OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coletins

Els coletins van ser un grup reformat de l'orde de Frares Menors Conventuals, de tendència observant, que va existir entre 1412 i 1517. Començada en 1412, els frares de la branca també van rebre el nom de ministerians (perquè continuaven subjectes al ministre), conventuals reformats, observants estrictes o nicolaïtes.
Va ser iniciada com a reforma observant de l'orde masculina per la monja clarissa Coleta de Corbie (1381-1447), que estava reformant l'Orde de Santa Clara per tornar-la a l'observança original mitjançant la fundació de les Clarisses Coletines. Benet XIII d'Avinyó, en autoritzar-la a fer la reforma de l'orde femení, també l'autoritzà a emprendre la reforma en convents de frares i de terciaris franciscans. Coleta va començar reformant monestirs de monges, però els frares menors que feien les tasques pastorals d'aquests convents van voler acollir-se a una reforma similar, formant una nova congregació.
L'observança coletina es caracteritzava pel retorn a l'esperit primigeni de l'orde, però amb un notable increment de l'austeritat i les penitències. Tot i tenir una finalitat similar a la dels franciscans observants, es diferenciava d'aquests perquè els seus membres romanien sota l'obediència al provincial dels franciscans conventuals i en cap moment van pretendre separar-se'n, tot i que el vicari dels observants va voler quedar-se els convents coletins reformats. Els conventuals els menystenien i, al seu torn, els observants volien que passessin a les seves files; el general Antonio di Massa va aprovar la reforma entre 1424 i 1430. En 1436, el general Guiglelmo di Casale en confirmà les constitucions. Van rebre privilegis del Papa Nicolau V en 1448 i de Pius II, que aprovà la reforma el 18 d'octubre de 1458. Aquest i altres papes i generals van fer que els observants deixessin d'insistir perquè s'assimilessin al seu orde. El 1496, però, sis convents coletins d'Aquitània van passar a la vicaria dels frares menors observants.
Mai no van assolir una gran difusió: en 1448 tenien tretze convents, la majoria a França. Van ser suprimits, com d'altres reformes similars, per Lleó X en 1517.

## Vegeu també

* Clarisses Coletines
* Coleta de Corbie
* Frares Menors Conventuals
* Reformes de l'orde franciscà

## Bibliografia

* Historia de las familias franciscanas: origen y desarrollo del movimiento franciscano.
* History of the Franciscan movement. «The Franciscan Experience».
# Vestre Toten

Vestre Toten és un municipi situat al comtat d'Innlandet, Noruega. Té 13.180 habitants (2016) i té una superfície de km². El centre administratiu del municipi és el poble de Raufoss. Els altres assentaments del municipi són Eina, Reinsvoll, i Bøverbru.
El municipi limita amb Østre Toten a l'est, amb Gjøvik al nord, amb Gran al sud i amb Søndre Land a l'oest. La muntanya més alta del municipi és Lauvhøgda, amb una alçada de 722 metres. El riu Hunnselva comença al llac Einavatnet i acaba al llac Mjøsa a Gjøvik.

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 11 març 2016].

## Enllaços externs

* Vestre Toten - Lloc web oficial
# Jon Crossland

Jon Crossland és un dissenyador i il·lustrador britànic, molt conegut per haver col·laborat amb grans noms de la música en el disseny de les portades i fulletons interiors dels seus àlbums, destacant entre molts altres, la seva col·laboració amb Pink Floyd, Kansas, Alan Parsons, Bruce Dickinson, The Cranberries, etc.

## Obres

Algunes de les obres més destacades són:
* 1970: Pink Floyd - Atom Heart Mother
* 1971: Pink Floyd - Relics
* 1972: Pink Floyd - Obscured by Clouds
* 1988: Pink Floyd - Delicate Sound of Thunder
* 1988: Kansas - In the Spirit of Things
* 1995: Alan Parsons - Alan Parsons Live
* 1995: Renaissance - Da Capo
* 1995: Towering Inferno - Kaddish
* 1995: Pink Floyd - Pulse
* 1996: Almighty - Just Add Life
* 1996: Bruce Dickinson - Skunkworks
* 1997: Fred Frith - Previous Evening
* 1997: Moodswings - Psychedelicatessen
* 1997: Jon Rose - Shopping.Live@Victo
* 1997: Phish - Slip, Stitch and Pass
* 1998: Ian Dury / Ian Dury & the Blockheads - Mr Love Pants
* 1999: The Cranberries - Bury the Hatchet
* 1999: The Cranberries - Promises
* 2000: Interational Music Series: Music of Italy
* 2000: International Music Series: Celtic Fiddle
* 2000: International Music Series: French Cafe Accordion
* 2000: International Music Series: Memories of Greece
* 2000: Guo Yi / Guo Yue - International Music Series: Music of China
* 2000: Jonathan Mayer - International Music Series: Music of India
* 2000: Tito Heredia / Dario Rossetti-Bonell - International Music Series: Spanish Guitar
* 2002: Healing Sixes - Enormosound
* 2002: The Cranberries - Treasure Box: The Complete Sessions, 1991-1999

## Referències

* 1 2 «Jon Crossland - Credits» (en anglès). allmusic.com. [Consulta: 10 juliol 2017].
* ↑ «Jon Crossland» (en anglès). Discogs. [Consulta: 10 juliol 2017].

## Enllaços externs

* «Lloc web oficial».
# Serra d'en Biosca

La Serra d'en Biosca és una serra a cavall dels municipis de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura al Baix Empordà i Llambilles al Gironès.
# Buirac de sastre

Un buirac de sastre o coixí d'agulles, és un estri que s'empra per a mantenir desades i a mà les agulles de cap i les agulles de cosir utilitzats en les tasques de costura.
El buirac és un coixinet de petites dimensions format per un saquet o bossa de tela amb farciment de buata. A l'ample de la seva superfície es punxen les agulles que s'utilitzen per a cosir de manera que estiguin fàcilment localitzables i preparats per a ser utilitzats.
Es guarda en els cosidors juntament amb altres estris de costura o bé forma part de les seves parets en les quals es troba en el seu encoixinat. També són habituals els agullers amb canellera, útils per sastres i modistes que han de fer el seu treball drets com que posen agulles sobre un maniquí o un client real.
Per la seva senzillesa, els agullers són estris que poden ser elaborats fàcilment de faiçó casolana.

## Referències

* fer un agullers
# Arbuckle

Arbuckle és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 2.332 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Arbuckle tenia 2.332 habitants, 650 habitatges, i 533 famílies. La densitat de població era de 652,5 habitants per km².
Dels 650 habitatges en un 52,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,2% hi vivien parelles casades, en un 12,6% dones solteres, i en un 18% no eren unitats familiars. En el 15,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,59 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35,9% tenia menys de 18 anys, un 12% entre 18 i 24, un 27,8% entre 25 i 44, un 15,7% de 45 a 60 i un 8,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 26 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.463 $ i la renda mediana per família de 36.573 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.875 $ mentre que les dones 22.865 $. La renda per capita de la població era de 13.225 $. Entorn del 16,3% de les famílies i el 17,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Arbuckle». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Arbuckle». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Rosso Fiorentino

Rosso Fiorentino (Florència, 1495 - Fontainebleau, 1540). Giovanni Battista di Jacopo anomenat "El Roig Florentí" (Rosso Fiorentino), va ser un pintor italià del Renaixement membre de l'Escola de Fontainebleau. És un dels primers i més destacats exponents toscans del manierisme pictòric.
Com Pontormo va ser alumne d'Andrea del Sarto i, des de molts punts de vista, un rebel a les constriccions classicistes que en la seua època es trobaven en crisi.
De la seua producció inial, a la seua ciutat natal, cal destacar L'Assumpció (1517) a l'església de la Santissima Annunziata; Les filles de Jetró obra singularísima que evidencia un gran influx de Miquel Àngel. Posteriorment durant la seua estada a Roma va realitzar els frescos de La creació d'Eva i El pecat original (1524).
Després del violentíssim saqueig de Roma per part de les tropes de Carles V, el Rosso Fiorentino es va refugiar a Borgo Sansepolcro i després a Arezzo. A partir d'aquest moment la seua pintura va esdevenir més inquietant i lúgubre. Després va traslladar-se a Venècia on va romandre durant un breu temps. L'any 1530 va ser reclamat pel rei de França Francesc I per a qui va dirigir les obres decoratives al palau de Fontainebleu. Hi va realitzar frescs i estucs en els quals el seu art es va tornar capritxós i elegant, com una mena d'anunci del barroc. Una de les seues últimes obres i alhora una de les seues obres mestres és La Pietat que es troba actualment al museu del Louvre. No obstant es considera que la seua principal obra mestra és El Davallament (La Depozisione), que es troba a Volterra.
Allunyant-se de les construccions equilibrades del seu condeixeble i mestre Pontormo, el Rosso força les figuracions expressant així un món inquiet i turmentat... com el del seu moment (ja s'ha esmentat que va haver de patir el saqueig de Roma per les tropes de Carles V). De fet, el Rosso obté expressions dramàtiques, pletòriques de pathos, a partir de volumetries anguloses —és a dir violentes— que desfiguren o els rostres i cossos representats. Aconsegueix els mateixos efectes a partir de la representació dels moviments convulsos d'alguns dels personatges, o per l'ús d'un comatisme intens, principalment rogenc (càlid), contrastat amb els fons d'extensions blavoses (fredes) que representen els cels.
Les deformacions de rostres i cossos arriben a l'exasperació superlativa: per exemple en El Davallament, un ancià situat al capdamunt de la creu té un rictus semblant al d'una màscara tràgica; la disposició asimètrica de les escales i proporcions semblen fugir a tot cànon, i així generen una dinàmica violenta que es troba accentuada, entre altres recursos, mitjançant la incertesa dels suports per als personatges que estan descendint el cos de Crist, mentre que les figurades llums incideixen violentament des de la dreta de la composició creant un estrany clarobscur.
# Vichadero

Vichadero és un poble al nord de l'Uruguai.

## Geografia

Es troba a la zona del departament de Rivera, 132 km al sud-est de la capital del mateix departament, amb la qual està connectat mitjançant la ruta 27. La distància al poble més proper al sud-est de Melo és de 100 km. A pocs quilòmetres a l'oest de Vichadero és el rierol Caraguatá.
Vichadero té un aeroport propi.

## Població

La població és de 4.074 habitants, segons les dades del cens del 2004. El 1996 hi havia només 3.343 persones al poble.

## Referències

* ↑ Mapa amb la ubicació marcada de la TDAA Arxivat 2009-11-14 a Wayback Machine. PDF
* ↑ Dades geogràfiques de Vichadero a fallingrain.com (anglès)
* ↑ Dades estadístiques de l'Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai Arxivat 2009-11-13 a Wayback Machine. (castellà)
# Villaturiel

Villaturiel és un municipi de la província de Lleó, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Inclou les pedanies d'Alija de la Ribera; Castrillo de la Ribera; Mancilleros; Marialba de la Ribera; Marne; Puente Villarente; Roderos; San Justo de las Riberas; Santa Olaja de la Ribera; Toldanos; Valdesogo de Abajo; Valdesogo de Arriba; i Villarroañe.

## Demografia

Evolución demográfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1770 | 1803 | 1797 | 1767 |

## Referències

* ↑ «Provincia de León (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 març 2021].
# Antoon Gheringh

Antoon Gheringh (fl. 1641 – 1668), va ser un pintor barroc flamenc especialitzat en la pintura d'arquitectures, principalment interiors d'esglésies. Tot i que d'origen alemany, les primeres notícies que d'ell es tenen el situen a Leeuwarden entorn de 1640-1650. El 1662 se'l documenta com a mestre en el gremi de Sant Lluc d'Anvers, on va morir el 1668. Com altres pintors flamencs dedicats a la pintura d'interiors va continuar en dates avançades valent-se dels fons en reculada artificialment exagerats a la manera de Hans Vredeman de Vries a qui, si no hi ha altre remei, es remunten. Seguidor de Viviano Codazzi i de Pieter Neefs el Vell, va mostrar especial predilecció pels sumptuosos interiors barrocs, especialment el de l'església jesuítica de Sant Carles Borromeu d'Anvers que, com Wilhelm Schubart von Ehrenberg, va pintar en més d'una ocasió (Viena, Kunsthistorisches Museum; Madrid, Museu del Prado; Múnic, Alte Pinakothek; Wurzburg, Martin-von-Wagner-Museum de la Universitat de Würzburg i altres). L'església en si mateixa suposava una innovació important en l'arquitectura nòrdica, i el seu interior, decorat segons els dissenys de Rubens, va resultar destruït per un incendi el 1718, per la qual cosa solament a través d'aquestes pintures cal fer-se una idea de la seva monumentalitat barroca original.

## Referències

* ↑ També conegut com Anton o Antonius Günther Gheringh, Ghering o Gerinck
* ↑ Champlin, John Denison; Perkins, Charles Callahan. Cyclopedia of Painters and Paintings (en anglès). vol.2. C. Scribner's Sons, 1913, p. 132.
* ↑ Vlieghe, p. 315.
* ↑ Vlieghe, Hans, Arte y arquitectura flamenca, 1585-1700, p. 85, Madrid, Cátedra, 2000, ISBN 84-376-1842-8

## Vegeu també

* Escola d'Anvers
# Rufina (cràter)

Rufina és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 5 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim polinesi, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1997.

## Referències

* ↑ «Rufina». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Comunitat de municipis del País Glazik

La Comunitat de municipis del País Glazik (en bretó Kumuniezh kumunioù Bro C'hlazig) és una estructura intercomunal francesa, situada al departament del Finisterre a la regió Bretanya, al País de Cornualla. Té una extensió de 162,3 kilòmetres quadrats i una població de 10.150 habitants (2006).

## Composició

Agrupa 5 comunes :
* Briec
* Edern
* Landrévarzec
* Landudal
* Langolen

## Vegeu també

* Intercomunalitats del Finisterre

## Enllaços externs

* Comunitat de municipis del País Glazik
# Valldeperes

«Valldeperes» té aquests significats:
* Valldeperes (Navars), antiga quadra del municipi de Navars (Bages)
* Valldeperes (Pontils), nucli de població del municipi de Pontils (Conca de Barberà)
# Villaurbana

Villaurbana (en sard, Biddaubrana) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 1.794 habitants. Es troba a la província d'Oristany. Limita amb els municipis d'Allai, Mogorella, Oristany, Palmas Arborea, Ruinas, Siamanna, Usellus, Villa Verde.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Luca Casula | Llista Cívica |
# José Luis Álvarez y Álvarez

José Luis Álvarez y Álvarez (Madrid, 4 d'abril de 1930 - Cartagena, 23 d'agost de 2023) fou un notari i polític espanyol, que fou alcalde de Madrid entre 1978 i 1979 així com diverses vegades ministre en els governs de la UCD.

## Biografia

Va néixer el 1930 a la ciutat de Madrid, on va estudiar dret a la Universitat Complutense de Madrid. Va ingressar al Cos de Funcionaris de l'Estat esdevenint notari.

## Activitat política

Membre de la Unió de Centre Democràtic (UCD), l'any 1978 va esdevenir alcalde de la ciutat de Madrid, càrrec que va ocupar fins al 1979.
En les eleccions generals de 1979 fou escollit diputat al Congrés en representació de la província de Madrid, i en la remodelació del govern realitzada el 3 de maig de 1980 per part d'Adolfo Suárez fou nomenat Ministre de Transports i Comunicacions, sent confirmat a l'ascens de Leopoldo Calvo-Sotelo. Posteriorment el maig desembre de 1981 fou nomenat Ministre d'Agricultura, càrrec que va desenvolupar fins al setembre de 1982.
Afiliat posteriorment a Aliança Popular (AP), fou elegit diputat per Madrid en les eleccions generals de 1982. Membre del "Grup Tácito", participà en la refundació d'AP per a esdevenir Partit Popular (PP), partit del qual en fou Secretari General.

## Referències

* ↑ Informació de José Luis Álvarez al Congrés dels Diputats
# So n'Albertí

So n'Albertí és una possessió del terme de Llucmajor, Mallorca, confronta amb les possessions de Son Mateu i Son Coll, i amb el camí de Llucmajor a Cala Pi. Antigament era denominada Torre de So n'Albertí.

## Construccions

Les cases de la possessió, situades a la vora del Camí de Cala Pi, són de les anomenades cases fortes, de planta rectangular. Ja apareix documentada en el segle xv en el contracte de lloguer de la Torre de Son Albertí per part de Tomassa, vídua de Pere Albertí, donzell, amb data de 1478. El terrat que antigament tenia degué caure. El portal que dona accés a la casa és d'arc de mig punt. Actualment consta de dues plantes. De la planta baixa, des del costat dret del portal d'entrada, arranca una escala voltada gòtica de marès que condueix a la planta superior. A mà esquerra d'aquest portal, hi ha un petit recinte, avui tapiat, que antigament era usat com a capella. Davant per davant del portal n'hi ha un altre de traça diferent pel qual se surt a una clastra. La cambra de dalt ha sofert diverses modificacions. De la fàbrica original, resten dues finestres d'arc de mig punt a la façana posterior, i dues grans finestres amb festejadors, a la façana principal. A continuació l'escala gòtica arranca una escala helicoidal, interrompuda al tram final, per una teulada d'un sol aiguavés, construït quan va caure el terrat de la torre. A la façana de les cases hi ha un rellotge de sol.

## Flora

A So n'Albertí hi ha diversos exemplars d'una varietat única de pi blanc, que és considerat un endemisme de les Illes Balears, el Pinus halepensis var. ceciliae o pi d'en Llorens, amb totes les branques i fulles dirigides cap a dalt (com un xiprer de cementiri), descobert el 1972 pels botànics mallorquins Antoni i Lleonard Llorens.

## Referències

* ↑ Font, B. Història de Llucmajor. Volum 2. Palma: Ajuntament de Llucmajor, 1973, p. 128-130. ISBN 84-500-5970-4.
* ↑ Calviño, C; Clar, J.; Grimalt, M. Llucmajor. Palma: Hora Nova, 2000 (Guia dels pobles de Mallorca).
# Antíoc I de Commagena

Antíoc I de Commagena (grec antic: Ἀντίοχος ὁ Θεὸς Δίκαιος Ἐπιφανὴς Φιλορωμαῖος Φιλέλλην, 'Antíoc el Diví, Just, Cèlebre, Filoromà i Filohel·lè'; 16 de juliol del 98 aC - entre 38 i 31 aC) va ser rei de Commagena.
Era fill de Mitridates I Cal·linic al que va succeir l'any 86 aC i de Laòdice VII Tea, filla del selèucida Antíoc VIII Grip. Per part del seu pare reclamava ascendència aquemènida.
El 84 aC o 83 aC va haver de reconèixer la sobirania de Tigranes II d'Armènia. Va ser un estret aliat de Darios, el rei de la Mèdia Atropatene que va florir entorn de l'any 70 aC. El 65 aC Gneu Pompeu va decidir atacar el regne. Antíoc va demanar la pau i va fer aliança amb Roma. Antíoc va veure augmentat el seu territori amb la ciutat de Selèucia del Tigris i amb els països mesopotàmics ocupats per Pompeu.
Quan Ciceró era governador de Cilícia, va tenir en Antíoc un fidel aliat contra els parts. A la guerra civil entre Cèsar i Pompeu, Antíoc va ser partidari de Pompeu al que va ajudar amb soldats. Antíoc va donar la seva filla en matrimoni a Orodes II de Pàrtia rei de Pàrtia, el pare del príncep Pacoros, i això el va decantar a afavorir-lo quan es va produir la gran invasió dels parts (dirigida per Pacoros) l'any 38 aC. La invasió va acabar malament pels parts (38 aC) amb la derrota i la mort de Pacoros. Molts dels derrotats fugitius es van refugiar al regne d'Antíoc. L'any 38 aC el general Publi Ventidi Bas, legat de Marc Antoni, va atacar Antíoc per castigar-lo i atret també pels grans tresors que posseïa. Antíoc va resistir i va demanar la pau per la qual el rei pagava mil talents i tornava a l'amistat amb Roma; durant les operacions va arribar Marc Antoni que va establir el setge de Samòsata, però no la va poder ocupar i finalment van haver d'acordar la pau en la qual Antíoc només pagava tres-cents talents i tornava a l'amistat amb Roma.
Dió Cassi diu que Antíoc va ser assassinat per Fraates IV de Pàrtia. Va morir abans de l'any 31 aC, car Plutarc esmenta com a rei de Commagena al seu fill Mitridates II de Commagena.

## Referències

* ↑ Antiochus I a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 193-194
# Récourt

«Récourt» té aquests significats:
* Récourt antiga comuna integrada a Val-de-Meuse (Alt Marne)
* Récourt (Pas de Calais), municipi francès al departament del Pas de Calais
* Récourt-le-Creux, municipi francès al departament del Mosa
# Convergència per la Democràcia Social

La Convergència per la Democràcia Social (en francès: Convergence pour la Démocratie Sociale, CDS) és un partit polític sankarista de Burkina Faso. Va ser fundat el desembre del 2002 com a escissió de la Unió de Demòcrates i Progressistes Independents. És liderat per Djéjouma Sanon.
# Villatorres

Villatorres és un municipi de la Província de Jaén, nascut de la fusió portada a terme per Decret el 1975 entre els municipis de Torrequebradilla i Villargordo, als quals se'ls va unir el nucli de població de Vados de Torralba. En l'actualitat consta de 4.197 habitants.
# Snape

Snape és un petit poble del comtat anglès de Suffolk, al costat del riu Alde, proper a Aldeburgh. Té uns 600 habitants, mesurats a 611 al cens del 2011. Snape és ara més conegut per l'Snape Maltings, que ja no és d'ús comercial, sinó que es converteix en un centre turístic junt amb una sala de concerts que acull la part important del Festival d'Aldeburgh anual.
A l'Anglaterra anglosaxona, Snape va ser el lloc d'un enterrament de vaixells anglosaxons.

## Referències

* ↑ «Parish population 2011». Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 17 setembre 2015].

## Enllaços i fonts externes

* El Consell Parroquial va mantenir el lloc per a Snape Village, Suffolk
# Buiro

El buiro és un instrument musical que estava fet amb una carbassa vinera –d'ací que hom el conegui també amb el nom de carbassola–, més o menys en forma de pera, amb uns quants secs o talls a la part superior, damunt dels quals hom fregava una vareta de ferro, per tal d'obtenir el so. A fi de no apagar l'instrument amb les mans, perquè no se'n mitigués o se'n perdés el so, el sonador el sostenia amb un dit, que col·locava en un forat, fet expressament, per evitar d'aquesta manera haver d'abraçar l'instrument.
Aquest instrument era molt emprat per les colles caramellaires del Maresme a la darreria del segle xix, les quals eren proveïdes per un camperol de Badalona, molt destre en la tasca d'inclinar carbasses. En feia de tota mena, amb formes d'animals o de vaixell, enflocades i guarnides de cintes de colors, que resultaven molt pintoresques i feien molt bonic de veure.

## Vegeu també

* Güiro

## Referències

* ↑ Amades, Joan: Costumari Català: Auques, instruments musicals i Nadal. Salvat Editores, S.A., Barcelona, 1997. ISBN 84-345-9682-2, plana 118.