OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eulòfids

Els eulòfids (Eulophidae) són una gran família d'himenòpters apòcrits de la superfamília dels calcidoïdeus, amb més de 6038 espècies agrupats en cinc subfamílies. Van ser descrits per l'entomòleg John Obadiah Westwood el 1829. La gran majoria són parasitoides i alguns s'utilitzen en el control biològic d'insectes invasors o pestífers.
Els eulòfids són uns insectes diminuts i difícils d'estudiar perquè es deterioren ràpidament un cop morts, a menys que es conservin en alcohol.

## Història natural

Les larves d'unes poques espècies s'alimenten de plantes però la majoria són parasitoides d'una gran varietat d'artròpodes, especialment Lepidoptera, Coleoptera, Diptera, Hymenoptera i Homoptera. Els ataquen en diferents estats de desenvolupament, fins i tot n'hi ha alguns que s'especialitzen en ous, com Closterocerus ruforum o Baryscapus servadeii. A més dels grups esmentats, alguns són paràsits de tisanòpters, la qual cosa és poc comú entre els himenòpters paràsits.
Com a reguladors de les poblacions d'artròpodes terrestres contribueixen a mantenir l'equilibri dels ecosistemes.

## Taxonomia

La família conté la subfamília dels Elasminae que conté el gènere Elasmus que abans formava part de la família Elasmidae.

## Referències

* ↑ Kissayi, Benhalima i Benhoussa, 2019, p. 162.
* ↑ Rasplus, Jean-Yves; Blaimer, Bonnie B.; Brady, Seán G.; Burks, Roger A.; Delvare, Gérard «A first phylogenomic hypothesis for Eulophidae (Hymenoptera, Chalcidoidea)» (en anglès). Journal of Natural History, 54, 9-12, 18-03-2020, pàg. 597–609. DOI: 10.1080/00222933.2020.1762941. ISSN: 0022-2933.
* ↑ Hilker, Monika; Kobs, Carsten; Varama, Martti; Schrank, Kai «Insect egg deposition induces Pinus sylvestris to attract egg parasitoids» (en anglès). Journal of Experimental Biology, 205, 4, 15-02-2002, pàg. 455–461. DOI: 10.1242/jeb.205.4.455. ISSN: 1477-9145.
* ↑ Arnaldo, P. S.; Torres, L. M. «Effect of different hosts on Thaumetopoea pityocampa populations in northeast Portugal» (en anglès). Phytoparasitica, 34, 5, 01-10-2006, pàg. 523–530. DOI: 10.1007/BF02981209. ISSN: 1876-7184.
* ↑ «Elasmus Westwood , 1833». Universal Chalcidoidea Database. Natural History Museum. [Consulta: 12 agost 2023].

## Bibliografia

* Kissayi, K.; Benhalima, S.; Benhoussa, A. «New contributions to the Eulophidae fauna from Morocco (Hymenoptera, Chalcidoidea) with comparison in the North African region». Arxius de miscel·lània zoològica, 17, 1, 2019, pàg. 161–177. ISSN: 1698-0476.
# Campionat d'Espanya de trial 1989

La temporada de 1989 del Campionat d'Espanya de trial fou la 22a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 8 proves puntuables.

## Classificació final

Font:
| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Jordi Tarrés | Beta | 157 |
| 2 | Amós Bilbao | Fantic | 124 |
| 3 | Gabino Renales | Montesa | 114 |
| 4 | Andreu Codina | Gas Gas | 104 |
| 5 | Lluís Gallach | Mecatecno | 95 |
| 6 | Melcior Estorch | Mecatecno | 71 |
| 7 | Joan Freixas | Gas Gas | 59 |
| 8 | Xavier Puig | Beta | 56 |
| 9 | Òscar Giró | Montesa | 46 |
| 10 | Marc Puigdemont | Gas Gas | 43 |

## Categories inferiors

| Categoria | Guanyador | Motocicleta |
| Sènior B | Xavier Puig | Montesa |
| Sènior C | Santi Rofes | Gas Gas |
| Júnior | Marc Colomer | Montesa |
| Juvenil 125cc | Joaquim Jou | Montesa |

## Referències

* ↑ «Spain - 1989» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 6 agost 2020].
* ↑ Pi, Pere. «Resultats oficials dels tres primers classificats de tots els Campionats d'Espanya de trial. Resultats facilitats per la RFME». A: No tinc 200 anys. Les vivències de Pere Pi. Barcelona: Autoeditat (Service Point), juliol 2012, p. 129. ISBN 9788461590353.
* «RFME Campeonatos de España de Trial / Trial Indoor / Trial Clásicas» (PDF) (en castellà). fedemoto.info. RFME, 19-11-2012. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 26 desembre 2012].
# Campionat d'Espanya de trial 1984

La temporada de 1984 del Campionat d'Espanya de trial fou la 17a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 12 proves puntuables.

## Classificació final

Font:
| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Lluís Gallach | Merlin | 204 |
| 2 | Andreu Codina | Montesa | 167 |
| 3 | Toni Gorgot | JJ Cobas | 163 |
| 4 | Gabino Renales | JJ Cobas | 158 |
| 5 | Joan Freixas | Merlin | 148 |
| 6 | Pere Ollé | Beta | 103 |
| 7 | Ronald Garcia | Montesa | 86 |
| 8 | Jordi Tarrés | Beta | 83 |
| 9 | Carles Casas | Merlin | 76 |
| 10 | Boni Geebelen | SWM? | 74 |

## Categories inferiors

| Categoria | Guanyador | Motocicleta |
| Sènior | Albert Puig | Montesa |
| Júnior | Òscar Giró | ? |

## Referències

* ↑ «Spain - 1984» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 6 agost 2020].
* ↑ Pi, Pere. «Resultats oficials dels tres primers classificats de tots els Campionats d'Espanya de trial. Resultats facilitats per la RFME». A: No tinc 200 anys. Les vivències de Pere Pi. Barcelona: Autoeditat (Service Point), juliol 2012, p. 129. ISBN 9788461590353.
* «Codina, Subcampeón nacional de trial» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo.
* «RFME Campeonatos de España de Trial / Trial Indoor / Trial Clásicas» (PDF) (en castellà). fedemoto.info. RFME, 19-11-2012. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 26 desembre 2012].
# Campionat del Món de Trial 2007

La temporada de 2007 del Campionat del Món de trial fou la 33a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 10 proves puntuables, celebrades entre l'1 d'abril i el 2 de setembre. A partir d'aquell any, l'empresa italiana SPEA S.p.A. esdevenia el patrocinador principal d'aquest campionat, que passava a anomenar-se oficialment SPEA FIM Trial World Championship.
Aquella temporada, Toni Bou guanyà el primer dels seus 15 campionats mundials a l'aire lliure, que juntament amb els seus 15 mundials de trial indoor a data de desembre de 2021 el situen com al pilot amb més títols mundials en la història del trial i del motociclisme en general. D'altra banda, aquella fou la primera temporada en què totes les proves del mundial foren guanyades per un pilot català: Adam Raga guanyà al Japó i a la República Txeca, i la resta de victòries se les adjudicà Toni Bou.
La classificació final de la temporada de 2007 (Bou campió, Raga subcampió i Takahisa Fujinami tercer) s'ha repetit invariablement fins a la temporada de 2011.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Toni Bou | Montesa | 214 |
| 2 | Adam Raga | Gas Gas | 191 |
| 3 | Takahisa Fujinami | Montesa | 155 |
| 4 | Albert Cabestany | Sherco | 135 |
| 5 | Dougie Lampkin | Montesa | 134 |
| 6 | Jeroni Fajardo | Beta | 104 |
| 7 | Marc Freixa | Scorpa | 95 |
| 8 | James Dabill | Montesa | 94 |
| 9 | Daniel Oliveras | Sherco | 52 |
| 10 | Christophe Bruand | Sherco | 37 |

## Referències

* «World Championship 2007» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 13 de juny 2013. [Consulta: 20 febrer 2011].
* «FIM SPEA Trial World Championship. Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2007. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Maria Lluïsa Casals Caus

Maria Lluïsa Casals Caus (Castell d’Aro (Baix Empordà), 22/11/1934 – Carolina del Sud, 7 de juliol de 2008) fou una metgessa gironina que desenvolupà la seva carrera sobretot a la Universitat de Buffalo (Nova York).

## Biografia

Filla del metge Martí Casals Echegaray (1903-1983), estudia la carrera de medicina a la Universitat de Barcelona després de fer el batxillerat a Sant Feliu de Guíxols. A les vacances ajuda al seu pare, assistint a la seva consulta i durant els últims cursos és alumne interna a la càtedra del professor Agustí Pedro Pons. Es llicencia l’any 1960 i aquell mateix any fa una estada d’un any a un hospital de Dublín, que li serà de gran utilitat per conèixer l’anglès. L’any 1961 entra a l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau per fer la residència en anestesiologia i passa l'examen Educational Council for Foreign Medical Students (ECFMG) per anar als Estats Units d’Amèrica. Al cap de dos mesos es casa amb el seu company de curs de la carrera, el Dr. Marc G. Viguera i Boncompte, amb qui tingué una filla, Adele. Un any després es trasllada a Buffalo com a metge internista en l’Hospital General de Buffalo.
El 1970 és acceptada al servei de medicina de la Universitat de Buffalo, on juntament amb els altres membres del servei li correspon l’atenció mèdica d’uns trenta mil estudiants de tots els estats del país i de molts països estrangers. Molts estudiants africans eren portadors de malalties parasitàries desconegudes pels metges locals. Això desperta l’interès de la Dra. Casals per aquestes malalties, de manera que amb els anys serà reconeguda com l'especialista en malalties parasitàries més consultada pels metges locals quan sospitaven una malaltia d’aquest tipus.
El 2003, després de retirar-se del servei a la Universitat de Buffalo va viure a Carolina del Sud. Allà s’integra a un grup de metges que treballen en una clínica per a gent sense assegurança ni mitjans per pagar les visites. Mor al Rosswell Park Cancer Institute l’any 2008 a causa d’un càncer de pàncrees.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Maria Lluïsa Casals i Caus». Metges Catalans. [Consulta: 9 abril 2021].
* 1 2 3 «Obuitary». The Buffalo News, 10-07-2008.
* ↑ «Inventari del Fons Martí Casals Echegaray». Arxiu Municipal de Sant Feliu de Guíxols, 01-10-2015.
# Cabazita-Sr

La cabazita-Sr és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la cabazita-levyna. Rep el nom del grec chabazios (to o melodia), una de les vint pedres esmentades en el poema Peri litos, que exaltaven les virtuts dels minerals. És el membre del grup de la cabazita amb estronci dominant.

## Característiques

La cabazita-Sr és un silicat de fórmula química Sr₂[Al₂Si₄O₁₂]₂·12H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 4 i 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cabazita-Sr pertany a «02.GD: Tectosilicats amb H₂O zeolítica; cadenes de 6-enllaços – zeolites tabulars» juntament amb els següents minerals: gmelinita-Ca, gmelinita-K, gmelinita-Na, willhendersonita, cabazita-Ca, cabazita-K, cabazita-Na, cabazita-Mg, levyna-Ca, levyna-Na, bellbergita, erionita-Ca, erionita-K, erionita-Na, offretita, wenkita, faujasita-Ca, faujasita-Mg, faujasita-Na, maricopaïta, mordenita, dachiardita-Ca, dachiardita-Na, epistilbita, ferrierita-K, ferrierita-Mg, ferrierita-Na i bikitaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Seidozeritovyi #1, situada al mont Suoluaiv, dins el districte de Lovozero (óblast de Múrmansk, Rússia). També ha estat descrita a la República Txeca, França, Itàlia, Portugal i Suïssa.

## Referències

* ↑ «Chabazite-Sr» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 abril 2020].
# Castell de Baborers

El castell de Baborers és un edifici de les Llosses declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Queden restes d'una torre i murs al cim del penyal del Roquer.
La Roca de Baborers estava en el terme del castell de la Guàrdia. El lloc és conegut avui com "el Roquer" (prop del Cremat, hostal). Dalt del roquer hi ha encara, mig absorbides per la vegetació, les restes, no gaire extenses, d'una construcció i, segons apreciem en un mapa a escala 1:25000, el penyal més alterós, que assoleix l'altitud de 945 metres sobre el nivell del mar, rep el nom de "la Talaia". No lluny del Roquer existeix la casa dita "de Baborers". Tenim coneixement d'una deixa testamentària, el 1324, a la capella de Sant Salvador de "Babotes" (interpretem: Barborers). Maria de Canet, casada amb el vescomte Ramon Folc de Cardona, cedí a Bernat de Cabrera la baronia de la Guàrdia, essent-hi inclòs el castell de Baborers ("Roca de Babores"). El 1356, Bernat III de Cabrera ho donà al rei.

## Història

La fortalesa és documentada el 1242.
Aquest paratge esdevingué propietat dels Galceran de Pinós. Un Galceran de Pinós, pel seu testament de l'11 de gener del 1277, llegà al seu net Ponç de la Guàrdia, fill del difunt Ramon de la Guàrdia (aquest, fill del testador) el "castrum et honorem de Guardia quod est in termino de Ripoles" junt amb "totam rocham et castrum de Babarers". El 1287, el rei manà a Ponç de la Guàrdia que donés al veguer reial del Ripollès les potestats dels castells de la Guàrdia i de "Ça Roca"; es tracta de la Roca de Baborers. Eren castells que ell tenia en feu del rei. Després del testament de Jaume el Conqueridor, aquest paratge es ressentí de la participació del territori. Uns mesos després de la mort de Jaume II de Mallorca, el vescomte de Cardona rebé la notificació, l'agost del 1312, que havia estat verificada l'empara reial dels castells de la Guàrdia i Roca de Baborers, per raó de feu.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Baborers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Castell de Baborers». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Carrer de la Diputació

El carrer de la Diputació és un carrer de l'Eixample de Barcelona. Al disseny del Pla Cerdà apareix anomenat amb la lletra M, i rebé la seva denominació actual ja a la proposta inicial de noms pels carrers de l'Eixample feta per Víctor Balaguer l'any 1863. El nom fa referència a la Diputació del General del Principat de Catalunya, institució de govern de Catalunya fins als decrets de Nova Planta. En aquest aspecte segueix la mateixa temàtica que els dos carrers paral·lels immediatament propers: Tant el carrer del Consell de Cent (al nord) com la Gran Via de les Corts Catalanes (al sud) duen els noms de les principals institucions de govern abans dels decrets de Nova Planta.
La numeració del carrer comença en un petit cul de sac que dona al carrer de Tarragona. Aquest també és l'únic tram del carrer situat al districte de Sants-Montjuïc i no a l'Eixample. Després el carrer segueix cap a l'altra banda del carrer de Tarragona fins a la intersecció amb l'avinguda Diagonal. El trànsit circula en una sola calçada de sentit únic cap al sud-oest (Llobregat), és a dir, el contrari de la numeració. Actualment, en tota la seva longitud disposa d'un carril bici de sentit únic.

## Indrets destacats

* Església de Sant Josep Oriol
* Seminari Conciliar de Barcelona
* Edifici Històric de la Universitat de Barcelona (costat posterior i jardins)
* Parc de Joan Miró
* Plaça de braus de la Monumental
* Les Arenes
* Palau del Marquès de Santa Isabel, seu del Departament d'Interior de la Generalitat de Catalunya
* Casa Garriga Nogués, seu del Museu Fundació Francisco Godia
* Edifici de La Unión y El Fénix Español
* Casa Berenguer
* Casa Fabra
* Casa Ibarz Bernat

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
# Caudofoveats

Els caudofoveats (Caudofoveata) són una classe independent o una subclasse de mol·luscs de la classe Aplacophora, també coneguda com a Chaetodermomorpha. Com els solenogastres, no tenen conquilla i per això abans s'agrupaven a la classe dels aplacòfors, avui considerada per molts autors com parafilètica, per bé que estudis més recents basats en filogènia molecular consideren els aplacòfors un clade monofilètic format per dos clades, Solenogastres i Caudofoveata.

## Caractarístiques

Els caudofoveats són petits (1-30 mm) i viuen principalment en aigües profundes. S'assemblen a cucs, sense conquilla ni peu; tenen espines calcàries anomenades esclerites per a moure's. Viuen en forats en sediments tous des d'on s'alimenten en posició vertical. Durant la reproducció sexual la femella pon ous d'on surten larves que naden lliurement.

## Famílies

La subclasse Caudofoveata inclou 11 espècies en tres famílies:
* Família Chaetodermatidae Théel, 1875
* Família Limifossoridae Salvini-Plawen, 1970
* Família Prochaetodermatidae Salvini-Plawen, 1972

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 17 febrer 2021].
* ↑ Paleos: Solenogastres
* ↑ Tree of Life
* ↑ Brusca, R. C. & Brusca, G. J., 2005. Invertebrados, 2ª edición. McGraw-Hill-Interamericana, Madrid (etc.), XXVI+1005 pp. ISBN 0-87893-097-3.
* ↑ Giribet, G.; Okusu, A, A.; Lindgren, A. R., A. R.; Huff, S. W., S. W.; Schrödl, M, M.; Nishiguchi, M. K., M. K. «Evidence for a clade composed of molluscs with serially repeated structures: monoplacophorans are related to chitons». Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 103, 20, 01-05-2006, pàg. 7723-7728. Bibcode: 2006PNAS..103.7723G. DOI: 10.1073/pnas.0602578103. PMC: 1472512. PMID: 16675549.
* ↑ Kocot, K. M.; Cannon, J. T.; Todt, C.; Citarella, M. R.; Kohn, A. B.; Meyer, A.; Santos, S. R.; Schander, C.; Moroz, L. L. «Phylogenomics reveals deep molluscan relationships». Nature, 477, 7365, 2011, pàg. 452–456. Bibcode: 2011Natur.477..452K. DOI: 10.1038/nature10382. PMC: 4024475. PMID: 21892190.
* ↑ Smith, S. A.; Wilson, N. G.; Goetz, F. E.; Feehery, C.; Andrade, S. N. C. S.; Rouse, G. W.; Giribet, G.; Dunn, C. W. «Resolving the evolutionary relationships of molluscs with phylogenomic tools». Nature, 480, 7377, 2011, pàg. 364–367. Bibcode: 2011Natur.480..364S. DOI: 10.1038/nature10526. PMID: 22031330.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 14 febrer 2021].
# Caught in a Cabaret

Caught in a Cabaret és un curtmetratge estatunidenc de 1914, amb la direcció i actuació de Mabel Normand i de Charles Chaplin.

## Repartiment

* Charles Chaplin: Cambrer
* Mabel Normand: La jove rica
* Harry McCoy: El rival
* Chester Conklin: Cambrer
* Edgar Kennedy: Propietari del cafè
* Minta Durfee: Ballarina
* Phyllis Allen: Ballarina
* Josef Swickard: Pare
* Alice Davenport: Mare
* Gordon Griffith: Noi
* Alice Howell: Convidada a la festa
* Hank Mann: Amo del cabaret
* Wallace MacDonald: Convidat a la festa
* Mack Swain: Un brut

## Crítica

Mabel Normand, que ja havia escrit i dirigit comèdies, codirigeix i coprotagonitza amb Chaplin, un nouvingut al cinema, aquesta pel·lícula ben acollida per la premsa. És destacable l'escena en la qual Charlotamb les cames creuades recolza el seu barret sobre la seva sabata per ocultar el forat a la sola que, igual com la resta de la pel·lícula, preanuncia el contrast entre el món dels pobres i el dels rics, el tema de l'impostor, etc. que seran elements freqüents en l'univers de Chaplin.

## Referències

* Leprohon, Pierre (1957). Charles Chaplin. París: Nouvelles Éditions Debresse.
* G. Pérez Sevilla (director general) (1994). Historia del Cine. Euroliber SA. ISBN (Tom 5) 84-7905-261-9. ISBN (Obra completa) 84-7905-262-7.
* Historia Universal del Cine (1982). Madrid: F. Planeta SA. ISBN (Tom 5) 84-7551-095-7. ISBN (Obra completa) 84-85753-82-8.

## Enllaços externs

* Caught in a Cabaret a Internet Archive
# Casa Llobet (els Prats de Rei)

La casa Llobet és un edifici enclavat a la cruïlla del Passeig J. M. Llobet amb el carrer del Forn dels Prats de Rei (Anoia). L'edifici es caracteritza per la seva decoració exterior feta amb totxo vermell i elements de ceràmica de diferents colors. Destaquen les finestres amb els seus marcs de totxo vermell i forma d'arc ogival escalonat. Decoració a base de temes florals amb ceràmica de colors verds, blaus i grocs. També són força notables els elements escultòrics que s'incorporen a la decoració de la façana, concretament a la barana i als marcs d'algunes de les finestres. Fou reformada a inicis de segle afegint-hi noves finestres i balcons amb obra cuita i rajoles acolorides.

## Notes

* ↑ «Casa Llobet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Casal Parroquial (Castellfollit de Riubregós)

El Casal Parroquial és una obra noucentista de Castellfollit de Riubregós (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Exemple característic de la senzillesa constructiva amb que - amb tota probabilitat- el noucentisme català arribà als petits pobles de la comarca. Es tracta d'un edifici d'estatges de dues plantes amb balconada a la primera.
La nota més remarcable del conjunt és l'acabament de la façana amb línia sinuosa feta amb totxo vermell que és l'element més emprat en aquest tipus de construccions del modernisme.

## Referències

* 1 2 «Casal Parroquial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 gener 2019].
# Castell de Lenzburg

El Castell de Lenzburg és una fortificació de l'edat mitjana que es troba al capdamunt d'un turó i al llindar del qual s'hi troba el nucli antic de la ciutat de Lenzburg.
El 1173, l'emperador Barbarossa hi va estar-se per a negociar la successió del comte Ulric IV de Lenzburg, que va morir sense descendència.
És obert al públic de la darreria de març a la primeria de novembre.

## Referències

* ↑ Niederhäuser, Peter. «Kaiser Barbarossas Besuch - Als prominente Adlige vor 850 Jahren auf Schloss Lenzburg kamen» (en alemany). SRF, 26-02-2023. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «Öffnungszeiten, Preise [Horari, preus]» (en alemany). [Consulta: 6 gener 2024].

## Bibliografia

* Dürst, Hans; Weber, Hans. Schloss Lenzburg und historisches Museum Aargau (en alemany). Aarau [Stuttgart]: AT-Verl, 1990. ISBN 978-3-85502-385-1.

## Enllaços externs

* «Schloss Lenzburg» (en alemany).
* «Schloss Lenzburg - Museum Aargau» (en alemany).
* «Stapferhaus» (en alemany).
# Castell de Leiva

Castell de Leiva és una fortificació situada en el municipi de Leiva (La Rioja) i està protegit com a bé d'Interés Nacional. És un palau-fort flanquejat per quatre torres octògones, una en cada costat, i estan envoltades de fossats. La seva arquitectura sembla pertànyer als segles xiv i xv. Va pertànyer als senyors de Leiva.

## Bibliografia

* Goicoechea, Cesáreo. Castillos de la Rioja, notas descriptivas e históricas, 1949, p. 125 pp. ISBN 84-398-9272-1.
# Centa San Nicolò

Centa San Nicolò (cimbri Tschint) és un antic municipi italià, dins de la província de Trento. És habitat per la minoria germànica dels cimbris, encara que ja no hi parlen la llengua. L'any 2007 tenia 619 habitants. Limitava amb els municipis de Besenello, Calceranica al Lago, Caldonazzo, Folgaria i Vattaro.
L'1 de gener 2016 es va fusionar amb els municipis de Bosentino, Vattaro i Vigolo Vattaro creant així el nou municipi d'Altopiano della Vigolana, del qual actualment és una frazione.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Roberto Cappelletti | Llista cívica |
# Centaure

«Centaure» té aquests significats:
* Astronomia:
** Centaure (astronomia), planetes menors amb òrbites situades entre la de Júpiter i la de Neptú
** Constel·lació de Centaure, constel·lació visible actualment a l'hemisferi sud de la Terra
* Mitologia: Centaure (mitologia), criatura meitat home meitat cavall
Viccionari