OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació de Marqueixanes

Línia de Perpinyà a Vilafranca de Conflent :
Marqueixanes (en francès i oficialment Gare de Marquixanes) és una estació de ferrocarril de la línia Perpinyà - Vilafranca de Conflent - La Tor de Querol, situada a la comuna del mateix nom, a la comarca del Conflent (Catalunya del Nord).
És just al nord del poble, al costat nord de la carretera general, a l'Avinguda de Roger Roquefort (la carretera).
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| : Transport express régional |||||
| Perpinyà | Vinçà | | Prada-Molig | Vilafranca de Conflent |

## Referències

* ↑ L'Estació de Marqueixanes en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Descripció i fotografies
* Fitxa de l'estació Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine. (francès)
# Estació de Sant Joan Despí

Mapa sinòptic línia R1 :
Mapa sinòptic línia R4 :
Mapa Metro Línia 3 :
Sant Joan Despí és una estació de ferrocarril propietat d'ADIF situada a la població de Sant Joan Despí a la comarca del Baix Llobregat. L'estació es troba a la línia Barcelona-Martorell-Vilafranca-Tarragona per on circulen trens de les línies R1 i R4 de Rodalies de Catalunya operat per Renfe Operadora. La majoria dels trens de la línia R1 finalitzen a l'Hospitalet de Llobregat i la resta a Molins de Rei.
Aquesta tram de la línia de Martorell o Vilafranca va entrar en servei l'any 1854 quan es va obrir el primer tram de la línia entre l'antiga estació de plaça de Catalunya i Molins de Rei, dos anys més tard la línia es va ampliar fins a una estació provisional a Martorell.
L'estació es troba a uns 300 metres de l'estació de la Fontsanta del Trambaix.
Hi ha en projecte d'enllaçar aquí amb la línia 3 del metro de Barcelona.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 621.000 passatgers.
| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Rodalia de Barcelona |||||
| Molins de Rei | Sant Feliu de Llobregat | Cornellà | Mataró |
| Sant Vicenç de Calders Vilafranca del Penedès Martorell | Sant Feliu de Llobregat | Cornellà | Terrassa Manresa |
| Metro de Barcelona |||||
| Projectat |||||
| Sant Feliu | Torreblanca | Av. Barcelona | Trinitat Vella |
* Andanes laterals
* R4 provinent de Terrassa destinació Vilafranca
* R4 provinent de Martorell destinació Terrassa

## Referències

* ↑ Urkiola i Casas, Carles. El carril de Barcelona a Molins de Rei. Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat, 2004. ISBN 84-923117-9-7.
* ↑ «Conegueu la línia R4». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 24 de març 2010. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Torre de la Creu, edifici modernista de Josep Maria Jujol al costat de l'estació.
* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Estació de Pont-de-Briques

L'estació de Pont-de-Briques és una estació ferroviària situada al municipi francès de Saint-Étienne-au-Mont (al departament del Pas de Calais).
És servida pels trens del TER Nord-Pas-de-Calais i TER Picardie (de Calais-Ville a Amiens).
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Calais-Ville | Boulogne-Ville | TER Nord-Pas-de-Calais | Hesdigneul | Amiens |
# Estany natiu

L' estany natiu és un mineral de la classe dels elements natius.

## Característiques

L'estany natiu és l'ocurrència natural de l'estany, amb fórmula química Sn. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troba en forma de grans metàl·lics grisencs i palletes de fons a 1 cm. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1,5 i 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'estany natiu pertany a «01.AC - Metalls i aliatges de metalls, família indi-estany» juntament amb els següents minerals: indi, eta-bronze, sorosita i yuanjiangita, així com d'una altra espècie encara sense nom definitiu.

## Formació i jaciments

És rar, es pot trobar en alguns placers, en tubs de kimberlita o en el fons oceànic. Sol trobar-se associada a altres minerals com: platí, iridosmina, or, coure, sorosita o cassiterita. La seva localitat tipus es troba al riu Miass, a Txeliàbinsk (Rússia), tot i que se n'ha trobat a molts altres indrets.

## Referències

* ↑ «Tin» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 gener 2016].
* ↑ «Tin» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 7 gener 2016].
# Estat del Pont

L'Estat del Pont fou un projecte d'estat grec a la regió del Pont entre 1919 i 1922.
La població hel·lènica del Pont era important en nombre i molt aferrada a la seva ètnia i cultura. Els otomans van fer diversos intents de netejar la zona de grecs i altres minories al final del segle xix, amb violències, decisions arbitràries, confiscacions, lleis i altres mesures que forçaven a la població a buscar refugi a les zones muntanyoses.
L'ànima de la rebel·lió dels grecs fou Germanos Caravangelis, bisbe de Castòria, líder a la lluita a Macedònia abans de la guerra dels Balcans; també va destacar l'il·luminat Chrissantos, bisbe de Trebisonda. Els bisbats del Pont van esdevenir centres de guia i reclutament per rebels, mentre les muntanyes esdevenien els punts de resistència sobre el terreny. Però l'activitat rebel era reduïda, ja que no disposaven d'armament. Això va canviar amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial quan les armes van començar a arribar.
El 1917 Grècia i els aliats van començar a treballar en el projecte de crear un estat grec autònom al Pont, o bé un estat grec-armeni; aquest projecte, una vegada acabada la guerra amb la derrota otomana i els imperis centrals (novembre de 1918), va començar a ser una possibilitat real, ja que els guerrillers tenien el control sobre el terreny d'una part del país.
K. Constantinidis, un grec-marsellès, va fundar la Lliga Nacional del Pont i va establir el mapa del nou estat. G. Thoides, el 1919, en va dissenyar la futura bandera que era la nacional grega am l'àguila dels Comnens, si bé de moment els guerrillers utilitzaven la bandera blava amb creu blanca i al centre un disc daurat amb l'àguila dels Comnens.
Les milícies gregues amb l'ajut de l'exèrcit grec que havia passat a l'Àsia, van controlar el territori gairebé totalment el 1920, i fins al 1922, però la derrota grega (setembre 1922) va suposar la fi del projecte. Mancats els guerrillers de l'ajut grec els kemalistes van restablir el control turc del territori ràpidament i la població fou deportada en massa. Els que van sobreviure foren inclosos a l'intercanvi de poblacions establert pel Tractat de Lausana el 1923, que incloïa un conveni per a l'intercanvi de poblacions entre Grècia i Turquia basat en criteris de religió.
El 1955 es van emetre monedes pels suposats descendents dels Comnens per un Imperi de Trebisonda que ocuparia la mateix zona de l'efímer Estat del Pont. Aquest descendents dels Comnens encara existeixen i es consideren sobirans, però els seus suposats drets dinàstics han estat posats en qüestió.
# Espuri Hermini Coritinesà

Espuri Hermini Coritinesà (en llatí Spurius Herminius Coritinesanus), va ser un cònsol romà l'any 448 aC. Pertanyia a la gens Hermínia, una família patrícia probablement d'origen sabí. Va compartir consolat amb Tit Virgini Tricost Celiomontà II.
Titus Livi diu que el seu prenom era Spurius, però Dionís d'Halicarnàs l'anomena Lar, i Diodor de Sicília, Lars, prenoms testimoniats a l'epigrafia etrusca, cosa que potser el faria d'aquella procedència.
Sobre el seu consolat, la historiografía romana no ha conservat cap fet rellevant.

## Referències

* ↑ Broughton, T.R.. The magistrates of the Roman Republic. 1 509 B.C. - 100 B.C.. Nova York: American Philol. Assoc, 1968, p. 110.
# Etòsir

Etòsir (en grec antic: Γοιτόσυρος, Οιτόσυρος) era una divinitat dels escites. Heròdot explica que equivalia a l'Apol·lo grec.
Etòsir estava associat a la deessa Argimpasa, assimilada a Afrodita, per Heròdot, que a més estableix una semblança entre Etòsir i Apol·lo, el déu arquer. El nom escita Gaiϑāsūra està segurament emparentat amb l'avèstic Gaoiiaoⁱtiš.sūrō, un epítet de Mitra: el «Senyor de la terra del bestiar», una deïtat de la cultura ramadera.
S'han trobat representacions d'un déu solar amb un cap radiant i dalt d'un carruatge estirat per dos o quatre cavalls en enterraments escites del segle iii aC i posteriors, que podrien ser representacions d'Etòsir. Els estudiosos ressalten la naturalesa solar d'aquest déu, i l'associen també amb Hèlios, déu del Sol i de la llum. Li donen la funció de pastor i guardià del bestiar, ja que la ramaderia era la base del benestar de la societat escita. El seu paper d'arquer i vencedor de monstres està relacionada amb la guàrdia dels ramats.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, p. 1224

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, IV, 59, 2
* ↑ Moya Galiano, Fabio. Escitas: señores del arco y la flecha. Còrdova: Almuzara, 2022, p. 157-158. ISBN 9788411313490.
* ↑ Herzfeld, Ernst. Zoroaster and his world. Princeton: Princeton University Press, 1947, p. 516.
* ↑ Parzinger, Hermann. Die Skythen. Munic: Verlag C.H.Beck, 2004, p. 96-97.
# Eulogi d'Alexandria

Eulogi d'Alexandria (Síria, segle vi - Alexandria, 608) va ser patriarca d'Alexandria entre els anys 580 i 608. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.
Va combatre amb èxit les diverses heretgies difoses llavors a Egipte, especialment el monofisisme. Era amic de Gregori el Gran, amb qui va mantenir correspondència. El papa li va manifestar repetits cops la seva estimació i admiració. Eulogi també defensava la primacia de la seu de Roma. Va ser autor de moltes homilies i tractats teològics i va convocar un Sínode a Alexandria per resoldre les disputes entre els samaritans i els jueus.
Eulogi també es va enfrontar als novacians, a Nestori i Eutiqui davant dels que va reivindicar la unió hipostàtica de les dues naturaleses de Crist. A més d'algunes obres teològiques i un comentari contra diverses sectes dels monofisites (severans, teodosians, caïnites i acèfals), va deixar onze discursos en defensa del papa Lleó I i del Concili de Calcedònia, i una obra contra els Agnoetes, que va ser revisada i autoritzada per Gregori el Gran. De les obres, però, només se'n conserven fragments i un sermó.

## Referències

* 1 2 McNeal, M. «St. Eulogius of Alexandria». Catholic Encyclopedia. [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ «Eulogius (581-608)». The Patriarch. Biography. Patriarchate of Alexandria. [Consulta: 3 gener 2023].

## Enllaços externs

* Saint Eulogius, Archbishop of Alexandria. Ortodox Church in America
# Ester Bonal i Sarró

Ester Bonal i Sarró (Barcelona, 1964) és una pedagoga musical i directora coral catalana
Als cinc anys va començar a cantar al cor de la Fundació l'ARC Música, de la que n'és membre del patronat. Llicenciada per la Universitat de Barcelona, en 1991 fa el CAP de Música i treballà durant 10 anys com a professora de música d'ensenyament secundari. De 1996 al 2001 fou professora de música a l'IES Miquel Tarradell del barri del Raval. Ha dirigit el cor infantil l'Esquitx, de la Coral Sant Jordi de Barcelona i també el Cor Infantil i el Cor de Noies de l'EMM Can Ponsic. Des de 2002 és professora del departament de pedagogia de l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC).
Del 2001 al 2008 va ser cap d'estudis a l'Escola de Música Municipal de Can Ponsic (Barcelona), gestionada per la fundació l'ARC Música. El 2004 va impulsar Xamfrà, centre de música i escena per la inclusió social al barri del Raval de Barcelona. I per tal d'assegurar-ne la seva sostenibilitat en 2013 va crear l'espai virtual El Teler de Música, empresa social de recursos didàctics musicals. Des del 2017 dirigeix el projecte EducARTs que forma part del Pla de Barris de Barcelona, un projecte socioeducatiu que introdueix les arts com a eines per a gestionar les emocions a escoles i instituts als barris de la Zona Nord de Barcelona.
També és membre del Secretariat de Corals Infantils de Catalunya.
El 2014 va guanyar un dels Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. L'any 2019 va guanyar el Premi AEMCAT (Associació d'Ensenyants de Música de Catalunya) per la trajectòria professional.

## Obres

* Diversitat, cançons i danses per conviure en la diversitat, Fundació Jaume Bofill,
* La música, una eina educativa polièdrica

## Referències

* ↑ Ester Bonal Arxivat 2018-10-06 a Wayback Machine. al web de l'ESMUC
* ↑ La Fundación Carulla premia a la directora de Xamfrà y del Teler de Música, La Vanguardia, 24 de novembre de 2014
* ↑ La directora i pedagoga Ester Bonal, Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Carulla, Revista Musical Catalana
* ↑ Ester Bonal i Sarró Arxivat 2018-10-05 a Wayback Machine. al web de la Fundació Lluís Carulla
# Estrató d'Atenes

Estrató (en llatí Straton, en grec antic Στράτων) fou un poeta còmic atenenc de la comèdia mitjana segons Suides, que menciona una comèdia seva titulada Φοίνιξ que és sens dubte la mateixa que Φοινιτίδηρ de la que Ateneu en reprodueix un llarg fragment. Com que el també poeta còmic Estratis té el seu nom corromput en alguns manuscrits i se l'anomena Estrató, alguns autors pensen que el fragment d'Ateneu se li hauria d'atribuir, i no a Estrató d'Atenes, que seria un autor imaginari degut a les faltes de concreció dels copistes de Suides. Però l'estil no deixa dubte de què el text conegut no va ser escrit per un autor de la vella comèdia. Sembla que Filemó el Vell es va apropiar dels tres primers versos d'aquesta obra i d'una part del quart.
Un altre poeta còmic amb el mateix nom és citat per Plutarc com el seu contemporani.

## Referències

* ↑ 1.Straton a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 924
# Fadlawayh

Abu l-Abbas Fadlawayh ibn Ali ibn al-Hasan ibn Ayyub (Fadlun segons Ibn al-Athir, Fazluya en persa), que portà el títol de Nizam al-Din Fazl Allah, fou cap de la subtribu kurda dels Ramani dins dels Xabanqara (també es pot trobar com a Šabānkāra o shabankares) que governava a la regió muntanyosa de Kohgiluya dins la regió anomenada també Xabankara.
Fadlawayh fou enviat pel seu pare Ali ibn al-Hasan ibn Ayyub al visir buwàyhida Sahib Adil o Saheb-i Adei (Mohaḏḏib al-Dawla Abū Manṣūr Fasawī), al servei d'Imad al-Din Abu Kalidjar Marzban (1024-1048) i va sol·licitar ser elevat a una posició política. El visir el va posar al seu servei i li va donar després el títol de sipahsalar; no obstant més tard el sultà buwàyhida Abu Nasir Khusraw Firuz Malik al-Rahim va executar al visir i Fadluwayh va dèixar secretament de ser lleial als buwàyhides (vers 1055).
Abu Mansur Fulad Sotun ibn Abu Kalidjar (successor del seu pare com a governador al Fars) instigat per la seva mare, va atacar als xabanqara, però Fadlawayh el va capturar, empresonant-lo en una fortalesa anomenada Pahan Dez (vers 1057), on va morir (la seva mare fou deixada morir de calor en un bany calent); Fadlaway es va apoderar de Fars, i va reconèixer la sobirania de Toghrul Beg (mort el 1063).
Sota Alp Arslan (1064-1072) Kara Arslan Kawurd, emir seljúcida de Kirman, fou enviat a conquerir Fars. Fadlawayh va apel·lar a propi Alp Arslan al que va prometre un important tribut si li permetia conservar Fars, i el seljúcida va acceptar (vers 1065). Llavors va governar aquesta provincià amb capital a Guixnabad (Gošnābād o Jošnābād) al nord-est de Fasa (però també va estar alguns moments a Darabgerd i a Xiraz.
Llavors es va proclamar independent d'Alp Arslan i va deixar d'enviar el tribut acordat (vers 1070 o 1071). Es va fer fort al castell de Khworxa prop de Jahrom, però la revolta va fracassar i després de 16 dies de combats, Nidham-al-Mulk, visir d'Alp Arslan, va ocupar la fortalesa. Fadlawayh va demanar la pau i va oferir reparacions i fou perdonat i reinstal·lat. Però quan el 1071 o 1078 es va tornar a revoltar i va negar altre cop el tribut, Nidham-al-Mulk va retornar. Fadluwayh es va refugiar en una fortalesa, i els defensors mancats d'aigua aviat es van rendir. Fadlawayh va provar de fugir però fou capturat i enviat a Alp Arslan que li va perdonar la vida segons Ibn al-Athir i segons Ibn al-Bakri el va fer tancar a la fortalesa d'Ixtakhr on va morir o fou executat en intentar escapar (1071 o 1078).
El control de Fars va passar a Màlik-Xah que va nomenar governador a Turanxah, fill de Kawurd. No obstant els successors de Fadlawayh van poder explotar les rivalitats entre els prínceps seljúcides i mantenir un poder local fins a la seva eliminació pels muzaffàrides (1314, vers 1350 o 1424)

## Bibliografia

* Abd-Allah Marduk, "FAŻLŪYA, Amir Abu al-Abbas Fazl" a Encyclopaedia Iranica
# Fat Joe

Joseph Cartagena (nascut el 19 d'agost de, 1970), conegut pel seu nom artístic de Fat Joe, és un raper i compositor de Nova York. Ell té un contracte amb Imperial Records i és el fundador de Terror Squad entreteniment.

## Referències

* ↑ DiPasquale, Cara «The skinny on Fat Joe». The Chicago Tribune, May 28, 2003. Arxivat de setembre 26, 2012, a Wayback Machine.
* ↑ Lakhman, Marina «Fat Joe Faces a Different Music». The New York Times, September 20, 1998.
* ↑ Farber, Jim «Latin Rappin's Time Has Come Big Punisher And Fat Joe Are Selling In Large Numbers». NY Daily News [New York], November 14, 1998. Arxivat April 3, 2012$^{[Datemismatch]}$, a Wayback Machine.
# Fat Wreck Chords

Fat Wreck Chords és un segell discogràfic independent de San Francisco, Califòrnia, enfocat en la música punk. Va ser creat per Fat Mike, vocalista principal i baixista de la banda punk NOFX, i la seva dona Erin, el 1990.
Han enregistrat a bandes com Lagwagon, No Use For A Name, NOFX o Against Em! entre d'altres.
No forma part de la RIAA.

## Grups

| Anti-Flag The Ataris Avail Bad Astronaut Bracket Chixdiggit Consumed Dead To Me The Descendents The Dickies Diesel Boy Dillinger Four 88 Fingers Louie The Epoxies Face to Face The Fight Frenzal Rhomb Goober Patrol Good Riddance Guns n' Wankers | Hi-Standard Lagwagon The Lawrence Arms Less Than Jake The Loved Ones Love Equals Death Mad Caddies Me First and the Gimme Gimmes MxPx NOFX None More Black No Use For A Name Only Crime Propagandhi Rancid Randy The Real McKenzies Rise Against The Sainte Catherines Screeching Weasel | Screw 32 Sick of it All Smoke or Fire Snuff The Soviettes Strike Anywhere Strung Out The Subhumans Swingin' Utters Tilt Western Addiction Zero Down |

## Vegeu també

* Punk
* Epitaph

## Referències

* ↑ «BBC Jan-16-2003: Fat Mike on The Lock Up». NOFX Wiki. Arxivat de l'original el 2010-01-10. [Consulta: 26 agost 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Fat Wreck (anglès)
* Pàgina oficial de Fat Wreck a Europa (anglès)
# Ferretti (equip ciclista)

L'equip Ferretti va ser un equip ciclista italià, de ciclisme en ruta que va competir entre 1969 i 1972. El seu èxit més important fou el Giro d'Itàlia de 1971 aconseguit per Gösta Pettersson.

## Principals resultats

* Coppa Sabatini: Romano Tumellero (1969), Gösta Pettersson (1970)
* Trofeu Baracchi: Gösta Pettersson i Thomas Pettersson (1970)
* Tour de Romandia: Gösta Pettersson (1970)
* Gran Premi Ciutat de Camaiore: Mauro Simonetti (1970)
* Tirrena-Adriàtica: Italo Zilioli (1971)
* Giro dels Apenins: Gösta Pettersson (1971)
* Trofeu Matteotti: Wilmo Francioni (1971)
* Gran Premi de la vila de Zottegem: Albert van Vlierberghe (1971)
* Trofeu Laigueglia: Italo Zilioli (1971), Wilmo Francioni (1972)
* Coppa Agostoni: Mauro Simonetti (1972)
* Gran Premi de la Indústria i el Comerç de Prato: Constantino Conti (1972)

### A les grans voltes

* Giro d'Itàlia
** 4 participacions (1969, 1970, 1971, 1972)
** 8 victòries d'etapa:
*** 1 el 1969: Albert Van Vlierberghe
*** 2 el 1971: Gösta Pettersson, Lino Farisato
*** 5 el 1972: Gianni Motta, Wilmo Francioni (2), Gösta Pettersson, Albert Van Vlierberghe
** 1 classificació finals:
*** Gösta Pettersson (1)
** 0 classificacions secundàries:
* Tour de França
** 2 participacions (1970, 1971)
** 3 victòries d'etapa:
*** 1 el 1970: Albert Van Vlierberghe
*** 2 el 1971: Albert Van Vlierberghe, Mauro Simonetti
** 0 classificació finals:
** 0 classificacions secundàries:
* Volta a Espanya
** 0 participacions

## Enllaços externs

* Plantilles i resultats a firstcycling.com
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
# Evanci de Javols

Evanci (Evanthius) fou bisbe de Javoux (pocs anys després anomenat bisbat del Gavaldà, del qual la seu era a Javoux fins que el 951 fou traslladada a Mende). Després de l'elecció d'Evodi de Javoux, expulsat per una revolta popular, finalment fou escollit bisbe Evanti, que apareix signant les actes del concili d'Orleans del 541. El seu successor (vers 561) fou Parteni de Javoux, que fou el primer que es va fer dir bisbe del Gavaldà.

## Referències

Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Fausta (cràter)

Fausta és un cràter amb coordenades planetocèntriques de -25.09 ° de latitud nord i 100.15 ° de longitud est, sobre la superfície de l'asteroide del cinturó principal (4) Vesta. Fa 3.14 km de diàmetre. El nom adoptat com a oficial per la UAI el cinc de febrer de 2014. fa referència a Fausta, una augusta romana.

## Referències

* ↑ "Fausta (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Woods, David. On the Death of Empress Fausta. Greece and Rome, Volume XLV,No. 1, 1998.