OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johannes Eck

Johannes Eck (Egg, Suàbia, Alemanya, 13 de novembre de 1486 - Ingolstadt, Baviera, Alemanya, 10 de febrer de 1543) nom amb què es coneix Johannes Maier, fou un teòleg alemany defensor del catolicisme i contrari a les idees reformistes. Va viatjar per Europa i organitzà l'oposició catòlica al protestantisme alemany. També aprovà l'excomunió de Luter per part del papa Lleó X.

## Referències

* ↑ «Johann Eck». Encyclopædia Britannica [Consulta: 26 febrer 2017].
* ↑ Iserloh, Erwin. Johannes Eck (1486–1543): Scholastiker, Humanist, Kontroverstheologe. Münster Westfalen: Aschendorffsche Buchdruckerei, 1981.
# Johannes Fabricius

Johannes o Johann Fabricius (forma llatinitzada del seu cognom original, Goldsmid) (8 de gener de 1587 - 19 de març de 1616) fou un metge i astrònom alemany i el primer a observar les taques solars a través d'un telescopi.

## Biografia

Fabricius va néixer a Resterhave (Alemanya nord-occidental) el 8 de gener del 1587. El seu pare, David Fabricius era pastor luterà, astròleg i hàbil astrònom que es va fer famós per descobrir el 1596 la variabilitat de l'estrela Mira. Entre 1604 i 1610 va estudiar medicina a Helmstedt, Wittenberg i finalment Leiden on començaria les seves primeres observacions amb un telescopi.
Va observar les taques solars per primera vegada el 27 febrer 1611 (9 de març segons el calendari gregorià) i continuar les observacions juntament amb el seu pare. Fabricius interpretar correctament el moviment de les taques solars com a resultat de la rotació del Sol al voltant del seu eix. El juny del 1611 va publicar les seves observacions en l'obra Maculis in Sole observatis et apparent earum cum Sole conversione, narrati ("Narració sobre l'observació de taques en el Sol i la seva aparent rotació amb el Sol"). En un principi observaven les taques solars directament a través del telescopi just a la sortida o posta del Sol més tard usarien la tècnica de la cambra fosca desenvolupada per Kepler.
Després de la seva mort les seves observacions oblidades fins a 1723 quan es va trobar i va tornar a publicar una còpia del seu petit pamflet. Fins llavors la disputa sobre l'autoria de les primeres observacions de les taques solars amb un telescopi se centrava en Galileo Galilei i Christoph Scheiner, que les havien observat aquest mateix any però temps després.
# Jordi García-Díe

Jordi Maria García-Díe i Miralles de Imperial (Barcelona, 9 de març del 1927 - 15 de febrer del 1999) va ser un sacerdot catòlic dedicat, entre altres tasques, al treball amb el poble gitano a l'Estat, sent un dels precursors en la millora de les condicions de vida de la població gitana a Europa.
Era fill del doctor Agustín García-Díe i Andreu, metge eminent (entre d'altres, ho era de l'arquebisbe de Barcelona), que va ser distingit amb el títol de Gentilhome de Sa Santedat, i net de Clemente Miralles de Imperial i Jiménez de Frontín (Elx, 1850-Barcelona, 1925), benefactor que l'any 1883 va promoure el barri de Benalua d'Alacant.
Va ser ordenat sacerdot el 31 de maig del 1952, en el Congrés Eucarístic Internacional de Barcelona.
Des del compromís de la fe, amb una actitud constant però discreta, va impulsar el desenvolupament del Secretariat Gitano de Barcelona, que va dirigir entre 1967 i 1988, i l'Institut Catòlic d'Estudis Socials de Barcelona (1951-1983), on es va gestar l'aparició del treball social com a professió a l'Estat.
El 1967 va impulsar i va formar part del Secretariat Gitano de la Conferència Episcopal Espanyola, que va renunciar a presidir. El 1976 va ser un dels creadors del Comitè Catholique International pour les Tsiganes.
En la darrera etapa, des de 1978, va fomentar l'aparició del moviment associatiu gitano.
Va ser també director de Càritas Diocesana de Barcelona (1960-1972) i rector de la Parròquia Major de Santa Anna (era sacerdot d'aquesta parròquia en el 1967, i en va ser rector fins al 1987) i de la Basílica de la Mercè (del 1987 endavant), ambdues a Barcelona. El Secretariat Gitano de Barcelona va donar el seu nom al Centre García-Die de Cultura Gitana.
Un dels seus germans, Antonio García-Díe, va ser catedràtic d'Història de la Medicina i cap del servei de cirurgia de l'hospital del Sagrat Cor de Barcelona. Un altre germà, en José Manuel García-Díe va ser sacerdot, director de l'Institut Ramon Albó de la "Protectora de Menors". i prior de la "Germandat dels valencians a Barcelona" entre els anys 50 i 70. Un tercer germà, Agustín García-Díe, era capità d'infanteria quan el 1951 fou nomenat cap dels Mossos d'Esquadra

## Referències

* ↑ Esquela de la seva mort a La Vanguàrdia, 16 de febrer de 1999
* ↑ Secretariado Gitano: treinta y siete años de historia, per José Manuel Fresno
* ↑ Compromiso gitano, La Vanguardia, 29 de novembre de 2015
* ↑ JorgeM García Die, arajai per Carme Garriga
* ↑ «Edición del jueves, 20 septiembre 1979, página 28 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del miércoles, 07 junio 1967, página 33 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del martes, 14 abril 1953, página 24 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».

## Bibliografia

* Entrevista con D. Jorge García-Die, director de Cáritas Diocesana, sobre el servicio de trabajadores sociales voluntarios (STSV) RTS: Revista de treball social, ISSN 0212-7210, Nº. 1, 1969, pàgs. 55-60
# José Ángel Rodríguez de la Peña

José Ángel Rodríguez de la Peña, més conegut com a Nené (Los Corrales de Buelna, 5 de febrer de 1975) és un exfutbolista càntabre, que jugava com a defensa.

## Trajectòria

Sorgit del planter del Racing de Santander, debuta amb el primer equip en la temporada 94/95. Eixe any juga un encontre, que serien seguits d'altres cinc la temporada 95/96. Però, no té continuïtat al conjunt racinguista i a l'estiu de 1996 marxa al Llevant UE, on romandria temporada i mitja com a suplent.
Després d'una breu estada al RCD Mallorca B, recala a la UD Melilla, de Segona B. Amb el conjunt nord-africà hi és titular les dues campanyes que hi milita. La temporada 00/01 fitxa pel Burgos CF, amb qui aconsegueix l'ascens a Segona Divisió. Però el conjunt castellà no compta amb el càntabre a la categoria d'argent, i només juga set partits.
Retorna a la Segona B per jugar amb l'AD Ceuta. A mitja campanya de la temporada 03/04 fitxa pel Terrassa FC, amb qui retorna a la Segona Divisió. SD Eibar, Granada CF, Gimnástica Torrelavega, Vecindario i de nou Burgos serien els seus següents equips, on ha alternat la titularitat amb la suplència.

### Clubs

* 1992/96 Racing B
* 1994/96 Racing de Santander
* 1996/98 Llevant UE
* 1998 Mallorca B
* 1998/00 Melilla
* 2000/02 Burgos CF
* 2002/04 Ceuta
* 2003/05 Terrassa FC
* 2005/06 Eibar
* 2006/07 Granada
* 2007 Gimnástica Torrelavega
* 2008 Vecindario
* 2008/09 Burgos CF

## Enllaços externs

* Fitxa de Nené
# Just de Galilea

Just (Justus, Ἰοῦστος) fou un historiador jueu de Tiberíades a Galilea, contemporani de Flavi Josep, però hostil a aquest historiador. Foci diu que va escriure una crònica dels reis jueus del temps de Moisès fins a la mort d'Herodes. Foci descriu l'estil com a concís però que ometia importants esdeveniments inclosa la història de Crist que fou pràctica comuna de tots els escriptors jueus i no jueus; la seva versió de la guerra que va portar a la destrucció del temple estava manipulada i no responia a fets reals.
# Just de Salamanca

Just va ser un religiós del regne visigot, bisbe de Salamanca entre ca. 660 i ca. 670.
Va ser amb tota probabilitat successor directe d'Egered per la poca diferència d'any entre els dos prelats. Va ser consagrat bisbe en temps del rei Vamba. Es té constància de Just perquè assisteix al Concili Provincial de Mèrida (666), presidit pel metropolità Profici, que es va reunir amb motiu de la reintegració de les diòcesis sufragànies de Braga a la Metròpoli de Mèrida, com havia estat antigament, que gaudia de la gràcia i de decret reial des dels temps del predecessor metropolità Oronci. Per, tant, tots els bisbes agregats a Braga en temps dels sueus van reconèixer l'autoritat del de Mèrida. Si bé Salamanca havia romàs com a bisbat de la seu de Mèrida, havia anat adquirint alguns territoris que no li eren propis i el bisbe d'Idanha va reclamar part del territori que posseïa la diòcesi de Salamanca adduint que pertanyien al seu territori diocesà. En el cànon vuitè d'aquest concili els prelats van donar la raó al bisbe lusità per les raons que havia exposat i es va ordenar que alguns ministres fossin a reconèixer i establir correctament els límits diocesans per evitar perjudicis entre les dues parts. Les actes van ser subscrites per tots els bisbes assistents, i el de Salamanca va quedar en setè lloc, precedint a cinc prelats menys antics. Per la seva antiguitat es pot considerar que va ser consagrat vers el 660. Creuen Dorado i Vicente que el seu pontificat va durar fins al 670 aproximadament.
Es considera que en temps seus es va edificar el monestir de monjos benedictins de San Vicente de Salamanca, Dorado informa que alguns fins i tot han atribuït la seva fundació a Just, o bé el seu predecessor.

## Referències

* 1 2 Flórez, 1796, p. 287.
* ↑ González Dávila, 1650, p. 226.
* 1 2 Dorado, 1776, p. 60-61.
* ↑ Flórez, 1796, p. 288.
* 1 2 Vicente Bajo, 1901, p. 13.
* ↑ Dorado, 1776, p. 62.

## Bibliografia

* Dorado, Bernardo. Compendio histórico de la ciudad de Salamanca (en castellà). Salamanca: Per Juan Antonio de Lasanta, 1776.
* Flórez, Enrique. España Sagrada: teatro geographico-historico de la Iglesia de España (en castellà). Tom XIV. Madrid: Oficina de Pedro Mártir, 1796.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom III. Madrid: Per Diego Díaz de la Carrera, 1650.
* Vicente Bajo, Juan Antonio. Episcopologio salmantino (en castellà). Salamanca: Imprenta de Calatrava, 1901.
# Just d'Urgell

Just d'Urgell (lloc disputat, c. 527 — La Seu d'Urgell, 28 de maig de 546) és el bisbe més antic del bisbat d'Urgell de qui es té notícia. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes. Fou venerat com a sant a la Seu d'Urgell abans del segle xi, ja que tenia un altar dedicat a la catedral romànica. No se sap, però, on s'enterraren les seves restes, i probablement ho foren a la catedral. Aquest prelat s'esmenta en el martirologi romà, en el dia 28 de maig, essent-ne la seva festivitat litúrgica, des d'antic, és el 28 de maig.
Gairebé no se'n tenen dades. Tres dels seus germans també van ser bisbes: Justinià de València, Nebridi d'Ègara i Elpidi d'Osca, tot i que alguns diuen que fou bisbe de Cotlliure. A Just i els seus tres germans els fan naturals de València Marieta, Escolano i el pare Mariana; però com no al·leguen cap raó sòlida, queda sempre igual dret per a Catalunya, d'on van ser bisbes Just i Nebridi, i a criteri de Torres i Amat sembla preferible el judici d'Ambrosio de Morales, que sent bisbe d'allà, això és, de la corona d'Aragó, serien d'alguna de les seves tres províncies. I sent dos d'ells d'Urgell i Ègara, potser Elpidi de Cotlliure, té Catalunya més dret que València per contar-se entre els seus fills. Apareix en la documentació del Concili II de Toledo (527) i en la del de Lleida (546), i participà en els de Mèrida i València.
Fou autor, entre altres escrits, d'un comentari al·legòric al Càntic dels Càntics, fet a partir del text llatí de la Vulgata, impresa a Hainaut a 1529, hi havia un còdex manuscrit a la biblioteca reial, l'envià sant Just al bisbe de Tarragona Sergi acompanyada d'una carta molt atenta i submisa que li va escriure en 535 perquè la llegís i esmenés, ja que es subjectava a la seva censura.
Villanueva publicà un sermó, que va trobar en un còdex santoral o leccionari en foli, vitel manuscrit en lletra gòtica cursiva de començament del segle xi, que es conserva a l'església de Roda d'Isàvena. Abans ja l'havia vist el mateix Villanueva a l'arxiu del monestir de Bellpuig de les Avellanes en un còdex o breviari escrit a principi del segle xiii, en què hi havia un sermó predicat per Sant Just en la solemnitat de Sant Vicent màrtir, i també va veure en el de Cardona alguns fragments del mateix escrit que va trobar a alguns fulls solts d'un altre breviari, on igualment s'atribueix al mateix autor.

## Referències

* ↑ Que subscriu d'aquesta forma: «Just en el nom de Crist bisbe de l'església catedral d'Urgell, vaig rellegir, vaig aprovar i subscriure salva l'autoritat dels cànons antics, a aquesta constitució dels meus co-sacerdots, tinguda a la ciutat de Toledo, havent jo arribat allà algun temps després»
* ↑ Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 340-342 [Consulta: 29 setembre 2013].

## Bibliografia

* Antoni Vicenç Domènec. Historia general de los santos y varones ilustres en santidad del Principado de Cataluña. Barcelona: emprenta de Gabriel Graells y Giraldo Dotil, 1602, f. 51-52.
# Judici de Paris

* Aquest article tracta sobre l'episodi mitològic. Vegeu-ne altres significats a «Judici de Paris (desambiguació)».
El Judici de Paris és un episodi de la mitologia grecoromana antiga estretament relacionat amb el relat mític de la guerra de Troia.

## El relat

Zeus va organitzar un banquet de boda arran del casament de Peleu i Tetis. Durant el banquet Eris (la deessa de la discòrdia)va irrompre al mig de la sala i enfurismada per no haver estat convidada va llençar una poma daurada (la poma de la discòrdia) que portava escrit per a la deessa més bella. Això va provocar la disputa entre Hera, Afrodita i Atena, ja que les tres deesses es creien mereixedores del premi.
Zeus no es va atrevir a intervenir en la disputa i va decidir que un mortal determinés quina de les tres deesses era la més bella. El mortal designat va ser Paris, príncep de Troia.
Hermes, el missatger dels déus, presentà les tres dees a Paris i li proposà el dilema. Per subornar-lo, Hera li oferí de ser un governant poderós; Atena li prometé fama militar, i Afrodita, que aconseguiria la dona més bella de la terra: Helena, filla adoptiva de Tindàreu i esposa de Menelau, que vivia a Esparta. El jove Paris elegí Afrodita, que alhora es convertí en protectora seva, i les altres dues deïtats juraren venjança. La seva decisió acabaria desencadenant, sense ell sospitar-ho, la guerra de Troia

## Repercussió en l'art, la literatura i la música

Són nombrosos els pintors que han representat el tema, com ara Botticelli, Cranach, Rafael, Rubens, Watteau o Simonet
En l'àmbit de la literatura, et tema ja és present en la literatura catalana medieval. Ramon Llull s'hi refereix a l'Arbre exemplifical i Joan Rois de Corella és autor de Lo juí de Paris,
En l'àmbit de la música es pot esmentar el llibret d'una òpera escrit per William Congreve. També hi fa referència Il più bel nome, d'Antonio Caldara.

## Referències

* ↑ «JUDGEMENT OF PARIS - Greek Mythology» (en anglès). [Consulta: 27 març 2018].
* ↑ López, Luis Manuel. «Paris» (en espanyol europeu), 27-12-2015. [Consulta: 27 març 2018].
* ↑ «Mirar un cuadro - El juicio de Paris (Rubens) - RTVE.es» (en espanyol europeu), 25-06-2013. [Consulta: 27 març 2018].
# Julio Gil Pecharromán

Julio Gil Pecharromán és un historiador espanyol contemporani, nascut a Madrid. Va estudiar també periodisme. Ha exercit la docència durant diversos anys a la Universitat Complutense de Madrid, on va realitzar els seus estudis. Actualment és professor titular d'Història Contemporània a la UNED. La seva línia d'investigació se centra en la història política espanyola del segle xx, i més concretament en els partits de la dreta. El 1985, la Universitat Complutense va publicar la seva tesi sobre Renovación Española. Una alternativa monárquica a la Segunda República. Ha col·laborat en diverses obres col·lectives i és autor de nombrosos articles sobre història espanyola i europea contemporània.
En la investigació i docència el va iniciar Carlos Seco Serrano, del que va ser ajudant de càtedra. Ha emprès una pentalogia biogràfica de polítics de la Segona República de la qual han aparegut quatre volums. El 1996 es va publicar el de José Antonio Primo de Rivera. El 2000 va publicar una altra obra sobre el doctor Albiñana, que va introduir les primeres milícies de partit i la primera violència rondaire. El 2005 es va editar el llibre sobre Niceto Alcalá Zamora. El 2007 va aparèixer la biografia de Ricardo Samper, dirigent del republicanisme blasquista de València i membre de la comissió que va redactar la Constitució de 1931.

## Obres

* José Antonio Primo de Rivera: retrato de un visionario Planeta-De Agostini, 2005. ISBN 84-674-2262-9
* Niceto Alcalá-Zamora: un liberal en la encrucijada Síntesis, 2005. ISBN 84-9756-314-X
* Historia de la Segunda República Española (1931-1936) Madrid : Biblioteca Nueva, 2002. ISBN 84-9742-025-X
* Historia contemporánea de Europa centro-oriental Universidad Nacional de Educación a Distancia, UNED, 2002. ISBN 84-362-4825-2
* La segunda república Madrid : Historia 16, 1999. ISBN 84-7679-128-3
* Historia de España SGEL: Sociedad General Española de Librería, 1998. ISBN 84-7143-704-X
* La segunda república: esperanzas y frustraciones Temas de hoy, 1996. ISBN 84-7679-319-7
* Conservadores subversivos: la derecha autoritaria alfonsina (1913-1936) EUDEMA Universidad, 1994. ISBN 84-7754-157-4

## Enllaços externs

* «Julio Gil Pecharromán: Investigar un pasado cercano. lasprovincias.es».
* «Article sobre el falangista Ramiro Ledesma: Ramiro Ledesma y las JONS / La marcha de Ledesma». Arxivat de l'original el 2008-05-12. [Consulta: 27 octubre 2008].
# Josep Lluís Arilla i López

Josep Lluís Arilla i López, també conegut com a Lis Arilla, (Barcelona, 5 de març de 1941) és un antic tennista català de la dècada de 1960.

## Trajectòria

Germà del també tennista Albert Arilla. Va pertànyer al club Reial Club de Tennis Barcelona. De jove fou campió d'Espanya júnior els anys 1957 i 1959, i guanyà l'Orange Bowl el 1960, en categoria individual. Però on més destacà fou en la categoria de dobles. Aconseguí cinc Campionats d'Espanya de dobles amb Andreu Gimeno (1959), Manolo Santana (1962), Albert Arilla (1963), Josep Maria Gisbert (1966) i Manuel Orantes (1967). També fou campió de dobles mixtos amb Alicia Guri (1959) i María del Carmen Hernández Coronado (1968).
Fou finalista a Roland Garros el 1961 i al Trofeu Comte de Godó els anys 1960, 1963 i 1965.
Participà en trenta elimlinatòries de Copa Davis, incloses dues finals els anys 1965 i 1967.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Josep Lluís Arilla López». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «U.S. Eliminated By Spain». Miami News, 18-08-1965 [Consulta: 13 febrer 2011].
# Josep Lloveras i Feliu

Josep Lloveras i Feliu (Cassà de la Selva, 26 de març de 1922 - Barcelona, 3 de setembre de 2014) fou un pintor i escultor català. La seva obra està formada bàsicament per peces d'art sacre, nus femenins a l'oli i aquarel·les. Al llarg de la seva vida va signar amb diferents noms: Lloveras, Lloveras de Reina, Sarevoll (per firmar els treballs eròtics) i Lloveras R. Fou un dels artistes catalans més actius de la generació de Dau al Set i els Betepocs, agrupació de la qual va ser cofundador.

## Biografia

Els seus pares feien de pastors al massís de les Gavarres i Lloveras no començà l'aprenentatge artístic fins als 14 anys. El 1939 es traslladà a Barcelona, on començà a treballar de pintor de parets, estudià a l'Acadèmia Tàrrega i després a l'Escola Superior de Belles Arts, on començà a pintar peces de temàtica religiosa. El 1945 va exposar en solitari per primer cop a la galeria Argos del Palau de la Virreina. Després viatjà al Marroc i a Trípoli, d'on tornarà malalt de tuberculosi.
Entre 1948 i 1952 va viure a París i el 1953 marxà a Mèxic, però finalment es quedà a l'Havana, on assolí la maduresa creativa i, gràcies a l'amistat amb Rafael Marquina i Angulo, feu nombroses exposicions. El 1967 deixà Cuba i s'establí a Miami i a Puerto Rico fins a 1969.
El 1970 tornà a Barcelona amb la seva esposa i fills, i obrí un estudi a Barcelona i un altre a Cassà. El 1980 fundà l'Estudi d'Art Lloveras i esdevingué un important dinamitzador i referent cultural a Cassà de la Selva, on organitzà des del 1983 el Concurs de Pintura Ràpida i Concurs de Colors sobre l'Asfalt.
El 2012 va rebre la Creu de Sant Jordi.
La seva obra pictòrica, que es troba en col·leccions privades arreu del món i de manera especial a Cuba i Catalunya, es compon bàsicament d'art sacre, nus femenins a l'oli, aquarel·les i llapis de colors. També ha cultivat l'escultura –destaca el mausoleu a Maria Gay i Tibau, fundadora de la congregació de les Germanes de Sant Josep de Girona– i la ceràmica.

## Referències

* ↑ «Adéu al mestre Josep Lloveras». Cassà Digital. Arxivat de l'original el 3 de setembre 2014. [Consulta: 3 setembre 2014].
* ↑ «Mor als 92 anys el pintor i escultor Josep Lloveras». Diari Ara. [Consulta: 4 setembre 2014].
* ↑ «Muere Josep Lloveras». La Vanguardia. [Consulta: 4 setembre 2014].
* ↑ Un reconeixement que exigeix una actuació Arxivat 2012-05-21 a Wayback Machine. a cassadigital.cat, 8 de maig de 2012
* ↑ «Creus de Sant Jordi 2012». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2014].

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2014-09-04 a Wayback Machine. al web de Josep Lloveras
* Josep Lloveras. Tota una vida al davant. Vídeo biogràfic a Youtube. Part 1
* Josep Lloveras. Tota una vida al davant. Vídeo biogràfic a Youtube. Part 2
# Justyna Kaczkowska

Justyna Kaczkowska (Jaworze, voivodat de Silèsia, 7 d'octubre de 1997) és una ciclista polonesa especialista en el ciclisme en pista. Ha participat en els Jocs Olímpics de 2016.

## Palmarès en pista

* 2015
** Campiona del món júnior en Persecució
** Campiona d'Europa júnior en Persecució
* 2016
** Campiona d'Europa sub-23 en Persecució
* 2017
** Campiona d'Europa sub-23 en Persecució

### Resultats a la Copa del Món

* 2016-2017
** 1a a Glasgow, en Persecució
* 2017-2018
** 1a a Pruszków, en Persecució

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a procyclingstats.com