OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trevor

Trevor (gal·lès: Trefor) és un poble de Wrexham (fins al 1974 a Denbighshire) de Gal·lès. Està situat a la vall de Llangollen, en la carretera A539 entre Llangollen i Wrexham, i pertany a la Comunitat de Llangollen Rural.
El seu nom és una versió anglicitzada del topònim gal·lès Trefor, que significa «poble gran». Era un dels antics municipis de la parròquia de Llangollen, i donà nom a una poderosa família terratinent que tenia una residència ancestral al municipi. De la mateixa manera, més tard donà nom al poblament industrial que conformarà el poble modern. Igual que el poble veí Froncysyllte, Trevor està format en gran part per casetes de camp dels segles XIX i xx pels treballadors de les indústries tradicionals de l'àrea (pedreres de calcària i fabricació de maons. Tot i que aquestes indústries ara han desaparegut a l'àrea li ha quedat un ric llegat d'arqueologia industrial.
Trevor dona al Canal de Llangollen a l'extrem nord de l'aqüeducte de Pontcysyllte, on hi ha la dàrsena de Trevor. Fins al 1965 el poble tenia una estació de ferrocarril de la línia de Ruabon a Barmouth, ara tancada.
Tanmateix hi ha la previsió d'estendre la línia del tren històric de Llangollen Railway cap a l'est fins a Ruabon (un cop s'hagi completat l'extensió cap a Corwen). Aquesta prolongació de la línia passaria pel poble de Trevor i podria incloure la reconstrucció i restauració de l'antiga estació de tren.
El sender de la Muralla d'Offa travessa el poble de Trevor.
Un altre lloc d'interès és la mansió Trevor Hall, classificada amb el Grau I (edifici d'interès excepcional).

## Referències

* ↑ Dee Valley, Froncysyllte to Newbridge Arxivat 2010-12-19 a Wayback Machine., Wrexham County Borough Council Planning
* ↑ Trevor Hall
# Treviso

Treviso és una ciutat capital de la província de Treviso a la regió del Vèneto.

## Història

La ciutat es deia Tarvisium en temps del romans. Saquejada pels huns d'Àtila, va passar després als gots i als llombards que en van fer un ducat. Amb els carolingis fou capital d'una marca (Marca Trevisana)
El 905 Treviso era un bisbat i el bisbe exercí el poder temporal fins al 1237. El 911 va ser devastada pels hongaresos. La ciutat va rebre carta comunal el 1164.
El 1237 el poder va passar a Alberico di Romano, i després es va proclamar la república que van governar els güelfs Caminesi o altres, fins al 1329 en què va passar als Della Scala (o Scaligieri) i el 1339 a Venècia. Ocupada per Àustria el 1381, el 1384 va passar per venda a Pàdua (dominada pels Carraresi) i després als Visconti de Milà (1387) per poc temps, tornant a Venècia el 1388.
Ocupada pels francesos el 1797, va pertànyer a Àustria i al Regne napoleònic d'Itàlia, i finalment a Àustria el 1813. El 1848 es va revoltar però va ser sotmesa el 14 de juny del mateix any. El 15 de juliol de 1866 fou incorporada a Itàlia.

## Fills il·lustres

* Angelo Ephrikian (1913-1982) director d'orquestra i violinista d'ascendència armènia.
* Giovanni Masutto (1830-1894), musicògraf i critic musical.
* Renzo Masutto (1858-1926), pianista i compositor.

## Bisbes de Treviso

* Adalbert 905-969
* Rosso 969-1001
* Roland 1001-?
* altres ?-1212
* Tiso 1212-1245

## Podestà i senyors de Treviso

* Alberico di Romano 1237-1260
* Marco Badoero 1260
* Gerard III Caminesi 1294-1307
* Rizzardo IV Caminesi 1307-1312
* Guecellone VII Caminesi 1312

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
* Mapa de Treviso Arxivat 2006-07-18 a Wayback Machine.
# Tombes de Mazu

Les tombes de Mazu, també conegudes com grup de kofun de Mozu (百舌鳥古墳群 Mozu kofun-gun), és una agrupació de kofun o túmuls a l'àrea de Mozu, Sakai, prefectura d'Osaka, Japó. Originalment constava de més de 100 tombes, de les quals menys del 50%, rodones, ulls de pany i rectangulars es conserven.
El 22 de novembre de 2010, la delegació permanent del Japó davant d'UNESCO va proposar al grup de kofungun de Mozu juntament amb els kofungun de Furuichi, la seva inscripció a la llista temptativa del Patrimoni de la Humanitat com un bé cultural segons els criteris: (II), (III) i (IV). La seva aprovació està pendent.

## Ubicació

Les tombes de Mozu es troba a la ciutat de Sakai, al sud de la Prefectura d'Osaka, en un terreny aterrit amb vistes a la badia d'Osaka. Els kofungun de Furuichi es troben a 10km a l'est dels de Mozu, a prop de les ciutats de Habikino i Fujiidera.

## Història

A l'arxipèlag japonès, s'han comptabilitzat més de 200.000 kofun (túmuls) entre finals del segle iii i finals del segle VI. Com a tombes dels membres de la classe dominant i representa una tradició cultural com a expressió de formes i dissenys de l'ordre jeràrquic sociopolític i les relacions entre regions del Japó d'aquells moments, cosa que es coneix com el període Kofun. Els mausoleus imperials més importants d'aquest grup de túmuls són els de l'emperador Nintoku i l'emperador Richu.
Als monticles i els seus voltants s'han trobat figuretes de terracota denominades haniwa (埴輪) que eren usades per a rituals i enterrades com a objectes funeraris.

## Protecció

Amb la inclusió a la llista temptativa de Patrimoni de la Humanitat, el nivell de conscienciació, conservació i protecció és important, però cal recordar que el 1949, el kofun Mozu Ōtsukayama, amb 168 metres de longitud va ser enderrocat per construir habitatges. Igual sort anava a córrer el kofun Itasuke, que davant la mobilització social va poder aturar-se, designant-se com a Bé d'Interès Històric.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada» (en anglès). Ciudad de Sakai. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 16 novembre 2021].
* ↑ «Còpia arxivada» (en japonés). Ciudad de Sakai. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 16 novembre 2021].
* 1 2 «Mozu-Furuichi Kofungun, Ancient Tumulus Clusters» (en anglès). UNESCO. [Consulta: 10 març 2019].
* 1 2 «Characteristics of Mozu-Furuichi Kofungun». World Cultural Heritage for Osaka. [Consulta: 10 març 2019].
* ↑ Fawcett, Clare P. A study of the socio-political context of Japanese archaeology. McGill University, Montréal, 1990.
* ↑ Rafael Abad. El patrimonio arqueológico y su conservación en Japón. Sevilla: Aconcagua Libros, 2016, p. 262. ISBN 978-84-943237-5-1.
# Tomàs Martí

Tomàs Martí (1705-1738) regí la capella de Sant Esteve des de 1705, aproximadament, fins que es va jubilar, el 16 de gener de 1731.
Tomàs Martí va ser un dels mestres de capella que va exercir el magisteri durant més de 25 anys. Durant l'època del seu magisteri, es van redactar unes ordinacions per tal de regular la pietat i el bon capteniment dels beneficiats durant el rés de les hores canòniques en el cor. El document data de 1717 i en el seu redactat conté diverses referències a les responsabilitats de l'entonador, o “succentor”, al qual revesteix d'un perfil d'autoritat dins del cor.
Cap a l'any 1728, Tomàs Martí va sol·licitar de la comunitat la perpetuació en el càrrec atenent als 23 anys que portava regint el magisteri olotí, i, a la vegada, esperava poder-se acollir al dret de suplència de determinades obligacions, probablement a causa del deteriorament de la seva salut. Efectivament, dos anys després, el 20 de desembre de 1730, els metges J. Marcillo i F. Masmitjans van entregar a la comunitat un certificat mèdic en el que feien paleses les dificultats del mestre Martí per a seguir exercint el seu càrrec, a causa de l'empitjorament del seu estat de salut. Martí tenia en aquells moments més de 70 anys i ja en feia més de 25 que regia el magisteri. El document mèdic, llegit davant la comunitat de preveres el 4 de gener de 1731, va ser redactat amb aquests termes:
   “Certificam y fem fe nosaltres los baix firmants de com lo reverent / Thomas Martí pre. Y mestre de capella de esta vila de Olot es de / edat segons publica veu y fama de mes de setanta anys, de que ne ha / mes de vint y sinch que excerceix son offici en dit poble, ab tot credit / y satisfaccio, y de que pateix diferents atxaques, com son vertigos y flaque-/sa en lo cap, opprecions de pit y debilitat de nervis y junturas que / sols ly permetan lo caminar ab molt treball, essent nosaltres obres tes-/timonis de dits sos atxauqes per haverlo visitat de molts anys a esta / part y aplicant diferents remeys a sos mals; per lo que judicam y som / de sentir que no pot ja còmodament y sens detriment notable de sa salut / continuar dit son empleo per que no pot naturalment sa crescuda edat / afiensarli millor salut, ans be los mals habituals y augment de anys / feran mes imposible la tarea de dit exercici, y així o sentim y firmam / de nostra ma en dita vila vuy als 20 de desembre 1730”.

## Referències

* Gregori i Cifré, Josep M.; Monells i Laqué, Carme. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 6: fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Barcelona: UAB, 2012.
# Altbier

Altbier (sovint abreujat com Alt) és un tipus de cervesa d'alta fermentació (per bé que madurada a l'estil de les lager), fosca i bastant llupolitzada (més pel que fa a l'amargor que a l'aroma). És típica de la ciutat de Dusseldorf i rodalia, a l'oest d'Alemanya, molt a prop de les fronteres amb Bèlgica i Països Baixos.
El nom Altbier, que literalment vol dir cervesa antiga (alt significa vell en alemany), fa referència al tradicional mètode de producció, anterior a la revolució de les lager de finals del segle xviii. L'altbier és produïda a la manera tradicional en alguns aspectes com ara la utilització de llevats d'alta fermentació i maltes fosques. Fins als anys cinquanta, també era coneguda com a Düssel (de Düsseldorf).
La històrica rivalitat entre Düsseldorf i Colònia s'expressa també en la lluita per produir la millor cervesa tradicional, la Kölsch a Colònia o l'altbier a Düsseldorf. Totes dues presenten certes característiques comunes que les diferencien de la resta de cerveses alemanyes sobretot en el mètode de producció. Tanmateix en la producció de l'altbier s'utilitza més quantitat de llúpol i més proporció de maltes torrades que en la producció de la Kölsch, el resultat és una cervesa d'un color més fosc i un sabor més amarg, lleugerament més sec. A diferència de la Kolsch, l'altbier no disposa de cap segell d'indicació d'origen protegit motiu pel qual pot ser produïda en altres regions, és habitual distingir entre les altbier de Dusseldorf (més fidels a l'estil) i les altbier alemanyes.
Se'n produeix una variant més fosca i alcohòlica anomenada Latzenbier o Sticke.

## Cerveseries

La cerveseria d'altbier més popular és la Diebels, la més antiga, la Bolten documentada ja l'any 1266.
Les principals cerveses altbier són :
* Bolten (Korschenbroich)
* Bolten Ur-Alt (Korschenbroich)
* Clarissen Alt (Dortmund)
* Diebels Alt (Issum)
* Diebels Plato 13 (Issum)
* Düssel Alt (Düsseldorf)
* Eisenbahn (Blumenau, Brasil)
* Frankenheim Alt (Düsseldorf)
* Füchschen (Düsseldorf)
* Gatz Altbier (Düsseldorf)
* Hannen Alt (Mönchengladbach)
* Herzog Wilhelm Alt (Unna)
* Kutscher Alt (Frankfurt del Main)
* Niederrhein Alt (Korschenbroich)
* Oettinger Alt (Gotha)
* Pinkus Alt Original (Münster)
* Rhenania Alt (Krefeld)
* Schlösser Alt (Düsseldorf)
* Schlüssel Alt (Düsseldorf)
* Schumacher Alt (Düsseldorf)
* Schwelmer Alt (Schwelm)
* Uerige (Düsseldorf)
* Urfels Alt (Duisburg)
* Waldschloß Alt (Unna)
# Punt de foc

El punt de foc o punt d'ignició d'un combustible és la temperatura a la qual continuarà cremant com a mínim durant cinc segons després de la ignició per una flama oberta. Al punt d'inflamabilitat, una temperatura més baixa, una substància estarà en ignició breument, però es pot no produir vapor a una taxa que sostingui el foc. La majoria de taules de propietats de materials només indiquen elspunts d'inflamabilitat, però en general els punts de foc es pot assumir que siguin uns 10 °C més alts que els punts d'inflamabilitat. Tanmateix això no pot substituir les proves tècniques.

## Vegeu també

* Punt de fumeig en olis

## Notes

* ↑ «FLASH POINT AND FIRE POINT». Arxivat de l'original el 2010-12-14. [Consulta: 27 maig 2010].
# Prova d'al·lèrgia cutània

Les proves d'al·lèrgia cutània comprenen una sèrie de mètodes per al diagnòstic mèdic d'al·lèrgies que intenten provocar una resposta al·lèrgica petita i controlada en la pell.
Tipus de proves cutànies:
* Prova de la punxada (prick test)
* Prova del pegat (patch test)

## Referències

* ↑ Bernstein IL, Li JT, Bernstein DI, Hamilton R, Spector SL, Tan R, et al. Allergy diagnostic testing: an updated practice parameter. Ann Allergy Asthma Immunol 2008; 100:S1-148.
# Esacus

Esacus és un gènere d'ocells de la família dels burrínids (Burhinidae) que habita des del sud-est de l'Iran, a través del sud-est asiàtic i les illes d'Indonèsia fins al Nord d'Austràlia. El gènere va ser introduït (com a subgènere) l'any 1831 pel naturalista francès René Lesson per situar el torlit becgròs de l'Índia.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010), aquest gènere està format per dues espècies:
* Torlit becgròs de l'Índia (Esacus recurvirostris).
* Torlit becgròs dels esculls (Esacus magnirostris).

## Referències

* ↑ Lesson, René. Traité d'Ornithologie, ou Tableau Méthodique (en french). Livraison 7. Paris: F.G. Levrault, 1831, p. 547. Published in 8 livraisons between 1830 and 1831. For dates see: Dickinson, E.C.; Overstreet, L.K.; Dowsett, R.J. [et al.].. Priority! The Dating of Scientific Names in Ornithology: a Directory to the literature and its reviewers. Northampton, UK: Aves Press, 2011, p. 119. ISBN 978-0-9568611-1-5.
* ↑ «Buttonquail, thick-knees, sheathbills, plovers, oystercatchers, stilts, painted-snipes, jacanas, Plains-wanderer, seedsnipes». IOC World Bird List Version 11.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2021. [Consulta: 1r juny 2021].
# Síndrome d'aixafament

Una síndrome d'aixafament (o rabdomiòlisi traumàtica o síndrome de Bywaters) és un trastorn caracteritzat per un xoc important i una insuficiència renal després d'una greu compressió de músculs esquelètics. La lesió per aixafament és la compressió dels braços, les cames o altres parts del cos que provoca inflor muscular i/o alteracions neurològiques a les zones afectades del cos, mentre que la síndrome d'aixafament és la lesió d'aixafament localitzada amb manifestacions sistèmiques. Els casos es donen habitualment en catàstrofes com terratrèmols, a víctimes que han quedat atrapades.
Les víctimes per aixafament presenten alguns dels majors reptes de la medicina i poden estar entre les poques situacions en què es necessita un metge al lloc de l'aixafament. La preparació fisiològica adequada dels ferits és obligatòria. Pot ser possible alliberar el pacient sense amputació, però, en situacions dràstiques, poden ser necessàries amputacions al lloc de l'extremitat atrapada.

## Referències

* ↑ «Blast Injuries: Crush Injury & Crush Syndrome» ( PDF). Centers for Disease Control. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 19 gener 2015]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ Minami, Seigo «Über Nierenveränderungen nach Verschüttung». Virchows Arch. Patho. Anat., 245, 1, 1923, pàg. 247–267. DOI: 10.1007/BF01992107.
* ↑ Medical discoveries - Who and when- Schmidt JF. Springfield: CC Thomas, 1959. p.115.
* ↑ Morton's medical bibliography -An annotated check-list of texts illustrating History of medicine (Garrison-Morton). Aldershot: Solar Press; 1911. p.654.
# Palau Vilaragut

El Palau Vilaragut fou un palau renaixentista de València, enderrocat el 1959.
El Palau va ser construït en el segle xv en estil renaixentista en l'actual plaça de Rodrigo Botet a la cantonada entre els carrers de Vilaragut i Trànsits, en el barri de Sant Francesc de la ciutat Vella de València. L'edifici tenia una alçada de tres plantes, amb una gran porta allindanada amb escut nobiliari a la planta baixa i un segon pis decorat amb finestrals a l'interior i balcons a l'exterior. A la cantonada oriental s'alçava una torre una mica més alta que la resta de l'edifici. En el moment del seu enderrocament encara conservava un enteixinat del segle xvi amb escuts policromats i un pati principal amb columnes de marbre i una gran claraboia policromada.
Fou la residència de la família Vilaragut, una de les més importants del Regne de València, famosa pels seus enfrontaments amb els Centelles, especialment durant l'elecció del successor del rei Martí l'Humà a principis del segle xv. A més també s'hi van allotjar personatges importants, com el futur Benet XIII, i Alfons el Magnànim i la seva esposa Maria de Castella durant el seu casament a València l'any 1415. També l'any 1520 l'aleshores bisbe de Tortosa Adrià d'Utrecht, futur papa Adrià VI, enviat a València en nom de Carles I, hi va rebre els representants dels agermanats.
Estudis recents creuen que en el Palau Vilaragut hi visqueren algunes de les persones que van inspirar els personatges de Tirant lo Blanc: Tirant estaria basat en el cavaller Jaume de Vilaragut, mentre que Carmesina es correspondria amb una serventa del Palau anomenada precisament Carmesina.
Durant la primera meitat del segle xx l'edifici va ser seu del Banc Hispano Americano, del Frente de Juventudes, de l'Ateneu Mercantil i del centre d'estudis Academia Castellano.
L'any 1935 va ser comprat per Joaquim Sendra, que l'enderrocà per a la construcció l'any 1959 de l'Hotel Astoria, que va esdevenir el primer hotel de luxe de la ciutat de València.
El 2020 s'ha demanat preservar la gran cúpula de vidre que des de primers del segle xx s'havia instal·lat al Palau, ja convertit en Banc, que s'havia traslladat a les instal·lacions de l'empresa Paduana a Ontinyent.

## Referències

* ↑ «PALACIO DE LOS VILARAGUT». [Consulta: 24 abril 2021].
* ↑ Pérez, Ricardo Moreno. «Palacio de los Vilaragut · Valencia Actua» (en castellà), 18-02-2019. [Consulta: 24 abril 2021].
* ↑ Soler, Abel «Tres Carmesines reals i una de ficció. Interés del diàleg entre Història i Literatura per a la interpretació de Tirant lo Blanc». Mirabilia, 2015.
* ↑ «Gemmutxi Shin» (en alemany). [Consulta: 24 abril 2021].
# Província de Germán Jordán

La província de Germán Jordán és una de les 16 províncies del Departament de Cochabamba, a Bolívia. La seva capital és Cliza.
# Pyxicephalus edulis

Pyxicephalus edulis és una espècie de granota que viu a l'Àfrica subsahariana.

## Referències

* Channing, A., Poynton, J.C., Minter, L. & Howell, K. 2004. Pyxicephalus edulis. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. Accedit a data 22 d'abril del 2008.
# Pròtesi amovible de resina

Una Pròtesi amovible de resina és un dels tipus de pròtesi que agrupen aquelles que estan fetes amb resina acrílica (o altres plàstics), i que poden ser posades i tretes pel mateix pacient. L'elaboració d'aquestes pròtesis dentals ha d'atendre tant a criteris funcionals com estètics, i requereixen un manteniment higiènic acurat per part del pacient que les porta, tant de la cavitat oral com de la pròtesi pròpiament, que ha de ser extreta per netejar.
Al seu torn, aquestes pròtesis es subdivideixen en dos tipus: les pròtesis amovibles completes i les pròtesis amovibles parcials.

## Pròtesis amovibles completes

Les pròtesis amovibles completes, conegudes per la gent comunament com a dentadures postisses, es realitzen quan el pacient no té cap dent, sent per tant muco-suportades perquè no disposa de pilars per a la subjecció. El suport de la pròtesi es pren a partir d'unes amples bases, que s'estenen sobre la superfície de la mucosa en els processos alveolars. Poden ser unimaxil·lars o bimaxil·lars, és a dir, superior, inferior, o ambdues, si el pacient no té peces dentàries en cap de les dues arcades. En aquest tipus de pròtesi, és necessari aconseguir un equilibri oclusal de l'articulació superior amb la inferior, tenint en compte els moviments mandibulars, la masticació, l'estabilitat de la pròtesi, etc.

## Pròtesis amovibles parcials

Les pròtesis amovibles parcials es realitzen quan el pacient té alguna dent romanent, que contribuirà a la retenció de la pròtesi mitjançant retenidors forjats o colats, sent per tant dentomucosuportada. No són unes pròtesis molt usades, ja que les pròtesis amovibles parcials metàl·liques ofereixen una major qualitat i millor funcionalitat. Solen usar-se simplement com pròtesis provisionals.

## Referències

* ↑ «¿Qué es una prótesis parcial removible y qué tipos existen?» (en castellà). Sanitas. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«[{{{url}}} Tipus de pròtesis dentals]». Tècniques d'ajuda odontològia/estomatològica. Institut Obert de Catalunya. [Consulta: 20 abril 2020].

## Bibliografia

* Mallat Desplats, Ernesto. Protesis parcial amovible i sobredentaduras (en castellà). Madrid: Elsevier, D.L., 2003. ISBN 84-8174-657-6.
# Raimundo Souza Vieira de Oliveira

Raimundo Souza Vieira de Oliveira (nat el 15 de maig del 1965 a Ribeirão Preto, São Paulo) i conegut com a Raí és un exfutbolista brasiler. Va guanyar la Copa del Món del 1994 amb Brasil.
Va ser un dels millors jugadors de la història del Sao Paulo, marcant 128 gols amb l'equip tricolor. Va guanyar el trofeu al Futbolista americà de l'any el 1992.

## Referències

* ↑ «Where are they now? Rai». The Guardian, 22-06-2008.
* ↑ Raimundo Souza Vieira de Oliveira Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ «Todos os brasileiros - 1994» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Alexandre da Costa, Almanaque do São Paulo Placar, Editora Abril, 2005, pàg. 430
* ↑ Valmir Storti e André Fontenelle, A História do Campeonato Paulista, Publifolha, 1996, pàg. 196

## Enllaços externs

* Plana web oficial del jugador (portuguès)
# Qilianshanita

La qilianshanita és un mineral de la classe dels borats. Rep el seu nom del lloc on va ser descoberta, a les muntanyes Qilian (Qilian Shan, en xinès) a la província de Qinghai.

## Característiques

La qilianshanita és un borat de fórmula química NaH₄(CO₃)(BO₃)·2H₂O, que va ser aprovat per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1992. Cristal·litza en el sistema monoclínic formant cristalls tabulars a prismàtics, de fins a 2 mil·límetres, tot i que normalment es troba en forma d'agregats massius. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. Segons la classificació de Nickel-Strunz, la qilianshanita pertany a «06.H - Borats sense classificar".

## Formació i jaciments

Es forma per la reacció de borats rics en aigua amb carbonats de sodi en dipòsits de bor. Sol trobar-se associada a altres minerals com: tincalconita, nahcolita, calcita o quars. Va ser descoberta l'any 1992 al dipòsit de bor de Juhongtu, al Comtat de Delhi (Qinghai, Xina). També se n'ha trobat a Sagåsen (Telemark, Noruega).

## Referències

* ↑ «Qilianshanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ «Qilianshanite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 31 desembre 2015].