OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tir amb arc als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 - Ocell fix petit individual

Tir amb arc als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 :
| Ocell fix gran | homes |
| Ocell fix petit | homes |
| Ocell mòbil, 50 metres | homes |
| Ocell mòbil, 33 metres | homes |
| Ocell mòbil, 28 metres | homes |
| Ocell fix gran per equips | homes |
| Ocell fix petit per equips | homes |
| Ocell mòbil, 50 metres per equips | homes |
| Ocell mòbil, 33 metres per equips | homes |
| Ocell mòbil, 28 metres per equips | homes |
| < 1908 1972> |||||
La competició d'ocell fix petit individual va ser una de les 10 proves de tir amb arc que es van disputar als Jocs Olímpics d'Anvers de 1920. Aquesta, com la resta de proves d'aquest esport, sols estava oberta a la participació masculina. Hi van prendre part 6 arquers, tots ells belgues.
Hi va haver dues proves en la categoria de tir a l'ocell fix gran, tot i que cada arquer va disparar un sol cop. Es van utilitzar les puntuacions individuals per determinar les medalles individuals i les tres millors puntuacions per a cada equip de sis homes es van sumar per determinar les puntuacions de l'equip. Els sis membres de cada equip medallista van ser considerats com medallistes.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Edmond van Moer (BEL) | Louis van de Perck (BEL) | Joseph Hermans (BEL) |

## Resultats

| Posició | Arquer | Puntuació |
| 1 | Edmond van Moer (BEL) | 11 |
| 2 | Louis van de Perck (BEL) | 8 |
| 3 | Joseph Hermans (BEL) | 6 |
| 4 | Firmin Flamand (BEL) | 5 |
| 5 | Edmond Cloetens (BEL) | 4 |
| 6 | Auguste van de Verre (BEL) | 1 |

## Referències

* Comitè Olímpic Belga. Olympic Games Antwerp 1920: Official Report (en francès), 1957.
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich» (en polonès), 1999. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2009. [Consulta: 11 agost 2007].

## Enllaços externs

* (anglès) Tir amb arc - Anvers 1920 Arxivat 2007-06-25 a Wayback Machine.
# New Leipzig

New Leipzig és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 274 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, New Leipzig tenia 274 habitants, 131 habitatges, i 78 famílies. La densitat de població era de 118,9 hab./km².
Dels 131 habitatges en un 21,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55% hi vivien parelles casades, en un 3,1% dones solteres, i en un 39,7% no eren unitats familiars. En el 39,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 27,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,09 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,76.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,1% tenia menys de 18 anys, un 4,4% entre 18 i 24, un 19,3% entre 25 i 44, un 24,1% de 45 a 60 i un 32,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 49 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.521 $ i la renda mediana per família de 35.833 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.000 $ mentre que les dones 17.917 $. La renda per capita de la població era de 16.231 $. Entorn del 2,5% de les famílies i el 8,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- New Leipzig». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- New Leipzig». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 9 agost 2010].
# Val do Dubra

Val do Dubra és un municipi de la província de la Corunya a Galícia. Pertany a la Comarca de Santiago.
Evolució demogràfica :
| 1900 | 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 4.409 | 5.579 | 6.900 | 6.554 | 4.642 |
| Fonts: INE i IGE (Els criteris de registre censal variaren i les dades de l'INE i de l'IGE poden no coincidir.) |||||

## Parròquies

* Arabexo (Santa María)
* Bembibre (San Salvador)
* Buxán (Santiago)
* Coucieiro (San Martiño)
* Erviñou (San Cristovo)
* Niveiro (San Vicente)
* Paramos (Santa María)
* Portomeiro (San Cosme)
* Portomouro (San Cristovo)
* Rial (San Vicente)
* San Román (Santa Mariña)
* Vilariño (San Pedro)
# Val di Sole

La Val di Sole (Sulzberg o Sulztal en alemany; Val de Sól en ladí) és una vall del Trentino a Itàlia.
El nom no té cap relació amb el Sol o antics cultes solars. L'etimologia del nom Sole ve probablement de la deessa cèltica de l'aigua Sulis que els Romans van anomenar Minerva. Avui en dia encara existeixen aigües termals a la vall, a Peio i a Rabbi.

## Municipis

| Municipi | Frazzioni | Habitants | Superfície (km²) |
| Cavizzana (Chjavizana) | - | 257 | 3 |
| Caldes (Chjaudes) | Bozzana (Bociànå), Bordiana (Bordiànå), Samoclevo (Samocléf), San Giacomo (San Giacom), Cassana (Chjasana), Tozzaga (Tozzaghja) | 1.087 | 20 |
| Terzolas (Tergiolas) | - | 612 | 5 |
| Malè | Bolentina (Bolentìnå), Montes (Montés), Magras (Magràs), Arnago (Dernàch) | 2.122 | 26 |
| Rabbi (Rabj) | Bagni di Rabbi (Le Àque da Rabi), Piazzola (Plazölå), Pracorno (Pracòrn), S. Bernardo (San Bernàrt) | 1.390 | 132 |
| Croviana | - | 698 | 5 |
| Dimaro Folgarida | Dimaro (Dimàr), Carciato (Carcià), Folgarida (Folgàridå), Monclassico (Moclàsech), Presson | 2.206 | 37 |
| Commezzadura | Almazzago (Delmazàch), Daolàsa, Costa Rotian, Deggiano (Degjàn), Mastellina (Mastalìna), Mestriago (Mestriàch), Piano (Plàn) | 1.002 | 22 |
| Mezzana (Mezànå) | Marilleva, Menàs, Ortisé, Roncio (Ronc) | 876 | 27 |
| Pellizzano (Pliciàn) | Castello (Castél), Termenago (Tremenàch), Fazzón | 860 | 39 |
| Ossana (Osànå) | Cusiano (Cusiàn), Fucine (Le Fosine) | 848 | 25 |
| Peio (Péi) | Celentino (Cialantin), Strombiano (Strombiàn), Celledizzo (Cialadic'), Cogolo (Cógol), Comasine (Comàsen), Peio Paese (Pèi), Peio Fonti (Le Aque) | 1.886 | 160 |
| Vermiglio (Verméi) | Pizzàno (Pizàn), Fraviàno (Fraiàn), Cortina, Stavél, Velon, Passo del Tonale (El Tonal) | 1.866 | 103 |

## Referències

* ↑ «Sole, Val di». Enciclopedia Italiana. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* web de la Val di Sole
# Uomini e no

Uomini e no és una pel·lícula dramàtica de guerra italiana del 1980 dirigida per Valentino Orsini. Està basada en la novel·la homònima d'Elio Vittorini.

## Sinopsi

Ambientada a Milà l'hivern de 1944 en les lluites entre partisans i els feixistes liderats pel despietat Cane Nero. Un dels principals dirigents del CNL perseguit per Cane Nero, Enne 2, s'ha enamorat de Berta, però aquesta es nega a abandonar el seu marit per ell. Enne 2 decideix no fugir a Torí i esperar a que Berta es reuneixi amb ell, tot i el perill que això suposa.

## Repartiment

* Flavio Bucci - Enne 2
* Monica Guerritore - Berta
* Ivana Monti - Lorena
* Massimo Foschi - El Paso
* Renato Scarpa - Cane Nero
* Francesco Salvi
* Michele Soavi

## Recepció

Va rebre una menció especial a la II edició de la Mostra de València.

## Referències

* ↑ Paolo Mereghetti. Il Mereghetti. B.C. Dalai Editore, 2010. ISBN 8860736269.
* ↑ Roberto Poppi. Dizionario del cinema italiano: I film. Gremese, 2000, 1996. ISBN 887742429X.
* ↑ Laura Morandini; Luisa Morandini; Morando Morandini Il Morandini: Dizionario dei film, 2006. Zanichelli, 2005, 2005. ISBN 8808327108.
* ↑ «Sólo se ama una vez», galardonada con el primer premio, ABC, 10 de novembre de 1981

## Enllaços externs

* Uomini e no a YouTube
# Vicent Hernández Borràs

Vicent Hernández Borràs (València, 1920 - 1972) va ser un pilotaire valencià, més conegut pels aficionats pel malnom de Coixo d'Alberic. Als trinquets s'anunciava com a Borràs. Destaca per haver sigut jugador de Pilota valenciana a pesar de tindre la cama dreta amputada des de pràcticament el genoll.
L'accident va ocórrer als tres anys, perdent la cama per culpa d'un tramvia. De ben menut es va instal·lar a Alberic. La seua professió era la de sastre, si bé va excel·lir als esports, practicant també el ciclisme.

## Referències

* 1 2 3 4 Durà, Paco «Sabies que… El ‘Coixo d'Alberic’ jugava amb una cama amputada». PilotaVeu, 09-09-2015. Arxivat de l'original el 2016-10-22 [Consulta: 21 octubre 2016]. Arxivat 2016-10-22 a Wayback Machine.
# Valldenpons

Valldenpons és una partida que pertany al terme municipal de Benifallet. Està situada entre les partides de Costumà, un antic llogarret al peu de la serra de Cardó i el Morteral. La major part de terreny és de secà, tot i així, amb l'ajut de pous d'aigua es poden trobar alguns cultius de regadiu, com ara el préssec.
# Virginia Beavert

Virginia R. Beavert (Muntanyes Blaves d'Oregon, 30 de novembre de 1921 - 8 de febrer de 2024) va ser una lingüista yakama estatunidenca. Docent a la Universitat d'Oregon, va ser una de les estudioses més prestigioses de la llengua i cultura sahaptin, i va dedicar gran part de la seva vida a la revitalització de les llengües autòctones del Nord-Oest dels Estats Units. El 2010 va editar el primer diccionari d'aquesta llengua parlada al voltant del riu Colúmbia.

## Obre publicada

* Why STEM Needs Indigenous Traditional Ecological Knowledge: A Case Study of Ichishkíin Math (2019)
* Why Indigenous Languages Matter for Mathematics Education: A Case Study of Ichishkíin (2020)
* Ichishkiín Sínwit Yakama/Yakima Sahaptin Dictionary, amb Sharon Hargus (2010)
* The Gift of Knowledge/Ttnúwit Atawish Nch'inch imami (2017)

### CD

* Tiinmamí Tɨmnánáxt: Legends of the Ichishkíin (Sahaptin) Speaking People (2011 i 2015), 2 CDs

## Referències

* ↑ «Native linguist and Yakama elder Virginia Beavert turning 100 | Around the O» (en anglès), 22-11-2021. [Consulta: 12 febrer 2024].
* ↑ «Yakama linguist honored for a lifetime of reviving Native languages» (en anglès). Yakama Herald, 21-08-2019 [Consulta: 23 agost 2019].
* ↑ Herald-Republic, TAMMY AYER Yakima. «Virginia Beavert, influential Yakama linguist and elder, dies Thursday at 102» (en anglès), 09-02-2024. [Consulta: 12 febrer 2024].
* ↑ Ruef, Jennifer, et al. «“Why STEM Needs Indigenous Traditional Ecological Knowledge: A Case Study of Ichishkíin Math Why STEM Needs Indigenous Traditional Ecological Knowledge: A Case Study of Ichishkíin Math.”». International Journal of Gender, vol. 11, no. 3, 2019, pàg. 429-439.
* ↑ Ruef, Jennifer L., et al. «“Why Indigenous Languages Matter for Mathematics Education: A Case Study of Ichishkíin.”». Educational Studies in Mathematics, vol. 104, no. 3., 03-07-2020, pàg. 313-332.
# Vita Karoli Magni

Vita Karoli Magni és una biografia de Carlemany escrita per Einhard.
Aquesta biografia va ser la primera que es va escriure sobre un rei europeu. Einhard va usar la llengua llatina i la va redactar entre l'any 830 i 833. L'autor intenta imitar l'estil de l'historiador de l'antiga Roma Suetoni. Suetoni era un autor romà que va escriure dotze biografies d'emperadors romans, a la seva obra Vides dels dotze cèsars.
El llibre d'Einhard tracta sobre la part més íntima del rei Carlemany, els seus hàbits personals i els seus gustos. Va ser un dels personatges preferits a la cort de Carlemany, gràcies a això va poder accedir a molta informació interna. Einhard va rebre una educació avançada al monestir de Fulda des de l'any 779. Era un estudiant excepcional i estava força ben informat. Carlemany va conèixer la mestria d'Einhard i el va reclamar per la seva escola, l'Acadèmia Palatina, a Aquisgrà, l'any 791. Einhard va accedir a un lloc a la cort reial l'any 796, on va estar durant uns vint anys en aquest càrrec. Després d'abandonar Aquisgrà, va escriure la biografia del rei, ja instal·lat a Seligenstadt.
La posició d'Einhard amb Carlemany era la d'un ministre d'afers públics actual, i per això va poder tenir un coneixement íntim de la cort. Einhard també va tenir la responsabilitat de controlar moltes de les abadies de l'Imperi Carolingi. Hi ha una llegenda que diu que la dona d'Einhard era una de les filles de Carlemany, tanmateix, això no ha estat provat i podria haver estat un conte del segle xii.
La major part de les biografies de l'edat mitjana narren només les bones accions del protagonista, amb molta informació arreglada. La biografia d'Einhard, altrament, és considerada verídica i és fiable la seva narració de la vida del rei. És considerat una excel·lent narració de la vida a l'edat mitjana més primerenca. Malgrat les limitacions d'Einhard, ja que era el seu primer llibre, l'historiador britànic Thomas Hodgkin diu: «Gairebé tot el nostre coneixement de Carlemany està tret d'Einhard, i Vita Karoli Magni és un dels millors legats literaris de l'edat mitjana primerenca».

## Referències

* 1 2 3 Ogg, Frederic Austin (ed.). A Source Book of Mediæval History: documents illustrative of European life and institutions from the German invasions to the Renaissance. Nova York: American Book Co., 1908, p. 109.
* ↑ McKitterick, Rosamond. History and Memory in the Carolingian World. Cambridge: Cambridge University Press, 2004, p. 30. ISBN 9780521827171.
* ↑ Hodgkin, Thomas. Charles the Great. Londres: Macmillan, 1908, p. 222.

## Bibliografia

* Einhard. Vita Karoli Magni / The Life of Charlemagne. Traducció d'Evelyn S. Firchow, i Edwin H. Zeydel. Dudweiler/Sarrebruck: AQ-Verlag, 1985. (edició en llatí i anglès)
# Vita Christi

Vita Christi és l'obra fonamental en valencià de la religiosa i escriptora del segle xv sor Isabel de Villena, a la qual narra la vida de Crist a partir de personatges femenins que compartien la seva vida. Es considera la primera obra literària valenciana protofeminista i va ser editada per primer cop per Aldonça de Montsoriu, l'abadessa que la va succeir, el 1497. Va tenir més èxit editorial que el Tirant lo Blanc.
Posteriorment, el llibre fou publicat per Lope de Roca a València, seguit per edicions posteriors a la mateixa ciutat el 1513 i a Barcelona el 1527, adornades amb xilografies. Destaca l'ampli repertori de registres lingüístics del valencià.

## Contingut de l'obra

Com avança el títol llatí (que es pot traduir per 'Vida de Crist') es tracta d'una narració en valencià sobre la vida de Jesucrist, un gènere en auge a la seva època; no obstant això, Isabel de Villena no fa una biografia en sentit estricte, ja que mostra fonamentalment la relació de Jesús amb les dones des d'una perspectiva quasi feminista i molt avançada per a la seua època.
S'ha considerat el Vita Christi com una reacció a la publicació, uns anys abans, de l'obra, suposadament misògina, l'Espill per part de Jaume Roig. Cal assenyalar que els dos autors es coneixien, ja que Jaume Roig fou benefactor de l'hospital d'En Clapers, on Isabel era abadessa.

## Referències

* ↑ Montserrat Duch Plana, Isabel Segura Soriano, Meritxell Ferré Baldrich, Annachiara Del Prete, La història de les dones i el gènere, Universitat Rovira i Virgili, 2013. ISBN 9788469591789 (català)
* ↑ Isabel Segura Soriano, Dones i societat a Catalunya, a Diversia, número 8, novembre de l'any 2015, editat per la Universitat Pompeu Fabra (català)
* ↑ El Vita Christi de Sor Isabel de Villena Arxivat 2019-10-13 a Wayback Machine. d'Albert-Guillem Hauf (IEC, IIFV, AVL, Univ. València), biblioteca virtual Lluís Vives (català)

## Enllaços externs

* L'obra del 1497 que es pot consultar virtualment des de la Biblioteca de Catalunya
* Roig Celda, Rosa «Isabel de Villena: 5.000 paraules per a una lletra de batalla». Diari La Veu, 27-09-2016 [Consulta: 7 febrer 2023].
Feminisme :
Dones
Noies
Feminitat
Sororitat :
Història :
Moviments :
Teoria feminista :
# Via dei Condotti

La Via dei Condotti (més sovint coneguda simplement per Via Condotti) és un dels carrers més famosos de la ciutat de Roma. A l'època de l'antiga Roma va ser un dels carrers que creuaven l'antiga Via Flamínia i permetia que les persones que creuaven el Tíber arribessin al turó del Pincio. Va de la Piazza di Spagna a la Via del Corso i pren el nom dels conductes o canals que porten l'aigua a les Termes d'Agripa.
El Caffé Greco (o Antico Caffé Greco), potser el més famós de Roma, es va establir al número 84 del carrer el 1760, i va atraure figures com Stendhal, Goethe, Lord Byron, Keats i Liszt, que hi anaven a prendre cafè. Guglielmo Marconi, l'inventor de la ràdio, va viure al número 11 fins a la seva mort.
A causa de la seva proximitat amb la Piazza di Spagna, el carrer és visitat per un gran nombre de turistes. Com a anècdota, cal destacar que, el 1989, el dissenyador de moda Valentino va recórrer sense èxit als tribunals per tractar d'impedir l'obertura d'un McDonald's prop de la Piazza di Spagna, queixant-se del «soroll i les olors repugnants» a prop de Via Condotti.
Via Condotti és el centre dels comerços de moda a Roma. Sovint comparat amb el Passeig de Gràcia de Barcelona o la Place Vendôme de París, per la aglomeració de botigues de grans marques. Des que s'hi va inaugurar, el 1905, el taller de Bulgari. Ara, a més de Valentino, altres dissenyadors com Armani, Hermès, Cartier, Louis Vuitton, Fendi, Gucci, Prada, Chanel, Dolce & Gabbana i Ferragamo tenen botigues a la Via Condotti. D'altres, com Laura Biagiotti, hi tenen les seves oficines.
# Voldemārs Bērziņš

Voldemārs Bērziņš (Riga, 16 de desembre de 1905 - 5 d'abril de 2002) fou un futbolista letó de la dècada de 1930.
Fou 41 cops internacional amb la selecció de Letònia.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Union Riga i RFK.
Més tard fou entrenador a FC Gundelfingen, el 1946.

## Referències

* ↑ «Why did our footballers lose?». Arxivat de l'original el 2011-10-04. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ Miķelis Rubenis - History of Latvian football
* ↑ Perfil a eu-football.info
* ↑ «Der Neuaufbau und die Zeit der Pokaltriumphe». Arxivat de l'original el 2007-11-02. [Consulta: 3 gener 2019].
# Volei platja als Jocs Mediterranis de 2018

La competició d'vòlei platja dels Jocs del Mediterrani de 2018 de Tarragona es va celebrar entre el 28 i el 30 de juny a la Platja Arrabassada de Tarragona. La primera aparició d'aquest esport en els Jocs del Mediterrani va ser a Almeria 2005 a Espanya.
La competició es va centrar en dues modalitats per equips, masculina i femenina.

## Medaller per categoria

| Categoria | Or | Plata | Bronze |
| Competició masculina | Turquia Murat Giginoglu Volkan Göğtepe | Itàlia Enrico Rossi Marco Caminati | Turquia Hasan Hüseyin Mermer Safa Urlu |
| Competició femenina | Espanya María Belén Carro Paula Soria | França Aline Chamereau Alexandra Johanna Jupiter | Espanya Amaranta Fernández Ángela Lobato |

## Medaller per país

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Turquia | 1 | - | 1 | 2 |
| 1 | Espanya | 1 | - | 1 | 2 |
| 3 | Itàlia | - | 1 | - | 1 |
| 3 | França | - | 1 | - | 1 |
| Total | Total | 2 | 2 | 2 | 6 |

## Referències

* ↑ «Vòlei platja - Jocs Mediterranis 2018». Arxivat de l'original el 2018-05-24. [Consulta: 24 maig 2018].
# Vireó ullblanc

El vireó ullblanc (Vireo griseus) és un ocell de la família dels vireònids (Vireonidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones de matolls, sotabosc i vegetació baixa de Nord-amèrica, des de l'est de Nebraska, centre d'Iowa, sud de Wisconsin i sud de Michigan, sud d'Ontario i sud de Nova York i sud de Massachusetts cap al sud fins l'est de San Luis Potosí, nord d'Hidalgo, extrem nord de Veracruz, Tamaulipas i sud de Texas, costa del Golf i sud de Florida. Bermuda, nord-est de Puebla i nord de Veracruz.

## Referències

* ↑ «Vireó ullblanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Vireó verd-i-groc

El vireó verd-i-groc (Vireo flavoviridis) és un ocell de la família dels vireònids (Vireonidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el bosc obert, selva, vegetació secundària, vegetació de ribera i manglars de les terres baixes, des del centre de Sonora, centre de Nuevo León i sud de Texas, cap al sud (incloent les illes Marías) fins al centre de Panamà. A l'hivern es desplaça cap a l'Amazònia occidental.

## Referències

* ↑ «Vireó verd-i-groc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Villavaliente

Villavaliente és un municipi situat al nord de la província d'Albacete. El 2023 tenia 209 habitants.
Està situat a 44 kilòmetres de la capital de província, a la comarca de La Manchuela.

## Referències

* ↑ «Castilla-La Mancha (Spain): Municipalities in Provinces» (en anglès), 3 gener 2024. [Consulta: 14 juliol 2024].
# Waldemar Bastos

Waldemar dos Santos Alonso de Almeida Bastos, conegut com a Waldemar Bastos (Mbanza Kongo, 4 de gener de 1954 - Lisboa, 10 d'agost de 2020) fou un músic i cantant d'Angola que combinava Afropop, Portuguès (Fado), i influències brasileres.

## Història

De besavi espanyol, va començar a cantar a una edat molt precoç utilitzant instruments del seu pare. Després de la independència d'Angola el 1975 a causa de la revolució dels clavells, en 1982 anys va fugir de la República Popular d'Angola cap a Portugal a fi d'escapar de la guerra civil entre el marxista MPLA i UNITA.
Waldemar Bastos considerava la seva música com un reflex de la pròpia vida i les seves experiències, composta per elogiar la identitat nacional. Els seus temes fan una crida a la fraternitat universal. Al llarg dels seus 40 anys de carrera, el 2008 fou distinguit amb un Diploma de Membre Fundador, de 25 anys, de la União dos Artistas e Compositores i un premi World Music Award, el 1999. The New York Times el 1998 va considerar el disc Pretaluz una de les millors obres de l'època.

## Discografia

* 1983: Estamos Juntos (EMI Records Ltd)
* 1989: Angola Minha Namorada (EMI Portugal)
* 1992: Pitanga Madura (EMI Portugal)
* 1997: Pretaluz [blacklight] (Luaka Bop)
* 2004: Renascence (World Connection)
* 2008: Love Is Blindness (2008)
* 2012: Classics of my soul (2012)

## Referències

* ↑ «Mort de Waldemar Bastos, l'une des grandes figures de la musique angolaise» (en francès). Le Monde, 11-08-2020. [Consulta: 12 agost 2020].
* ↑ Músico Waldemar Bastos anuncia tourneé internacional, ANGOP, 23 de desembre de 2013
* ↑ El angoleño Waldemar Bastos canta a la esperanza de un país devastado "que llora por la guerra" El compositor presenta hoy en Madrid su disco 'Pretaluz', editado por David Byrne, El País, 11 d'abril de 2000
* ↑ Laments of a Refugee On a Vigil Against Evil, Ben Ratliff, 17 de juliol de 1998

## Enllaços externs

* Notícies sobre Waldemar Bastos a El País