OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Malur amable

Malurus amabilis és una espècie d'ocell de la família Maluridae, endèmica d'Austràlia.
Els hàbitats naturals d'aquests petits ocells són els boscos humits i secs tropicals i subtropicals.
# Manaquí aladaurat

El manaquí aladaurat (Masius chrysopterus) és un ocell de la família dels píprids (Pipridae) i única espècie del gènere Masius Bonaparte, 1850

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial dels Andes a Colòmbia, nord-oest de Veneçuela, l'Equador i nord del Perú.

## Referències

* ↑ «Manaquí aladaurat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2023(català)
* ↑ Robert Ridgely i Guy Tudor. 2009. Masius chrysopterus, p. 492, lámina 64(6), en Field guide to the songbirds of South America: the passerines – 1.a edición – (Mildred Wyatt-World series in ornithology). University of Texas Press, Austin. ISBN 978-0-292-71748-0
# Manaquí aureolat

El manaquí aureolat (Pipra aureola) és un ocell de la família dels píprids (Pipridae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i bosc empantanegat de les terres baixes, de l'est de Veneçuela, Guaiana i nord-est del Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Manaquí aureolat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2023(català)
* ↑ Robert Ridgely i Guy Tudor. 2009, Pipra aureola, p. 498, en Field guide to the songbirds of South America: the passerines – 1st ed. – (Mildred Wyatt-World series in ornithology). ISBN 978-0-292-71748-0
# Mangosta de musell llarg

La mangosta de musell llarg (Xenogale naso) és una mangosta nativa del Camerun, República del Congo, República Democràtica del Congo, Guinea Equatorial, el Gabon, Kenya, el Níger i Tanzània.

## Nom

El nom deriva de la particularitat que té el musell molt allargat. El descobriment de l'espècie es remunta al 1901.

## Descripció

La mangosta de musell llarg té un longitud conjunta del cap i del cos que varia entre 52 i 59 centímetres. La cua, una mica més curta, fa entre 36 i 43 centímetres. El seu pes varia entre 3 i 4,2 quilos.
El pelatge és color marró fosc, amb vetes de color beix.

## Subespècies

* Xenogale naso microdon
* Xenogale naso naso

## Referències

* ↑ (anglès) Van Rompaey, H., Ray, J. & Hoffmann, M.. Herpestes naso. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 22 març 2009.
* ↑ (anglès) Mammals of Tanzania

## Bibliografia

* (anglès) Kingdon, J. 1989. East African mammals: An atlas of evolution in Africa. (Carnivores). University of Chicago Press, Chicago, 3A:183.
* (anglès) Kingdon, J. 1997. The Kingdon field guide to African mammals, AP Natural World Academic Press, Harcourt Brace & Company, San Diego, p. 241.
* (anglès) Nowak, R. M. 1999. Walker's Mammals of the World. Sixth ed. Johns Hopkins University Press, Baltimore, 1:766-768, 771-773.
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Manter (desambiguació)

«Manter» té aquests significats:
* El Manter, venedor del Topmanta.
* Manter, població dels Estats Units a l'estat de Kansas.
# Manuel Martín Piñera

Manuel Martín Piñera (Cabezón de la Sal, 3 de juny de 1931) va ser un ciclista espanyol que fou professional entre 1955 i 1969. Els seus principals èxits els aconseguí a la Volta a Espanya, en què guanyà 5 etapes.

## Palmarès

* 1958
** 1r a la Volta a La Rioja i vencedor d'una etapa
* 1960
** 1r al Circuito Montañés
* 1963
** 1r al Circuit de Getxo
* 1964
** 1r al Gran Premi Ajuntament de Bilbao
** 1r a Villabona
* 1965
** 1r a Ourense
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Espanya
** 1r del Gran Premi Drink (etapa de la Setmana Catalana)
* 1966
** 1r al Trofeu Masferrer (etapa de la Setmana Catalana)
* 1968
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Espanya
* 1969
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1959. 35è de la classificació general
* 1961. 45è de la classificació general
* 1962. 47è de la classificació general
* 1963. 30è de la classificació general
* 1965. 21è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1966. 49è de la classificació general
* 1968. 40è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1969. 67è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 1963. Abandona (3a etapa)
* 1964. 52è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1967. 50è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa de Manuel Martín Piñera a sitiodeciclismo.net
# Manuel Ramírez Valentín

Manuel Ramírez Valentín (Barcelona, 27 de gener de 1938) és un polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la III Legislatura.
Treballà com a inspector tècnic d'educació a Castelló de la Plana i alhora militava en el Partido Popular, del que en fou membre del comitè executiu provincial. Fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1991, on fou vocal de les Comissions d'Educació i Cultura i de Política Social i Ocupació de 1991 a 1995.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 16 juny 2015].
# Manuel Juliachs i Mata

Manuel Juliachs i Mata (Vilafranca del Penedès, 1887 - Barcelona, 1980) fou un sindicalista català. Havia estat membre de la Unió Catalanista, ingressà en el CADCI l'any 1906. El 1923 va ser elegit vicepresident de la Federació de Dependents de Catalunya, organització promoguda pel CADCI, i el 1931 s'afilià a l'ERC. Fou president del CADCI del 1932 al 1934. El 1945 participà en la reorganització clandestina de l'ERC i edità, a Barcelona, tretze números de la publicació La Humanitat. Col·laborà a La Tralla, Renaixement i Lluita i dirigí La Nació.

## Referències

* ↑ «Manuel Juliachs i Mata». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Marc d'Aretusa

Marc d'Aretusa (grec antic: Μάρκος; llatí: Marcus) va ser bisbe d'Aretusa a Síria, prop de l'Orontes.
Va ser un dels tres bisbes enviat a Roma l'any 342 per l'emperador romà d'Orient Constanci II per donar satisfacció a Constant en relació a la deposició d'Atanasi d'Alexandria i Pau I de Constantinoble. Els tres prelats van presentar a l'emperador d'Occident no la seva confessió de fe arriana sinó una de més complexa, acordada a un sínode a Antioquia, no del tot ortodoxa però tampoc arriana, que va conservar Sòcrates Escolàstic. Marc sembla que representava als semiarrians i probablement va defensar aquests conceptes al concili de Filipòpolis celebrat pels prelats orientals després del concili de Sardica (343) i sens dubte del de Sirmium l'any 359.
Sota Julià l'Apòstata els pagans d'Aretusa van torturar Marc, ja molt vell, perquè estaven descontents per l'esforç que havia fet per aconseguir les conversions al cristianisme de molta gent. Encara que no va morir d'això ja no torna a ser esmentat. L'església grega el considera màrtir, ja que les tortures que va sofrir van fer-li perdonar el seu arrianisme. Gregori de Nazianz el va elogiar en gran manera.

## Referències

* ↑ Smoith, William (ed.). «Marcus of Arethusa». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 28 desembre 2022].
# Marc d'Òtranto

Marc d'Òtranto (en llatí Marcus Hydruntis Episcopus o Marcus Idruntis Episcopus, en grec antic ἐπίσκοπος Ἱδροῦντος), va ser bisbe d'Òtranto probablement al segle viii. Lleó Al·laci diu que era ecònom o assistent de la gran església de Constantinoble abans de ser bisbe, i no se sap altra cosa de la seva vida.
Va escriure: Τῷ μεγάλω σαββάτῳ ἡ ἀκροστιχίς, Hymmus Acrostichus in Magnum Sabbatum, s. In Magno Sabbato Capita Versuum, un himne, no escrit en vers, que va publicar Aldo Manuzio en la seva versió llatina, segurament a Venècia l'any 1501. Fabricius l'inclou a la Bibliotheca Graeca.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Marcus Hydruntis». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 31 desembre 2022].
# Marcel Cox

Marcel Cox (Mons-lez-Liège, 5 de maig de 1919 - Laken, 6 d'octubre de 2007) fou un pilot de motocròs belga que destacà en competició internacional durant els primers anys de la internacionalització d'aquest esport. Com a membre de l'equip de Bèlgica, guanyà el Motocross des Nations l'any 1948.

## Palmarès al Campionat d'Europa

Font:
| Any | Motocicleta | 500cc |
| 1952 | Matchless | 4t |
| 1953 | Matchless | 13è |

## Referències

* ↑ «Monsieur Marcel COX» (en francès). enaos.net, 09-02-2007. [Consulta: 27 març 2020].
* ↑ «Motocross - Marcel Cox» (en anglès). the-sports.org. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «De geschiedenis van de motorcross der Naties» (en neerlandès). mxvintage.be, 28-09-2019. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
# Marcel Coderch i Collell

Marcel Coderch i Collell (Olot, 1953) és un enginyer de telecomunicacions català. És expert en qüestions energètiques, sostenibilitat i creixement econòmic. Llicenciat a la Universitat Politècnica de Catalunya, Màster i Doctor en Enginyeria Elèctrica i Ciències Informàtiques per l'Institut Tecnològic de Massachusetts. És professor de la UPC i de la Barcelona Graduate School of Economics. Des del 2006 és vicepresident de la Comissió del Mercat de les Telecomunicacions. Milita a ERC.

## Referències

* ↑ http://www.publico.es/ciencias/165165/energianuclear/sostenibilidad/residuos/atomico Arxivat 2008-10-18 a Wayback Machine. en castellà
* ↑ http://www.tv3.cat/videos/2775770
* ↑ http://www.ontsi.red.es/curriculums/articles/id/461/marcel-coderch-collell.html Arxivat 2010-03-29 a Wayback Machine.] en castellà
* ↑ http://www.eleconomista.es/empresas-finanzas/noticias/36101/06/06/Montilla-propone-a-Marcel-Coderch-como-vicepresidende-de-CMT.html en castellà
* ↑ http://www.esquerra.cat/partit/organigrama/122 Arxivat 2009-05-05 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Bloc personal a ERC Arxivat 2010-04-12 a Wayback Machine.
* Bloc personal a La Vanguardia Arxivat 2009-01-23 a Wayback Machine.
# Marcel Delannoy

Marcel Delannoy (La Ferté-Alais, Seine-et-Oise, 9 de juliol de 1898 – París, 14 de setembre de 1962) fou un compositor francès.
Músic autodidacta fins al 1920, va començar els estudis d'arquitectura i de pintura; els primers li permeten exercir de dibuixant (1920-23), si bé després de l'estrena de l'òpera Le poirier de misère va estimar-se més la música. Al Conservatori de París va tenir per mestre André Gedalge, Eugène Cools i Arthur Honegger, del que, amb el temps en va esdevenir gran amic i biògraf. Va romandre en el grup «Jeune France» on es trobaven personalitats tan diferents com Yves Baudrier, Jean-Yves Daniel-Lesur, André Jolivet i Olivier Messiaen, als quals, no obstant unia un ideal comú d'autenticitat i d'alliberació de tota la sèrie de tòpics fins aleshores de moda (Erik Satie, Ígor Stravinski, jazz, surrealisme…).
Alliçonat per Honegger, es dedicà, amb preferència, al cultiu de formes líriques, que tractà amb insuperable mestria, malgrat que hom li reprova llur manca de caràcter. De fet –i no seria el primer cas en la història de la música–, el millor de la seva producció, o constitueix la seva gran quantitat de cançons (forma en la que la subjecció a un text breu obliga a un perfecte equilibri de factors) i el seu Quartet en mi menor (1931), escrit per al quartet del violinista Joseph Calvet –mercès a la imposició d'una forma rigorosa, però d'eficàcia musical evident–.
De tota la seva producció teatral destaquen: Le marchand de lunettes (1926), Le Poirier de misére (1927), que no deixà d'aixecar protestes per la seva «gosadia harmònica»; La danse de vie, 9 quadres dramàtics de H. Ould (1927); Le Fou de la Dame, cantata ballet (1929); Tsar Lénine (1931), La paix (1932), el ballet Cendrillon (1933), La pantoufle de Vair (1935), Epsom, ballet (1936); Ginevra (1942) Puck (1947). També és autor de dues Simfonies, el Concert de maig, una Serenata concertant, figures sonores, per orquestra de cambra; una Rapsòdia per a piano, violoncel, trompa i saxofon; un Trio i diverses peces i suites per a piano.
Igual que d'altres compositors d'aleshores, té una extensa producció cinematogràfica: Rapsòdia Hongaresa, Volpones, La dona del penjat, El senyor de Lourdines, El Curander, La bande à Papa, etc. A més va escriure, junt a crítiques i diversos articles, una autobiografia, un estudi sobre Hoenegger i retrats de músics francesos.

## Referències

* ↑ «Delannoy, Marcel». A: Enciclopèdia Espasa. Tom número 17.
* ↑ «Les habitants célèbres de La Ferté-Alais» (en francès). Société d'histoire du Vésinet. [Consulta: 19 gener 2017].
* ↑ Roland-Manuel «Le Poirier de Misère Légende musicale en trois actes de MM. Jean Limozin, et André de La Tourrasse; Musique de M. Marcel Delannoy». Le Ménestrel, 01-02-1927.

## Bibliografia

* Quesney, Cécile. Compositeurs français à l'heure allemande (1940-1944): Le cas de Marcel Delannoy (en francès), 2014.
# Marià de Quintana i Ramon

Marià de Quintana i Ramon (vila d'Eivissa, 1812 - Palma, 1885) fou un polític eivissenc, diputat a Corts durant el sexenni democràtic.

## Biografia

Des del 1856 fou cap del Partit Progressista a l'illa d'Eivissa. El 1858 fou escollit regidor d'Eivissa i batle de Palma el 1861-1862. Actiu conspirador contra la reina Isabel II d'Espanya, el juny de 1866 participà en una revolta fallida contra la monarquia, i en la revolució de 1868 fou el cap de la Junta Provisional de Govern de les Illes Balears.
Després de la revolució fou governador civil, president de la Diputació de les Illes i elegit diputat per Palma a les eleccions generals espanyoles de 1869. El 1871 s'integrà en el Partit Radical de Manuel Ruiz Zorrilla, amb el que fou novament elegit diputat a les eleccions generals espanyoles d'abril de 1872 mercè un pacte amb els republicans federal. Després de les eleccions fou nomenat governador civil de les Balears (22 de juny de 1872- febrer 1873). Votà a favor de la proclamació de la Primera República Espanyola l'11 de febrer de 1873.

## Enllaços externs

* «Marià de Quintana i Ramon». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
Càrrecs públics :
| Precedit per: Antoni Maria Dameto Boixadors | Batle de Palma 1861 - 1863 | Succeït per: Estanislau- Lluís Piñano i Vilella |
# Marianne Moore

Marianne Moore (Kirkwood, Missouri, 15 de novembre de 1887 – Nova York, 5 de febrer de 1972) va ser una poetessa, traductora, crítica i editora estatunidenca d'estil modernista. Es tracta d'una de les figures més rellevants de la lírica experimental estatunidenca del segle xx.
Entre 1925 i el 1929 va ser editora de la revista literària The Dial. Va publicar poques obres, que van estar sotmeses a un important procés de revisió, entre elles Poems (1921), Observations (1924), The Pangolins and Other Verse (1936), What are Years? (1941) i Tell Me, Tell Me (1966). Els seus poemes destaquen per una gran concisió i són propers a la prosa poètica. Va ser guanyadora del premi Pulitzer de poesia.

## Referències

* 1 2 «Marianne Moore». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Masaaki Sasamoto

Masaaki Sasamoto (japonès: 笹本正明) (Tòquio, 1966) és un reconegut pintor japonès contemporani. D'influències prerafaelita i simbolista, pren força sovint el subconscient com a inspiració per a crear.

## Trajectòria

Graduat a la Universitat d'Arts de Tòquio l'any 1989, es va especialitzar en pintura japonesa.
Ha exposat tant sol com acompanyat arreu del país nipó, i fins i tot ho ha fet a Hongria. Entre d'altres, ha rebut el Minister of Justice Award.
Actualment, Sasamoto viu i treballa a la prefectura de Yamanashi. Precisament, la seva obra és exposada al Museu de Yamanashi.

## Referències

* ↑ «Japanese painter Masaaki Sasamoto» (en anglès). [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «笹本 正明 (Masaaki Sasamoto)» (en japonès). Kisaragi Bijutsu Studio. [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ Reyes, Lo. «Masaaki Sasamoto |» (en castellà). alaiskmurasaki.cl, 09-05-2013. Arxivat de l'original el 12 de juny 2019. [Consulta: 14 juliol 2022].
* 1 2 «Paintings by Masaaki Sasamoto» (en anglès britànic). Juxtapoz Magazine, 28-08-2014. Arxivat de l'original el 2022-07-14. [Consulta: 14 juliol 2022].
* 1 2 «Masaaki Sasamoto 笹本正明, 1966» (en anglès). Tutt' Art. [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «Masaaki Sasamoto Biography» (en anglès). Chiyoharu gallery. Arxivat de l'original el 2022-07-14. [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «Masaaki Sasamoto» (en castellà). Arthive. [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «Masaaki Sasamoto» (en anglès). 半澤美術店 Hanzawa Gallery. [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «日本画家　笹本正明　公式ウェブサイト» (en japonès). [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «Masaaki Sasamoto 笹 本 正 明, 1966 | Pintor Simbolista» (en castellà). newmediator.org. Arxivat de l'original el 21 d’abril 2020. [Consulta: 14 juliol 2022].
# Masia fortificada Mas de Roig

La Masia Fortificada Torre de Mas de Roig, o Torre de Mas de Roig, és un edifici agrícola i residencial fortificat, situat a uns vuit quilòmetres al nord de Vilafranca en el conegut com a Camí de la Creu, a la comarca de l'Alt Maestrat.
Està declarada de forma genèrica Bé d'Interès Cultural, presentant anotació ministerial R-I-51-0012413, sota la protecció de la Declaració genèrica del Decret de 22 d'abril de 1949, i la Llei 16/1985 sobre el Patrimoni Històric Español, i presentant anotació ministerial del 21 de juliol de 2008.

## Història

Disperses pel terme municipal de Vilafranca existeixen una gran quantitat de masies fortificades. Es considera que una de les raons de la seva existència i nombre es deu al fet que la zona de Vilafranca no comptava amb un castell que permetés als agricultors disseminats per la zona, refugiar-se en cas de perill. Si tenim en compte que aquesta zona ha estat involucrada en tots els conflictes bèl·lics, des de la reconquesta a la guerra del 36 (Guerra de Successió, Guerra d'Independència, Guerres Carlistes, disputes amb la veïna Morella…), pot entendre's la necessitat de crear espais fortificats prop dels nuclis agrícoles on es concentrava cert nombre de població que vivia de les explotacions agràries de l'altiplà en el qual se situaven.

## Descripció

La torre es trobava molt propera a la Torre Figuera, pertanyent a la Masia Figuera (situada a l'oest, com el poble de Castellfort), la qual ha estat ja derruïda; i de la Masia fortificada de Mas de Tena (al sud).
Arquitectònicament, la torre segueix la tipologia comuna a la zona: presenta planta rectangular (encara que en aquest cas presenta més amplària que profunditat), amb murs de fàbrica de maçoneria, reforçats en les cantonades de carreus xicotets; el sostre hauria de ser inclinat i a una aigua, acabat en teula àrab, però en el cas d'aquesta torre, la sostrada original ha desaparegut, ja que la torre es va enrasar a l'altura de la resta de les construccions de la masia. Malgrat que la torre s'incrusta en la resta d'edificis, la seva façana d'estructura de carreu la fan recognoscible. Les finestres que presenten són amb una gran probabilitat de construcció posterior a l'original. La façana principal s'orienta al sud-oest
Actualment tota la masia sembla abandonada i el poc que queda de la torre té un aspecte considerablement deteriorat.

## Referències

* 1 2 URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2468.
* 1 2 3 4 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?
* 1 2 3 4 ”Castillos, Torres y Fortalezas de la Comunidad Valenciana”.
* 1 2 http://www.castillosnet.org/espana/informacion.php?ref=CS-CAS-167 Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
* ↑ ”Castillos, Torres y Fortalezas de la Comunidad Valenciana”.
# Maria Sofia del Palatinat-Neuburg

Maria Sofia Isabel del Palatinat-Neuburg (Castell de Bravath 1666 - Lisboa, 1699) va ser reina consort de Portugal (1687-1699) pel seu matrimoni amb Pere II.

## Orígens familiars

Nasqué el 6 d'agost de 1666 a Benrath, al ducat de Juliers. Va ser filla de Felip Guillem de Neuburg i d'Elisabet Amàlia de Hessen-Darmstadt, filla de Jordi II de Hessen-Darmstadt.
La seva germana Elionor de Neuburg es casà amb Leopold I d'Àustria i una altra, Marianna del Palatinat-Neuburg, es casà amb Carles II de Castella.

## Reina de Portugal

Va ser la segona esposa de Pere II de Portugal, amb qui es va casar a Lisboa el 2 de juliol de 1687. El matrimoni es va acordar després de la mort de Maria Francesca de Savoia, que havia tingut només una filla, fet que va obligar al Consell d'Estat de Portugal a demanar al rei que tornés a casar-se. El rei inicialment va refusar la idea, però finalment va accedir a causa de pressions polítiques. Del matrimoni en van néixer diversos fills:
* Joan (1688).
* Joan V de Portugal (1689-1750).
* Francesc (1691-1742). Duc de Beja i condestable de Portugal.
* Antoni (1695-1747).
* Teresa (1696-1704).
* Manuel (1697-1766)
* Francesca (1699-1736)
Va fundar un col·legi de jesuïtes a Beja.
Va morir el 4 d'agost de 1699, a Lisboa, víctima de l'erisipela, que va afectar-li tota el cap i la cara, provocant-li febres i deliris.

## Referències

* 1 2 3 4 Der genealogisch-historische Archivarius (en alemany). Leipzig: Johann Samuel Heinsius, 1737, p. 9-10.
* 1 2 3 4 Fonseca Benavides, Francisco da. Rainhas de Portugal: estudos historico com muitos documentos (en portuguès). Lisboa: Typographia Castro Irmão, 1879, p. 124-135.
* 1 2 Denis, Fernando. Historia de Portugal (en castellà). Barcelona: Imprenta del Fomento, 1845, p. 278-279.
* ↑ Fonseca Benavides, Francisco da. Rainhas de Portugal: estudos historico com muitos documentos (en portuguès). Lisboa: Typographia Castro Irmão, 1879, p. 124-135.
# Martí de Soure

Martí de Soure o Martinho Árias (Auranca, Portugal començament del segle xii - Còrdova, 31 de gener de 1146) fou un canonge portuguès, mort captiu a Còrdova. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Martinho Arias o Martinho Manuel era fill d'Aires Manuel i d'Argió; educat molt cristianament fou ofert pel seu pare al bisbe Maurici, que anava camí de Coïmbra, perquè entrés al seu servei i fes carrera eclesiàstica. Així, visqué i es formà a la casa del bisbe a Fradelos, actual municipi de Branca (Albergaria-a-Velha). Ja més gran, professà com a canonge regular de la Seu de Coïmbra i s'ordenà sacerdot. Portà una vida exemplar i fou admirat per la seva virtut i caritat amb els necessitats.
Cap al 1124 fou elegit prior de la població fronterera de Soure, amb el seu germà Mendo, eclesiàstic del mateix capítol, amb l'objectiu de restaurar-hi l'església i donar ajut espiritual a la població, que havia estat atacada pels musulmans en 1117. Molt estimat al poble, en 1144, el governador musulmà de Santarém Abu-Zakaria ocupà i destruí Soure, enduent-se'n presa una gran part de la població a Santarém. Allí, pronosticà la conquesta de la ciutat per Alfons I de Portugal i fou enviat a Èvora, Sevilla i Còrdova, on fou torturat i morí a la presó en 1146.
El monjo Salvado de Santa Cruz escrigué la vida del sant, cap al 1150.

## Enllaços externs

* "Soure-O último ataque muçulmano-(1144)"