mañana te cuento de Eduardo Mendoza en Festival de La Habana, cinencuentro.com, 1 de novembre de 2005
* ↑ “No imaginamos el éxito de Mañana te cuento”, La república, 23 de novembre de 2012
* ↑ ‘Mañana te cuento 2’, una cinta de nivel básico, El Universo, 20 de stembre de 2008