OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Lluís Freijo i Lizan

Josep Lluís Freijo i Lizan (Mataró 30 de març de 1963) és un polític ecologista català que ha estat membre fundador d'Els Verds a Catalunya l'any 1983 i a l'estat l'any 1984. Actualment (setembre de 2010) és portaveu d'Els Verds - L'Alternativa Ecologista i el candidat de la coalició Els Verds - Grup Verd Europeu per les eleccions al Parlament de Catalunya de 2010.

## Trajectòria política

A les eleccions de 1992 va encapçalar Els Verds-Unió Verda (EV-UV) que va obtenir 14.041 vots (0,54%), i va ser la llista verda més votada en aquestes eleccions.
En 1995 un grup d'Els Verds (Confederació Ecologista de Catalunya) (EV-CEC) (fundat el 1993) no va voler presentar-se a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2003 en coalició amb Iniciativa per Catalunya, i va decidir presentar una candidatura independent, encapçalada per Josep Lluís Freijo, en les que va obtenir 14.651 vots (0,45% dels vots).
En les eleccions de 2003 va encapçalar la candidatura Els Verds - L'Alternativa Ecologista (EV-AE) que va obtenir 18.470 vots (0,56%).
Per a les eleccions següents de 2006 es forma la coalició Els Verds-Ecologistes i Verds de Catalunya (EV-EVC) que obté 17.900 vots (0,62%).
S'ha conformat una gran coalició en la qual estan pràcticament tots els partits verds catalans a les eleccions de 2010: Els Verds, que estarà integrada per: Els Verds - Alternativa Ecologista, Els Verds - Opció Verda, i Los Verdes-Grupo Verde, presentant candidatures pròpies a les 4 circumscripcions.

## Altres eleccions

També ha participat en eleccions europees, ocupant el tercer lloc en les llistes de Els Verds - Grup Verd Europeu (EV-GVE) l'any 2009 que va aconseguir 89.147 vots (0,57% dels vots a candidatures), sense obtenir representació. Van ser la vuitena candidatura més votada, obtenint els seus millors resultats a Balears, Catalunya, Navarra i Canàries (1,05, 1,01, 0,98 i 0,84% respectivament).

## Vegeu també

* Els Verds (Catalunya)

## Referències

* ↑ excepte Els Verds - Alternativa Verda que concorrerà en la llista Solidaritat Catalana per la Independència.
* ↑ «Web oficial de la coalició Els Verds». Arxivat de l'original el 2006-12-05. [Consulta: 11 desembre 2011].
* ↑ Acord de 23 de juny de 2009, de la Presidència de la Junta Electoral Central, pel qual es procedeix a la publicació dels resultats de les eleccions de Diputats al Parlament Europeu convocades per Reial decret 482/2009, de 3 d'abril, i celebrades el 7 de juny de 2009, amb indicació del nombre d'escons i de vots obtinguts per les candidatures proclamades

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2011-09-04 a Wayback Machine. (català)
# Josep Lluís Ferrer Ramonell

Josep Lluís Ferrer Ramonell (Binissalem, 20 de juny de 1908 – Palma, 13 d'agost de 1982). Empresari de la viticultura i l'hostaleria.
Descendent de famílies vinateres de Binissalem, estudià el batxillerat a l'Institut General i Tècnic de Palma amb la promoció que es titulà el 1924. Es traslladà a França per estudiar enginyeria electrònica i obtingué el títol a la Universitat de Lieja. Alhora s'interessà per l'enologia que estudià a Grenoble i Bordeus amb interès creixent.
De retorn a Mallorca (1931), fundà la societat Vinícola de Binissalem, amb l'enòleg Ernest Mestre i Josep Julià i començà l'elaboració de vins, que tirà endavant sense interrupcions tot prestant atenció sobretot a la qualitat del producte. Adquirí les accions dels seus socis i es convertí en el propietari únic de l'empresa elaboradora, de la comercialitzadora i de la marca Franja Roja. El vi que elaborà al celler es feia íntegrament de les vinyes de la zona de Binissalem. Conegut popularment com en "Pep Perico" es va destacar per la recerca de l'excel·lència en l'elaboració del vi, sobretot en l'acurada selecció dels raïms. Elaborà el vi negre amb la varietat autòctona Manto Negro i amb Callet. Per al vi blanc utilitzà, sobretot, les varietats Moll i Premsal (Pansal). Les pràctiques vitícoles de Can Pep Perico eren molt diferents a les usuals a la Mallorca d'aleshores, fins i tot a les de la zona del Raiguer, caracteritzades per produir un vi de més grau i de major qualitat.
Amb una visió del futur turístic de Mallorca que s'acostava, el 1957 adquirí, amb Joan Mora Gornals, la finca i el Castell de Son Vida per 9 milions de ptes. Tot seguit iniciaren la urbanització de la finca i la venda de parcel·les. El 1959 vengueren la meitat de Son Vida S.A. a l'aviador nord-americà Stephen A. Kusak Silva (1919-2004). El 1961 inauguraren l'Hotel Son Vida i el 1964 el Golf de Son Vida. Elegit president de la societat Hotel Son Vida S.A., ho va ser durant 16 anys (1962-1978).
En superar els 70 anys posà gradualment els negocis en mans de dos nets, Sebastià i Josep Lluís Roses Ferrer, fills de Josep Roses Montis, darrer propietari de la finca de Son Castelló, i de Joana Maria Ferrer Lloberas. Morí a Palma als 74 anys.

## Referències

* ↑ «Ferrer Ramonell, Josep Lluís». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 5. Palma: Promomallorca, p. 283. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Josep Lluís Ferrer Ramonell (Binissalem, 20 de juny de 1908 – Palma, 13 d'agost de 1982)». Miquel Alenyà, 27-08-2014. [Consulta: 25 juny 2018].
# Jon Castañares Larreategui

Jon Castañares Larreategui (Bilbao, 1925-2015) fou un polític basc.
A les eleccions municipals espanyoles de 1979 les primeres després de la dictadura franquista, fou escollit alcalde de Bilbao pel Partit Nacionalista Basc. Durant el seu mandat se segregaren de Bilbao els municipis d'Erandio, Sondika, Lujua, Zamudio i Derio, que s'hi havien agregat el 1924. Al juny de 1981 va ordenar la crema d'una edició de llibres publicada pel mateix ajuntament que recollia les obres guanyadores del primer concurs de contes Vila de Bilbao, per contenir «expressions inadequades». Per decisió del PNB no es va presentar a la reelecció i va tornar al banc on treballava.
Quan es va produir l'escissió del PNB del 1986 marxà amb Carlos Garaikoetxea per a fundar el nou partit Eusko Alkartasuna. A les eleccions al Parlament Europeu de 1989 formà part com a suplent de la llista de la Coalició per l'Europa dels Pobles propulsada per EA, ERC i PNG-PG.
Va morir a Bilbao el 5 de maig de 2015, als noranta anys.

## Referències

* ↑ Olga Saez. «Jon Castañares (1925-2015). Notario de la democracia». Bilbao. n.º 304. Juny de 2015. p. 29.
* 1 2 «El séptimo alcalde de la democracia» a El Correo, 28 de març de 2014.
* ↑ «Cinco poblaciones vizcaínas se desvinculan del Ayuntamiento de Bilbao» a El País, 4 de gener de 1983.
* ↑ «El alcalde de Bilbao ordenó quemar mil ejemplares de un libro de cuentos "que contenía tacos"» a El País, 24 de juny de 1981.
* ↑ «Llista "Por la Europa de los Pueblos" a les Eleccions al Parlament Europeu de 1989 Arxivat 2015-02-05 a Wayback Machine.» a gencat.cat
* ↑ «Fallece Castañares, primer alcalde del PNV de Bilbao en democracia Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.» a Deia, 6 de maig de 2015.
# José Luis de Vicente

José Luis de Vicente (Granada, 1973) és un periodista, gestor cultural i comissari especialitzat en cultura digital, art i tecnologia. Des de febrer de 2023 és director del Museu del Disseny de Barcelona. Ha dut a terme diversos programes d'investigació, com ara Visualitzar (Medialab Prado, Madrid). És comissari de Sónar+D, àrea d'innovació del festival Sónar (Barcelona), i és membre de l'equip de curadors de FutureEverything Festival (Manchester). Ha comissariat múltiples simposis i exposicions sobre art multimèdia, ciència i disseny: Máquinas y Almas (2008, Museo Reina Sofía), Arcadia i Habitar (2009, 2010, Laboral Centro de Arte), Invisible Fields (2011, Arts Santa Mònica), Playtime: Game Mythologies (2012, Maison d'Ailleurs) i «Big Bang Data» (2014-2017, CCCB, Barcelona). entre d'altres.

## Referències

* ↑ «José Luis de Vicente: “El Museu del Disseny es una bisagra entre un mundo que se acaba y el que viene”» (en castellà), 14-04-2023. [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ «Jose Luis de Vicente, nuevo director del Museu del Disseny» (en castellà), 21-12-2022. [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ «José Luis de Vicente». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Museu de la Xocolata de Sueca

El Museu de la Xocolata de Sueca és un museu situat a la localitat valenciana de Sueca (Ribera Baixa). Va ser creat el 25 d'abril de 2002 per l'empresa local i familiar "Chocolates Comes S.L.", fabricant del producte des de l'any 1870. La inauguració va ser realitzada per Maria Àngels Ramón-Llin i Martínez, en aquell moment consellera d'agricultura.
Es tracta d'un dels quatre museus temàtics del País Valencià dedicats a la xocolata i la seva elaboració primitiva. Permet al visitant observar el procés d'elaboració de la xocolata des del fruit del cacau fins a la forma final amb la qual es consumeix. Compta amb maquinària, eines, llibres, fotografies, els utensilis més antics i tot el necessari per a la fabricació del producte de la forma més primitiva, "a braç" o "a la pedra"
Es tracta d'una casa ampliada (dues cases) amb dues altures. En la planta baixa, trobem la maquinària, entre la qual hi ha conservats un metate de més de 500 anys, una allargadora de masses i una torradora de cacau del 1850, un molí de cacau a pedra del 1900, etc. En aquesta planta també es troba la tenda, en la qual es poden comprar els productes oferits. En el primer pis hi ha eines, llibres, notícies i imatges que ens mostren el procés de l'elaboració artesanal de la xocolata i temes relacionats. En els últims vuit anys ha registrat prop de 60.000 visites de grups i col·lectius, que prèviament van concertar la visita. Les visites es produeixen en qualsevol dia de la setmana, que solen ser escolars o col·lectius similars, i associacions de jubilats.

## Productes

La tenda del museu ofereix des de la clàssica xocolata a la pedra, fins als més coneguts avui dia, xocolates extrafins.
Ofereixen xocolata per beure en tassa i fruita seca coberta d'aquest, i també subproductes del cacau com:
* Llard
* Pasta de cacau
* Cacau en pols
* Tractaments de bellesa
* Ciris aromàtics
El seu producte més conegut és el "Bollet", un cilindre de xocolata feta "a la pedra" amb cacau, sucre de canya, farina d'arròs i vainilla.
Tots aquests productes també es poden adquirir per internet, ja que s'han actualitzat a tal servei.

## Referències

* 1 2 «"El desayuno de dioses" ya tiene un museo en Sueca. La familia Melero-Comes cumple "El sueño de su vida"». Sueca. Semanario de información local, 05-05-2002.
* ↑ «Museo del Chocolate Comes en Sueca, Valencia». Arxivat de l'original el 2017-04-04. [Consulta: 2 abril 2017].
* ↑ «El Museo del Chocolate de Sueca: el rincón perfecto para conocer el chocolate artesanal» (en castellà). ValenciaBonita.
* ↑ Lluna Puig, Enrique «10 años del museo del chocolate de Sueca». Sueca. Semanario de información local, 29-04-2012.
* ↑ «Chocolates Comes, pasión por el chocolate desde 1870» (en castellà). Desa Bataller, 15-10-2029. Arxivat de l'original el 2017-04-04. [Consulta: 2 abril 2017].
* ↑ «COMES y la fábrica de CHOCOLATE en Sueca» (en castellà). David Boscá, 21-05-2008.

## Enllaços externs

* Web oficial (castellà) (anglès)
# Magdalena de Centelles Riu-sec i Folch de Cardona

Magdalena de Centelles Riu-sec i Folch de Cardona (Oliva, 1529 - 3 de maig del 1596), cinquena comtessa d'Oliva, fou una noble del Regne de València.

## Ascendència i descendència

Filla de Francesc Gilabert de Centelles Riu-sec i Fernández de Heredia i Maria Folch de Cardona, filla de Ferran Folch de Cardona, II duc de Cardona i la seua esposa Francisca Manrique de Lara. Contragué matrimoni el 1548 amb Carles de Borja i Castro, cinquè duc de Gandia. El pare d'aquest, Francesc de Borja, ja havia concertat el matrimoni del seu hereu amb la filla del duc de Sogorb, però la possibilitat d'unió de les dues cases veïnes el feu decantar-se pel matrimoni amb Magdalena. La unió del ducat de Gandia i el comtat d'Oliva va fer dels Borja-Centelles una de les possessions més riques, sinó la que més, de tot el regne.
Del matrimoni nasqueren dos fills, Francesc Tomàs i Pere; i quatre filles, tres de les quals ingressaren al convent de Santa Clara i una fou abadessa de les descalces d'Oliva.

## Biografia

Magdalena heretarà el comtat d'Oliva després del plet amb els seus cosins, que reclamaven la successió agnatícia del comtat. La sentència definitiva donada per la Reial Audiència de València el 21 de juliol de 1594, dividí l'herència en tres parts: la baronia de Nules restava separada per sempre dels estats d'Oliva i adjudicada a Cristòfor Centelles; la vall d'Aiora, temporalment segregada del comtat, a Francesc; i el comtat d'Oliva (la part més extensa i rica, amb les baronies valencianes i els senyorius de Sardenya), mantenint el nom i títol, s'adjudicà pro indiviso a les tres germanes del difunt Pere. Finalment, Magdalena va rebre el títol i les possessions, que mantingué fins a la seua mort, encara que el 18 de desembre del 1591 havia nomenat hereu universal el seu fill Francesc Tomàs.
El seu marit va morir a Gandia el 16 de juny del 1592 i arreglats els assumptes d'herències amb els seus fills, Magdalena de Centelles deixà el palau Ducal de Gandia a disposició del nou duc, i es retirà definitivament al palau dels Centelles d'Oliva, on havia nascut i on morí al maig del 1596.

## Referències

* ↑ Diversos Autors, El Palau dels Centelles d'Oliva: recull gràfic i documental Associació Cultural Centelles i Riu-sech, 1997, p. 66, ISBN 84-6056972-1
* 1 2 3 Diversos Autors, El Palau dels Centelles d'Oliva: recull gràfic i documental Associació Cultural Centelles i Riu-sech, 1997, p. 72, ISBN 84-6056972-1
* ↑ Diversos Autors, El Palau dels Centelles d'Oliva: recull gràfic i documental Associació Cultural Centelles i Riu-sech, 1997, p. 73, ISBN 84-6056972-1
# NAMC YS-11

El NAMC YS-11 és un avió bimotor amb turbohèlice construït pel consorci japonès, NAMC.

## Disseny i desenvolupament

El programa va ser iniciat pel Ministeri d'Indústria i Comerç Internacional l'any 1954 i l'aeronau es va llançar al mercat el 1962, finalitzant la seva producció el 1974. Tot i la seva discreta producció, el YS-11 va passar a la història aeronàutica en ser el primer avió comercial dissenyat i construït íntegrament pel Japó.
Els treballs del projecte inicial van ser compartits per sis empreses: Mitsubishi Heavy Industries, Kawasaki Heavy Industries, Fuji Heavy Industries, Ltd (actualment divisió aerospacial de Subaru Corporation), ShinMaywa, Japan Aircraft i Showa, les quals, juntes, van formar la Nihon Aircraft Manufacturing Corporation Ltd. (NAMC).
El primer prototip va volar a l'aeroport de Nagoya (Japó) el 30 d'agost e 1962. Va rebre el certificat japonès de vol el 25 d'agost de 1964 i el de la FAA (Federal Aviation Administration) el 9 de setembre de 1965.
Es van produir un total de 182 aeronaus en total, de les que 82 foren exportades a 15 països.

## Variants

* YS-11-100
* YS-11-105
* YS-11-112
* YS-11-200
* YS-11-206
* YS-11-218
* YS-11-300
* YS-11-303
* YS-11-305
* YS-11-400
* YS-11-402
* YS-11-500
* YS-11-600
* YS-11

## Referències

* 1 2 Swanborough, Gordon; Green, William. Guía ilustrada de los aviones de línea y compañías aéreas. (en castellà). Madrid: San Martin, 1982, p. 166. ISBN 8471402157.
* ↑ Endres, Günter. NAMC YS-11: The Japanese Commuter, p. 22–27. Endres 1996, p. 23.
* ↑ Odagiri, Hiroyuki. Technology and Industrial Development in Japan. Oxford: Clarendon Press, 1996, p. 225. ISBN 0-19-828802-6.
# Bernat de Berriac

Bernat de Berriac (Rosselló, vers 1270 - Barcelona, 1348), metge dels reis de Mallorca i traductor en català, de família originària de Berriac.

## Referències

* ↑ «Metges Catalans | Bernat de Berriac (o Bernat de Barriac)». Galeria de metges catalans. Revistes de l'IEC.
# Bernat de Bearn

Mn. Bernat de Bearn (en francès Bernard de Béarn, m. 1381) va ser un cavaller i noble bearnès, I comte de Medinaceli, a més de senyor de Luzón y Somaén.
Va ser fill de Gastó III de Foix, senyor dels territoris de Foix i Bearn. Segons les cròniques de l'època, era un home gallard de gentilesa corporal. Va ser cavaller d'Enric II de Castella, havia donat suport a la causa del rei, quan encara era només pretendent, en la recuperació i successió del regne contra el germanastre d'Enric, el rei Pere I, durant la guerra civil castellana en favor del bàndol dels Trastàmara. Enric havia creuat els Pirineus i va fer la seva entrada per la vall d'Aran, acompanyat per diversos cavallers, entre ells Bernardo, i amb la victòria del Trastàmara, va esdevenir un dels primers en ser premiat amb el vescomtat de Medinaceli, que ben aviat es va convertir en comte de Medinaceli el 1368, que suposava el territori fins aleshores constituït com a territori reial, que tenia com a cap la vila de Medinaceli.
El rei també el va casar amb la donzella Isabel de la Cerda, filla del comte de Claramonte, i neta d'Alfonso de la Cerda, que així mateix era net d'Alfons X el Savi. La parella va casar-se a Sevilla el 14 de setembre de 1370. Des del seu matrimoni, la seva casa seria coneguda amb el nom de la vila soriana, i seria la branca materna la preponderant i quedaria reflectida en el seu nom i escut, que va deixar de banda les armes dels Foix i es va centrar en el llinatge de la Cerda. A més Isabel, a banda d'oferir el seu origen regi, va aportar un important patrimoni, com era la senyoria d'El Puerto de Santa María i altres estats. Amb ella va tenir al seu únic fill i hereu, Gastón de la Cerda.
A la seva mort, el 1381, va ser enterrat al monestir de Santa María la Real de Huerta (Sòria), així com la seva esposa el 1385.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fitxa de Bernardo de Bearne» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli.
* ↑ «Ducat de Medinaceli». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopèdia.cat. [Consulta: 29 juny 2022].
* 1 2 3 López de Haro, Alonso. Nobiliario genealógico de los Reyes y Títulos de España (en castellà). Madrid: Luis Sánchez, Impresor Real, 1622, p. 78-79.
* 1 2 3 Ferrer, José María. El poder y sus símbolos en Castilla-La Mancha (en castellà). Guadalajara: AACHE Ediciones de Guadalajara, 2005, p. 264-265.
* ↑ Vernier, Richard. «Appendix: Bernard de Béarn, Count of Medinaceli». A: Lord of the Pyrenees: Gaston Fébus, Count of Foix (1331-1391) (en anglès). Woodbridge i Rochester: The Boydell Press, p. 204-207.
* 1 2 «Ducado de Medinaceli» (en castellà). Ministeri d'Educació, Cultura i Esports, PARES: Portal Archivos Españoles. [Consulta: 4 novembre 2017].
# Binacet

Binacet (en aragonès Binacet, en castellà i oficialment Binaced) és un municipi aragonès a la província d'Osca i enquadrat a la comarca del Cinca Mitjà. Compta amb el nucli de Vallcarca (en castellà Valcarca); Casesnoves, despoblat des de la Guerra de Successió Espanyola i repoblat amb la construcció del canal de Saidí, un canal secundari del Canal d'Aragó i Catalunya, al començament del segle xx; i Ripoll. A aquest llogaret l'any 1609 durant l'expulsió dels moriscos hi havia 13 focs o cases.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, GEC «Binacet». Enciclopedia.cat [Consulta: 22 juny 2014].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Binaced». Arxivat de l'original el 2016-09-19. [Consulta: 2 setembre 2016].
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, GEC «Vallcarca». Enciclopedia.cat [Consulta: 23 maig 2014].
* ↑ «Binacet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Binacet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Diputació d'Osca, Binacet
# Beowulf (pel·lícula de 1999)

* Aquest article tracta sobre la pel·lícula de 1999. Vegeu-ne altres significats a «Beowulf (desambiguació)».
Beowulf és una pel·lícula estatunidenca de 1999 dirigida per Graham Baker i protagonitzada per Christopher Lambert i Rhona Mitra. És una adaptació lliure del famós poema èpic anglosaxó homònim. Ha estat doblada al català.

## Argument

En un castell, en una època indeterminada, un animal d'origen desconegut delma els habitants cada nit. Un exèrcit de fanàtics religiosos ha assetjat el lloc i ha establert una zona de quarantena al voltant del castell de Hrothgar i els seus habitants per tal d'impedir que el Mal s'escampi. Una dona embogida que aconsegueix escapar-se és capturada pels soldats, que es preparen a executar-lo quan un cert Beowulf (Christopher Lambert) arriba i els ho impedeix. Quan decideix entrar al castell, aquesta prefereix no obstant això tornar amb els soldats per morir ràpidament. Beowulf és rebut pel rei Hrothgar (Oliver Cotton), oferint-li la seva ajuda per matar l'animal. Beowulf manté ell mateix el misteri sobre els seus orígens: es cura misteriosament més de pressa que els altres humans i sembla vingut per complir una missió.

## Banda sonora

En la música original participa el Dj Ben Watkins, més conegut com a Juno Reactor. També durant la pel·lícula s'escolten temes de grups com Fear Factory, Anthrax, Monster Magnet i Kmfdm entre d'altres. Al principi, la banda sonora va ser editada en CD per Cinerama Records, però segurament la impopularitat de la pel·lícula, va fer que la discogràfica descatalogués les còpies del mercat. Actualment circulen per Internet, versions no oficials de la banda sonora.

## Comentaris

En paraules de Christofer Lambert, la pel·lícula es desenvolupa en un entorn "tecno-mistico-futurista". La pel·lícula va ser durament criticada en tractar-se d'una adaptació poc fidel al poema èpic. S'ha comentat que és una barreja entre Mad Max i Highlander, amb un guió feble i amb estètica de videojoc.

## Repartiment

* Christopher Lambert: Beowulf
* Rhona Mitra: Kyra
* Oliver Cotton: Hrothgar
* Götz Otto: Roland
* Vincent Hammond: Grendel
* Charles Robinson: Weaponsmaster
* Brent Jefferson Lowe: Will
* Roger Sloman: Karl
* Layla Roberts: mare de Grendel
* Patricia Velásquez: Pendra

## Referències

* ↑ filmaffinity. Beowulf (en castellà). filmaffinity.
* ↑ esadir.cat. . esadir.cat [Consulta: Pelis].
* ↑ Beowulf (en anglès).
* ↑ Shumate, Nathan. Cold Fusion Video Reviews. Beowulf (1999) review (en anglès). Cold Fusion Video Reviews, 23 de novembre del 2000.