OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Col·legi Pitàgores

El Col·legi Pitàgores és una obra d'Almacelles (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És la seu del Museu d'Arquitectura i Urbanisme Josep Mas Dordal.

## Descripció

Edifici escolar construït a principis del segle xx. Es tracta d'una obra arquitectònica del modernisme català on destaquen els elements arquitectònics de la façana. Un dels sectors consta de planta baixa i pis, mentre que l'altre compta només amb la planta baixa. Destaca, en la seva obra, els elements de ressalt que estructuren totes les obertures, realitzats amb maó.
Segueix les normes d'assolellament i ventilació recomanades per la G.A.T.P.A.C.

## Història

Obra promoguda per la mancomunitat i realitzada per l'arquitecte lleidatà Joan Bergós i Massó, deixeble de Gaudí, al qual li fou encarregat el projecte l'any 1919. La data d'aprovació del projecte fou el 1924.
L'any 1957 l'arquitecte Mariano Gomà Pujadas s'encarregà de fer una ampliació davant el creixent nombre d'alumnes.
L'any 2005 s'hi han fet obres de rehabilitació per tal d'adequar el conjunt com a seu del Museu d'Arquitectura i Urbanisme Josep Mas Dordal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Col·legi Pitàgores». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2017].
# Planell dels Moltons

El Planell dels Moltons és una plana agrícola del terme municipals de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca i en territori del poble d'Hortoneda.
Està situada al sud-oest d'Hortoneda, al capdamunt i ponent de les Costes de la Font de l'Aumetlla, al sud-est de lo Montiell i al nord del Planell de Soriguera.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Meins

Els meins són els membres d'un clan ijaw que viuen a la riba del riu Forcados, a l'estat del Delta, al sud de Nigèria. També hi ha meins a Bayelsa. Entre els assentaments meins més importants destaquen Ogobiri i Kiagbodo.Alagoa. Els meins parlen el dialecte mein, de la llengua izon.

## Història

El clan mein pren el seu nom del seu avantpassat comú, Mein, qui, amb la seva esposa Obolu fou avantpassat dels ibes. Mein fou un gran cap de la secció ijaw de Benin City, però abandonà aquesta ciutat juntament amb altres ijaws degut a les guerres civils que va patir la ciutat entre el segle xv i XVI.
Mein va tenir un gran nombre de fills, entre els quals hi ha Kor, Uge i Egbe, que va donar al seu nom al llinatge dels egbedanis del clan Kolokuma i es van assentar durant un temps a la ciutat d'Aboh. Des d'aquesta ciutat van emigrar Níger avall fins a la regió dels igbedis i es van establir a Ogboin-Ama (posteriorment anomenada Ogobiri). Mein va esdevenir el governador d'aquesta ciutat. A la seva mort, Kor el va succeir; i aquest fou succeït per Ogo. En l'època en què governaren aquests fills de Mein la ciutat es passà a dir Ogobiri en honor d'aquest últim i van estar en conflicte amb els tarakiris occidentals que van ser dispersats a l'oest del riu Forcados. Poc després d'aquest conflicte els meins van patir un conflicte intern i alguns llinatges es van escindir i van anar a viure amb altres grups izon-parlants. Per exemple, descendents de Mein van fundar ciutats com Akugbene Mein i Ngbelebiri Mein; Ogbolu també va fundar Ogbodobiri i Ogbolubiri Mein. Una altra part dels llinatges escindits van anar a viure amb edo-parlants i igbo-parlants i van funar les seccions Eghwu i Ugheivwen dels urhobos.
Perebo-Kalakebari, net de Mein va abandonar Ogobiri-Mein amb la seva dona Mukoko i va fundar els kalabaris.

## Bibliografia

* Alagoa E J. - A History of the Niger Delta - An historical interpretation of Ijo oral traditions. (1972 University of Ibadan Press).
* Owonaro S K - The History of Ijo and her Neighbouring tribes in Nigeria. (1949 Niger printing Press Lagos).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 meins a ijawland.info
* ↑ Ebiegberi Joe (2005). A History of the Niger Delta, Port Harcourt: Onyoma Research Publications. ISBN 978-37314-5-9
* ↑ Llengua izon a l'ethnologue
# Rosalejo

Rosalejo és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 1698 | 1706 | 1597 | 1472 | 1417 | 1454 |
# Comtat de Kukës

El comtat de Kukës (albanès: Qarku i Kukësit) és un dels dotze és un dels dotze comtats d'Albània. Està format pels districtes de Has, Kukës i Tropojë. La seva capital és Kukës. Fou establert en 1991 després del canvi de règim que va suposar la revolució romanesa de 1989.

## Referències

* ↑ Andrea Lippi, Theodore N. Tsekos. Local Public Services in Times of Austerity Across Mediterranean Europe (en anglès). Springer International Publishing, 2018, p. 207. ISBN 9783319762258.
# Comtat de Lacambra

El Comtat de Lacambra és un títol nobiliari espanyol creat el 21 de novembre de 1927 pel rei Alfons XIII a favor de Francesc de Paula Lacambra i Lacambra, destacat industrial metal·lúrgic.

## Comtes de Lacambra

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Francesc de Paula Lacambra i Lacambra | 1927-1934 |
| II | Francesc Josep Lacambra i Estany | 1950-1983 |
| III | Josep Francesc Monturus de Lacambra | 1986- |
| IV | Ricard Monturus i de Carandini | 2011-actual titular |

## Història dels Comtes de Lacambra

* Francesc de Paula Lacambra i Lacambra, I comte de Lacambra.
* Casat amb María Teresa Estany y Ximena. El succeí el seu fill:
* Francisco José Lacambra y Estany († en 1983), II comte de Lacambra. Sense descendents. El succeí:
* Josep Francesc Monturus de Lacambra, III comye de Lacambra.
* Casat amb María Luz de Carandini y de Robert. Le sucedió su hijo:
* Ricard Monturus i de Carandini, IV comte de Lacambra.

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Conraua robusta

Conraua robusta és una espècie de granota que viu a Nigèria i al Camerun.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Amiet, J.-L. & Gartshore, M. 2004. Conraua robusta. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 20 d'abril del 2008.
# Concilium provinciae

Un Concilium provinciae (llatí 'consell provincial') era una assemblea de delegats de totes les colònies i municipis d'una província romana, que un cop a l'any es reunien en la capital de la província per celebrar-hi cerimònies en honor del culte imperial presidides per un flamen —un sacerdot romà— elegit anualment pels representants de les ciutats més importants del consell. Aquest concilium el va establir August.
El dignatari elegit portava les finances del temple provincial d'August i de les seves festivitats, i va adquirir posteriorment una mena de control sobre tots els sacerdots de la província. Després d'haver participat en l'aspecte religiós de la cerimònia, el president convocava una altra reunió de les elits locals per discutir-hi problemes de la província, normalment econòmics, o per formar-hi delegacions enviades a Roma per resoldre disputes amb l'administració de l'imperi. El consell tenia potestat per criticar les actuacions del governador provincial, agrair-li les actuacions o denunciar-les davant de l'emperador. Així es podia exercir un cert control sobre el governant i s'establia un cert principi de representació popular.
A mesura que el culte a l'emperador va anar desapareixent per l'extensió del cristianisme, el concilium provinciae es va anar substituint pels òrgans del convent jurídic.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Concilium». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 22 febrer 2023].
# Ruta de l'ambre

La ruta de l'Ambre és una ruta comercial europea que unia els territoris dels voltants del mar del Nord amb Itàlia, Grècia i Egipte, per transportar l'ambre, usat principalment per a ornaments de luxe. La ruta combinava transport terrestre (amb una calçada pavimentada pels romans) i fluvial (a través dels rius Dnièper i Vístula, principalment) i va iniciar-se ja en la prehistòria. Es troben referències a la ruta en els escrits de Plini el Vell i Jordanes, entre d'altres, fet que prova que va usar-se fins a l'edat mitjana.
# Les aventures de Tintín: El secret de l'Unicorn (videojoc)

Les aventures de Tintín: El secret de l'Unicorn és un videojoc de plataformes i d'acció i aventura basat en la pel·lícula Les aventures de Tintín: El secret de l'Unicorn i publicat el 2011. Es va llançar per a Microsoft Windows, Nintendo 3DS, PlayStation 3, Wii, Xbox 360, Android, iOS i Symbian OS.
La versió per a Nintendo 3DS ha estat feta íntegrament a Ubisoft Barcelona, la filial d'Ubisoft de Sant Cugat del Vallès i està disponible en català.

## Jugabilitat

El videojoc és principalment de plataformes en 2D amb elements de puzle, tot i que hi ha altres tipus de nivells: nivells aeris en què el jugador controla un avió, nivells de conducció en què es controla una moto, i nivells de lluita amb espases. El jugador controla en Tintín durant la major part del joc, tot i que es pot controlar en Milú en algunes parts, i el capità Haddock a la batalla final. En les versions per a iOS i Android hi ha algunes diferències. Per exemple, la perspectiva és en 3D i en tercera persona.

## Argument

En Tintín, en Milú i el Capità Haddock viatgen en un hidroavió i travessen una tempesta quan un llamp impacta contra l'aeronau. S'estavellen al desert i queden inconscients. El videojoc fa llavors un flashback al dia anterior, en què en Tintín i en Milú passegen per un mercat i acaben comprant una maqueta d'un vaixell, que portarà cua.

## Referències

* ↑ «The Adventures of Tintin: The Secret of the Unicorn (Xbox 360)». GameSpy. [Consulta: 17 octubre 2013].
* ↑ «The Adventures of Tintin: The Secret of the Unicorn (PlayStation 3)». GameSpy. [Consulta: 17 octubre 2013].
* ↑ Ros, Joan-Albert «El videojoc de Tintín per a 3DS, en català!». Play. Diari Ara, 11-10-2011 [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ Berengueras, Josep M «Tintín 'fet a casa'». El Periódico, 25-10-2011 [Consulta: 29 desembre 2016].

## Enllaços externs

* Tràiler del videojoc en català
* Les aventures de Tintín: El secret de l'Unicorn (videojoc) a Internet Archive (català)
* Les aventures de Tintín: El secret de l'Unicorn (videojoc) a Internet Archive (català)
# Les aventures de Tom Bombadil

Les aventures de Tom Bombadil (En anglès: The Adventures of Tom Bombadil; títol complet: The Adventures of Tom Bombadil and Other Verses from the Red Book) és una col·lecció de poemes escrits per J. R. R. Tolkien i publicats el 1962. El llibre conté 16 poemes, dos dels quals estan protagonitzats per Tom Bombadil, un personatge que es troba amb Frodo Saquet a La Germandat de l'Anell (el primer volum d'El Senyor dels Anells). La resta dels poemes són un seguit de versos sobre bestiari i històries de fades. Tres dels poemes també apareixen a El Senyor dels Anells. El llibre forma part del llegendari de la Terra Mitjana de Tolkien.
Aquest volum inclou The Sea-Bell, subtitulat com Frodo's Dreme, el qual W. H. Auden considera el millor poema de Tolkien. És una peça d'una gran complexitat mètrica i rítmica que explica el viatge a una terra estranya més enllà del mar.

## Poemes

* The Adventures of Tom Bombadil
* Bombadil Goes Boating
* Errantry
* Princess Mee
* The Man in the Moon Stayed Up Too Late*
* The Man in the Moon Came Down Too Soon
* The Stone Troll*
* Perry-the-Winkle
* The Mewlips
* Oliphaunt*
* Fastitocalon
* Cat
* Shadow-bride
* The Hoard
* The Sea-Bell
* The Last Ship
*Poemes que apareixen a El Senyor dels Anells

## Referències

* ↑ Christina Scull & Wayne G. Hammond (2006), The J. R. R. Tolkien Companion and Guide, HarperCollins, 'Chronology' volume, p.601; ISBN 978-0-618-39113-4
# Les Torres d'en Godó

Les Torres d'en Godó és una obra de Teià (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de sis cases que ocupen un carreró sense sortida i part de la riera de Teià. Cap d'elles és igual, tant pel que fa als elements decoratius com a l'estructura, però sí que hi ha una certa homogeneïtat entre els primers: la decoració està realitzada fonamentalment a base d'esgrafiats polícroms; apareixen realitzats en verd, rosa, lila i groc, formant motius florals i garlandes. Destaquen les línies sinuoses i els coronaments esglaonats i ondats de les façanes.
Podrien ser classificades dins d'un estil modernista.

## Referències

* 1 2 «Les Torres d'en Godó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
* ↑ «Les Torres d'en Godó - Teià - Pobles de Catalunya». [Consulta: 3 març 2019].
# Les Torretes (edificis a Calella)

Les Torretes són unes construccions protegides com a bé cultural d'interès local a mig camí dels nuclis de Sant Pol de Mar i Calella (al Maresme). Es troben sobre un turonet al costat del mar (anomenat precisament les Torretes), al sud del nucli urbà de Calella, i són visibles des de tota la platja.

## Arquitectura

Són edificis de planta quadrada. La primera de les torretes, de més cap al mar, no és tan alta com l'altra; edificada amb moltes espitlleres, s'hi nota una estructura militar. Hi ha vestigis d'un fossat a l'entorn. La segona torreta, emplaçada pocs metres més cap a la banda de muntanya, és de tipus civil. Totes dues tenen dos pisos i terrat. La construcció és tota de pedra –maçoneria– arrebossada.

## Història

Les torretes, o torres òptiques, foren construïdes pel servei de transmissions com a telègrafs òptics. Funcionaven per mitjà d'un sistema de senyals. La primera fou edificada l'any 1848, i era servida per un destacament de tropa; la segona fou bastida l'any 1857, i era utilitzada per funcionaris paisans, però amb prou feines va entrar en funcionament, perquè el 1861 arribava el tren de vapor a Calella. Les torretes, en complet abandó, exposades a les inclemències de la natura i a la falta de civisme, han acabat en estat de ruïna. El 25 de maig de 1988 van ser incorporades al Pla Especial de Protecció i Conservació del Patrimoni Artístic de Calella 24/02/1982). Darrerament han estat restaurades i apuntalades per afermar-ne les restes.

## Vegeu també

* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Referències

* «Les Torretes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2012].

## Enllaços externs

* Informació de l'Aj. de Calella sobre les Torretes
# La vida según Muriel

La vida según Muriel s una pel·lícula argentina dirigida per Eduardo Milewicz que es va estrenar el 28 d'agost de 1997, amb les actuacions de Soledad Villamil, Inés Estévez i Federico Olivera. Fou rodada a Villa La Angostura, a la República Argentina.

## Sinopsi

És la història de dues donaés que viuen en solitud però són atentament observades per una nena que fa la seva pròpia anàlisi del comportament d'ambdues, amb la seva mirada innocent però no per això menys dotada de saviesa.

## Repartiment

* Soledad Villamil com Laura.
* Inés Estévez com Mirta.
* Federico Olivera com Tony.
* Jorge Perugorría com Ernesto.
* Florencia Camiletti com Muriel.
* Carolina Valverde com Jimena.
* Gonzalo Salama com Manuel.
* María Lepret
* Nahuel Mutti
* Beba Quintana
* Bruno Quintana
* Oscar Carranza
* Eduardo Oscar Tuneu

## Recepció

Fou nominada a la millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata i va guanyar el Cóndor de Plata a la millor opera prima i al millor guió.

## Referències

* ↑ Ressenya de La vida según Muriel, d'Eduardo Milewicz. . Publicació de la revista La vereda de enfrente, número 11, Buenos Aires, setembre de 1997.
* ↑ 13a Edició del Festival de Mar del Plata
* ↑ La Nación. «Dos films dominaron los Cóndor de Plata», 28-04-1998. Arxivat de l'original el 2014-05-17. [Consulta: 11 agost 2017].

## Enllaços externs

* La vida según Muriel a YouTube
* La vida según Muriel a Cinenacional.com
# Politorium

Politorium (en llatí Politorium, en grec antic Πολιτώριον) va ser una antiga ciutat del Latium, que va ser destruïda a la primera època de la història romana.
El rei Anc Marci la va ocupar i la va fer desaparèixer, i es va emportar als seus habitants a Roma. Els llatins la van recolonitzar i Anc Marci hi va tornar i la va destruir. La menciona Plini el Vell a la seva llista de ciutats desaparegudes del Latium. Correspon probablement a la moderna La Giostra però s'han proposat altres ubicacions.
Marc Porci Cató Censorí, en dona una falsa etimologia, quan diu que la va fundar l'heroi Polites, fill de Príam.

## Referències

* ↑ Politorium a: William Smith (editor), Dictionary of greek and roman geography. Vol. II London: Walton and Maberly, 1854-1857, p. 644
# Meinipílguino

Meinipílguino (en rus: Мейныпильгыно) és un poble del districte autònom de Txukotka, a Rússia, que el 2018 tenia 333 habitants.

## Enllaços externs

* Fòrum de població de la vila
# Ninurtatukulti-Aixur

Ninurtatukulti-Aixur o Ninurta-tukulti-Aššur va ser rei d'Assíria. Va governar de manera breu, segurament menys d'un any, potser el 1133 aC. Era fill d'Aixurdan I, sens dubte el fill gran d'aquest rei, al que va succeir quan va morir després d'un llarg regnat.
D'aquesta època es tenen moltes dades sobre l'administració civil i religiosa en relació al palau, a través d'un gran nombre de tauletes que mostren el funcionament de la cort; entre les dades se sap de la celebració de la festa de Takultu, que ja es coneixia d'abans, on el rei oferia un banquet als déus en forma de sacrifici per atreure les seues benediccions sobre el país, la ciutat i el rei.
Hauria estat aquest rei el que va retornar l'estàtua del deu Marduk a la nova dinastia de Babilònia, estàtua que havia estat agafada de la capital cassita i portada a Assur pel rei Tukultininurta I. El seu germà Mutakkilnusku es va revoltar i el va forçar a fugir a Babilònia, que els assiris anomenaven Karduniaix, i després ja no torna a ser esmentat.

## Referències

* ↑ Cassin, Elena (et al.) (ed.). Los imperios del antiguo Oriente II: el fin del segundo milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 26, 29, 72, 74-75. ISBN 8432301183.
# Ronnie Hellström

Ronnie Hellström (Malmö, 21 de febrer de 1949 - 6 de febrer de 2022) fou un futbolista suec de la dècada de 1970.
Fou 77 cops internacional amb la selecció sueca amb la qual participà en la Copa del Món de Futbol de 1970, 1974 i 1978.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Hammarby i Kaiserslautern.

## Referències

* ↑ TT. «Födelsedag». Kristianstadsbladet, 20-02-2004. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ «Målvaktskarriären har öppnat många dörrar». Sydsvenskan, 19-02-2014. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ «Sweden national football team stats» (en suec). passagen.se. Arxivat de l'original el 2001-06-09. [Consulta: 6 desembre 2018].
* ↑ Ronnie Hellström Fitxa a Fussballdaten
* ↑ Ronnie Hellström a worldfootball.net
* ↑ «Hellström: Tragisk att Jasjin fick amputera». Expressen, 14-09-2013. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ «Hellström, Ronnie». SvFF, 19-04-2017. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ «1966». Hifhistoria.se, 19-04-2017. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ Ronnie Hellström a goalkeepersaredifferent.com
# Creu de terme (Sant Esteve de Palautordera)

La Creu de terme és una obra historicista de Sant Esteve de Palautordera (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Element aïllat. Monumental creu de terme formada per dos cossos, una columna que li fa de fust i la creu. La part inferior de la creu, en forma de capitell, està decorat amb motius vegetals. La creu té representada la crucifixió de Crist, en una imatge molt detallada.

## Història

Aquesta creu de terme, situada a l'entrada del poble, fou refeta després de l'any 1936. Ara es troba en bones condicions.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2017].
# Sad ibn Abi-Waqqàs

Sad ibn Abi-Waqqàs (àrab: سعد بن أبي وقاص, Saʿd b. Abī Waqqās) fou un dels més il·lustres companys del profeta de l'islam Mahoma. Va néixer entre els Banu Zuhra, un clan quraixita i va ser un dels cosins d'Àmina bint Wahb, la mare de Mahoma. El seu pare era Uhayb ibn Abd-Manaf, l'oncle patern d'Àmina.
Va ser entre els primers el 610 a convertir-se a l'islam llavors que només tenia 17 anys i fou Abu-Bakr as-Siddiq qui en va ser la causa. Fou part dels Al-Àixara al-Mubaixxara a qui Mahoma va prometre el Paradís (janna). Entre els títols honorífics que se li atribuïxen, no n'estimava més que dos: el fet que va ser el primer a tirar una fletxa per la causa de Déu i també perquè Mahoma li ha dit: «Tira Sad ! Que siguin sacrificats per tu el meu pare i la meva mare!». Es diu que les seves dues armes més eficaces eren els seus tirs i les seves invocacions. Els seus tirs fallaven rarament els seus blancs i els seus companys ho expliquen per una oració que Mahoma havia fet en el seu favor: «O Déu! Orienta el seu tir i satisfés les seves invocacions.»
Va participar en la batalla d'al-Qadisiyya contra l'imperi Sassànida a l'Iraq sota el califat d'Úmar ibn al-Khattab i va morir el 664 a Al-Aqiq durant el califat de Muàwiya ibn Abi-Sufyan quan era gran d'una mica més de 80 anys. La tradició musulmana xinesa li atribueix la introducció de l'islam en aquest país pels volts de l'any 650, durant el regne de l'emperador Gaozong de Tang.

## Notes i referències

* ↑ Sa'ad Ibn Abi Waqqas Arxivat 2011-07-16 a Wayback Machine. The Story of té man who accepted Islam in its early days
* ↑ En una certa època, fou un dels tres primers a abraçar l'islam.
* ↑ Wang, Lianmao (2000). Return to the City of Light: Quanzhou, an eastern city shining with the splendour of medieval culture. Fujian People's Publishing House. Page 99.
* ↑ Lipman, Jonathan Neaman. Familiar strangers: a history of Muslims in Northwest China. University of Washington Press, 1997, p. 29. ISBN 962-209-468-6.

### Enllaços externs

* Biographie de Sa`d ibn Abi Waqqas a islammedia.free.fr

## Bibliografia

* Des hommes autour du Prophète de Khalid Mohammad Khalid, traduït al francès per Abdou Harkat, edició Dar al-Kotob al-Ilmiyah
# Santa Cruz (Galápagos)

Santa Cruz (també anomenada Indefatigable) és una illa de l'arxipèlag de les Galápagos. Té una superfície de 986 km² i una altitud màxima de 864 metres.
A Santa Cruz hi ha localitzat el major assentament humà de l'arxipèlag, la ciutat de Puerto Ayora, on també s'ubiquen l'Estació Científica Charles Darwin i les oficines centrals del Servei del Parc Nacional. A l'Estació Charles Darwin opera un centre de criança de tortugues on aquests quelonis es preparen per a la seva reintroducció en el seu hàbitat natural. La part alta de Santa Cruz té una vegetació exuberant i és famosa pels túnels de lava. Aquesta regió és habitada per una quantitat considerable de tortugues gegants.
La Caleta Tortuga Negra és una àrea envoltada de manglar que tortugues marines, rajades i petits taurons utilitzen com a lloc d'aparellament. El Cerro Dragón, conegut per la seva llacuna de flamencs i les seves iguanes terrestres, també es troba en aquesta illa.

## Galeria

* Grapsus grapsus a la Badia Tortuga, illa de Santa Cruz
* Casa ala illa de Santa Cruz
* Vaixells al canal d'Itabaca
* Taxi aquàtic a l'illa de Santa Cruz
* Tub de lava, Santa Cruz.
* Túnel de lava a l'illa de Santa Cruz.
* Tub de lava, Santa Cruz (Galápagos)
* Dos ànecs a Santa Cruz, Galápagos
* Iguana groga de terra a l'Estació Científica Charles Darwin.
* Iguana a Badia Tortuga
* Iguana, Amblyrhynchus cristatus a Badia Tortuga, Santa Cruz (Galápagos)
* Badia Tortuga, Santa Cruz (Galápagos)
* (Amblyrhynchus cristatus) a Puerto Ayora, Santa Cruz (Galápagos)
* Badia Tortuga, Illa Santa Cruz Galápagos
* Badia Tortuga, inici de la ruta a peu
* Santa Cruz (Galápagos)
* Santa Cruz (Galápagos)
* Molts artistes a l'illa de Santa Cruz fan a mà els elements tallats en fusta amb una habilitat excepcional
* Centre Comunitari d'Educació Ambiental "Miguel Cifuentes Arias"
* Santa Cruz (Galápagos)
* Aus, Tortuga Bay. Santa Cruz (Galápagos)
* Puerto Ayora, Santa Cruz (Galápagos)
* Santa Cruz (Galápagos)