OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Petrografia

La petrografia és la branca de la geologia que s'ocupa de l'estudi i investigació de les roques, especialment pel que fa al seu aspecte descriptiu, la seva composició mineralògica i la seva estructura. Es complementa així amb la petrologia, disciplina que se centra principalment en la naturalesa i origen de les roques.
Les roques es componen de diferents minerals i, segons l'estat d'aquests i les condicions de formació, es classifiquen en tres grans grups: ígnies, produïdes a conseqüència de processos magmàtics i eruptius; sedimentàries, originades per dipòsit de diferents minerals, i metamòrfiques, formades en l'interior de la Terra, on són sotmeses a fortes pressions i elevades temperatures que deixen una empremta indeleble en la seva estructura.

## Estudi

L'estudi d'una roca requereix en primer lloc l'examen físic de la mateixa pel que fa a l'aspecte, color, duresa, etc. A continuació se sol procedir a la seva anàlisi microscòpica, per a això es tallen mitjançant màquines especials seccions de gruix mínim que permetin la seva exploració al microscopi. Aquest revela la forma dels vidres que componen la roca, la relació entre els diferents minerals, la micro estructura i tot un seguit de magnituds avaluables.
# Pau Misser Vilaseca

Pau Misser Vilaseca (Llinars del Vallès, 7 d'agost de 1976), és un ciclista català, especialitzat en el ciclisme de muntanya, concretament en el descens.
El seu germà Tomi també s'ha dedicat al ciclisme de muntanya.

## Palmarès

* 1993
** 2n al Campionat d'Europa júnior en Descens
* 1994
** 2n al Campionat del món júnior en Descens
** 2n al Campionat d'Europa júnior en Descens
** Campió d'Espanya júnior en Descens
* 1995
** Campió d'Espanya en Descens
* 1999
** Campió d'Espanya en Descens
* 2009
** Campió del món en Descens (Màsters 30)

## Referències

* ↑ Piedrabuena, Celes. «Pioneros del MTB: Josep Misser». Solo Bici, 29-09-2019. [Consulta: 6 febrer 2022].
* 1 2 «Pau Misser Vilaseca». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ «Un poco de historia, 2001», 28-07-2016. [Consulta: 6 febrer 2022].
* 1 2 3 Ruiz, Héctor. «Hermanos y pros del MTB en España», 17-11-2019. [Consulta: 6 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Phagocata hamptonae

Phagocata hamptonae és una espècie de triclàdide planàrid que habita l'aigua dolça de Nevada, Estats Units d'Amèrica.
El nom específic fa referència a qui va descobrir els primers espècimens de l'espècie, na Dr. Anne M. Hampton.
P. hamptonae no presenta pigment, és de color blanc. Els espècimens madurs arriben a mesurar 11 mm de longitud i 1,3 mm d'amplada. Externament s'assembla a P. morgani.
P. hamptonae es diferencia de la resta de Phagocata d'Amèrica del Nord per la presència de quatre a onze ulls a la posició típica. Pel que fa a l'aparell copulador, el penis presenta un conducte ejaculador ample. Aquesta espècie fabrica espermatòfors que s'insereixen a la bursa de la parella amb la que copula.

## Distribució

L'espècie es troba a la conca del llac Tahoe, Nevada, Amèrica del Nord.

## Referències

* 1 2 3 4 Kenk, Roman «Freshwater triclads (Turbellaria) of North America. XIII. Phagocata hamptonae, new species, from Nevada» (en anglès). Proceedings of the Biological Society of Washington, 95, 1, 1982, pàg. 161-166.
# Philippe Saman

Philippe Saman és el director de la Cambra de Comerç i Indústria Francesa de Barcelona. El 2015 li fou concedida la Creu de Sant Jordi "per la valuosa activitat que ha dut a terme, des de 1980, al capdavant de la primera de les cambres franceses establertes fora del país i per haver enfortit amb eficàcia les relacions comercials entre Catalunya i França en un marc europeu progressivament renovat."

## Referències

* 1 2 «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 27 personalitats i 15 entitats». Gencat, 14-04-2015 [Consulta: 15 abril 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-04-14. [Consulta: 15 abril 2015].
# Períclit (escultor)

* No s'ha de confondre amb Periclit.
Períclit (en grec antic: Περίκλυτος, Periclytus) fou un escultor de l'antiga Grècia del segle v aC. Pertanyia a l'escola de més renom a la seva època, que va ser el moment de màxima esplendor de l'escultura grega.
Es coneixen poques coses de la seva vida, atès que només és esmentat per Pausànias, que diu que fou deixeble de Policlit d'Argos i mestre d'Antífanes (que després fou mestre de Cleó de Sició). S'estima que florí entorn del 420 aC, car el seu mestre va florir vint anys abans i el seu deixeble vint anys després.

## Referències

* ↑ Smith, Philip. «Peri'clytus». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Londres: John Murray, 1870.
# Phlyctaenomorpha

Phlyctaenomorpha és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Phlyctaenomorpha afghanalis Amsel, 1970
* Phlyctaenomorpha sinuosalis (Cerf, [1910])

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 7 abril 2019].
# Plaça de Gaudí

La Plaça de Gaudí està situada entre els carrers de Marina, Provença i Mallorca de Barcelona, just davant de la façana del Naixement de la Sagrada Família, un lloc fàcilment accessible que als anys 1970 s'utilitzava per a celebrar-hi activitats.
Es va inaugurar el 1981 amb uns jardins i un estany on es reflexa el temple, projectats per Nicolau Maria Rubió i Tudurí.
S'utilitza principalment per a les festes majors i celebracions en què hi ha diades castelleres (Castellers de la Sagrada Família), concerts, dinars o sopars populars, Farfolla de la Sagrada Família (drac), 12 torres (gralles i tabals), Trastokats (Grup de percussió), Gegants de la Sagrada Família, entre d'altres.

## Referències

* ↑ González, Antonio; Lacuesta, Raquel «Resumen histórico de la evolución del entorno urbano de la Sagrada Família». CAU. Construcción. Arquitectura. Urbanismo. Colegio Oficial de Aparejadores y Arquitectos Técnicos, 40, 1976, pàg. 20-40. ISSN: 0210-4563.
* ↑ «Nicolau Maria Rubió i Tudurí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La inexistente plaza Gaudí, parque urbano del plan comarcal». La Vanguardia, 08-12-1973, pàg. 33.
* ↑ Vidal, Darío «La Plaza Gaudí va a desaparecer». Tele/eXpres, 16-10-1971, pàg. 7.
* ↑ Castell, Jaime «Unas escalinatas para la futura fachada principal de la Sagrada Familia paralizan una licencia municipal». La Vanguardia, 06-09-1975, pàg. 20.
* ↑ «Agua y árboles, elementos de la plaza Antonio Gaudí». La Vanguardia, 11-03-1978, pàg. 21.
* ↑ Bordas, Jordi «La plaza Gaudí será un escenario ideal de la Sagrada Familia». La Vanguardia, 10-08-1980, pàg. 17.
* ↑ Benach, Ester «Les entitats del barri, unides per millorar l'entorn». Tot Claror. Fundació Claror, 24, abril-mayo 2000. Arxivat de l'original el 2010-12-29.
* ↑ «Barcelona: Espai públic urbà i esport». Ajuntament de Barcelona / INEFC. Arxivat de l'original el 2012-02-16.
# Peter von Kant

Peter von Kant és una pel·lícula francesa del 2022 escrita, produïda i dirigida per François Ozon. És una adaptació de l'obra Les amargues llàgrimes de Petra von Kant de Rainer Werner Fassbinder, ja portada a la pantalla en una pel·lícula estrenada l'any 1972. La pel·lícula va inaugurar el 72è Festival Internacional de Cinema de Berlín. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Argument

A la Colònia de la dècada del 1970, Peter von Kant és un director de cinema cada cop més exitós a quaranta anys. Després d'haver viscut una història d'amor difícil, ara viu amb el seu ajudant Karl, qui el complau mentre aquell el maltracta.
A través de Sidonie, una famosa actriu a qui havia fet debutar en el passat, coneix el jove i atractiu Amir. S'enamora d'ell i li dona el paper protagonista en una pel·lícula. No obstant això, Amir el deixa per anar a buscar la seva esposa, provocant la desesperació de Peter. Gràcies al suport de la seva mare, trobarà la força per recuperar-se d'aquesta nova ruptura.

## Producció

Aquesta és la segona adaptació de François Ozon de l'univers de Fassbinder després de Tropfen auf heiße Steine a Gouttes d'eau sur pierre brûlantes (2000). Ozon va transposar el títol al masculí i els gèneres dels personatges s'inverteixen respecte de l'obra original.
François Ozon va treballar per primera vegada amb Isabelle Adjani i amb Denis Ménochet per tercera vegada, després de Dans la maison (2012) i Grâce à Dieu (2018).
Hanna Schygulla, que interpreta el paper de la mare del personatge principal, va interpretar a Les amargues llàgrimes de Petra von Kant el paper de la jove Karin, el personatge equivalent a Amir.
Isabelle Adjani interpreta una de les cançons de la pel·lícula, «Jeder tötet was er liebt». Es tracta d'un homenatge a Fassbinder, havent estat aquesta cançó cantada en anglès, «Each Man Kills The Things He Loves», per Jeanne Moreau a Querelle, l'última pel·lícula del director.
El cartell de Peter von Kant és una picada d'ullet al que va signar Andy Warhol per a Querelle (1982). En un segon cartell, els quatre personatges principals estan representats a la manera de la famosa serigrafia de l'artista estatunidenc en homenatge a Marilyn Monroe.

## Premis i nominacions
### Nominacions

César 2023:
* Millor actor per Denis Menochet
* Millor actor revelació per Stefan Crepon

## Referències

* 1 2 Catherine Balle. «Cinéma : après Sophie Marceau, François Ozon tourne avec Isabelle Adjani» (en francès). Le Parisien, 18-03-2021. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Francois Ozon’s ‘Peter Von Kant’ to Open Berlin Film Festival» (en anglès americà). Variety, 12-01-2022. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «Peter von Kant». Goita què fan, ara!. [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ Fabien Lemercier. «L'avance sur recettes du CNC pour Peter von Kant de François Ozon» (en francès). Cineuropa.org, 17-03-2021. [Consulta: 23 octubre 2021].
* ↑ «Peter von Kant contre Petra von Kant : Ozon et Fassbinder au jeu des sept différences» (en francès), 06-07-2022. [Consulta: 25 març 2023].
# Podocarpus guatemalensis

Podocarpus guatemalensis és una espècie de conífera de la família Podocarpaceae, pròpia d'Amèrica. Està amenaçada d'extinció per destrucció de l'hàbitat.

## Distribució

Podocarpus guatemalensis viu a Belize, Colòmbia, Costa Rica, El Salvador, Guatemala, Hondures, Mèxic, Panamà i Veneçuela.

## Característiques

Arriba a fer fins a 30 m d'alt amb un diàmetre del tronc de 80 cm, la capçada és estreta l'escorça és bruna-vermellosa, esquamosa. Les fulles són simples, alternes, lanceolades de 6-10 cm de llargada i 1-1,5 cm d'amplada. La floració és dioica, rarament monoica. No té pinyes masculines, les femenines són cilíndriques. Les llavors són el·líptiques de 6-9 mm de llargada, 5 mm d'amplada, amb la cresta cònica.

## Referències

* ↑ Conifer Specialist Group 1998. Podocarpus guatemalensis. 2006 IUCN Llista Roja d'Espècies Amenaçades; consultat el 10 juliol de 2007
* ↑ «Podocarpus guatemalensis (Ocotillo de llano) description». [Consulta: 11 juny 2023].

## Enllaços externs

* Imágenes de la sp. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Phan Thiết

Phan Thiết és una ciutat dins la província de Bình Thuận al Vietnam, a 200 km de la ciutat de Hô-Chi-Minh (abans Saigon). S'estén al sud de la badia de Cam Ranh.
El 2005, tenia uns 350.000 habitants.

## Història

Binh Thuan formava part del Regne de Txampa.
Durant la descolonització contra França, d'aquesta ciutat partiren els resistents Phan Châu Trinh i Tran Quy Cap.
Durant l'any 1910, Ho Chi Minh, llavors anomenat Nguyễn Tat Thanh, hi hauria residit un temps a la ciutat, fent d'instructor a l'escola Duc Thanh.

## Economia

* Pesca per fabricar el nuoc-mâm.
* Cultiu de la pitaya (fruit del drac).
# Picot negre imperial

El picot negre imperialo picot imperial (Campephilus imperialis) és una espècie d'ocell de la família dels pícids. Habita principalment als boscos temperats i freds de Mèxic, encara que originalment també es trobava al sud dels Estats Units.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ Butlletí electrònic de l'Institut Català d'Ornitologia on es fa referència al Picot Imperial Rev. 14/06/2013 (català)
# Picot aladaurat

El picot aladaurat (Campethera maculosa) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita boscos de les terres baixes al sud de Mauritània, sud de Mali, Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori i Ghana.
# Pilar Algarra

Pilar Algarra (el Xinorlet, Monòver, 1964) és una periodista, dramaturga i agitadora cultural valenciana.
Naixcuda al llogaret monover del Xinorlet (el Vinalopó Mitjà), Pilar Algarra és llicenciada en Ciències de la Informació per la Universitat de València i ha presentat, escrit i dirigit nombrosos programes de televisió. De fet va ser durant vora 10 anys presentadora de l'informatiu Notícies Nou de la Televisió Valenciana. Anteriorment va treballar en Tele Elda durant els anys 1988 i 1989 creant reportatges amb inquietuds que anaven molt per davant al seu temps mostrant en reportatges com el del barri de la *Tafalera on va mostrar com era la vida en eixe barri marginal d'Elda. Altres programes que ha presentat són Europa al Dia i actualment Paraula d'autor a Ràdio Nou.
Algarra s'estrena al teatre amb només 18 anys quan participa en una representació en un congrés de teatre. En 1987 ingressa a la companyia Bambalina Titelles per a la creació de "Pinocchio" i escriu la seua primera obra el 1998, "Está Nislavsky? La vida de un actor" que també la va dirigir en la seua estrena a Elda. El 2010 va ser interpretada a París (França), l'Institut Cervantes de la capital francesa, centre que també va dirigir Pilar Algarra. En aquesta representació, el paper protagonista va ser interpretat per l'actor francès Lionel Rocheman.
Pilar Algarra també ha treballat a diversos projectes culturals i relacionats en el món del llibre, així el 2008 impulsà l'editorial Efecto Violeta on es publiquen obres d'autors novells o sense projecció mediàtica. Darrerament va presentar un projecte innovador, L'Alqueria dels Artistes, un centre cultural per a la convivència d'artistes de diverses disciplines situat al bell mig del Parc Natural de l'Albufera de València i promogut per la fundació Inspirate, presidida per Pilar Algarra.

## Referències

* ↑ «La periodista valenciana Pilar Algarra estrena en París una obra de teatro». Diario Crítico de la Comunidad Valenciana, 02-12-2010. [Consulta: 23 octubre 2011].
* ↑ «Pilar Algarra» (en català). Autors i personatges de Monòver. Rafael Poveda i Bernabé. Arxivat de l'original el 2010-04-04. [Consulta: 23 octubre 2011].
* ↑ «Nace "Efecto Violeta", editorial impulsada por la periodistas Pilar Algarra». FUNDACIÓN COSO, 28-02-2008. Arxivat de l'original el 2010-07-07. [Consulta: 23 octubre 2011].
* ↑ «La alquería de los 300.000 euros». Levante-EMV, 14-03-2009. Arxivat de l'original el 2009-03-18. [Consulta: 23 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Video d'una entrevista a Pilar Algarra al programa de TVV "Encontres" Arxivat 2011-03-21 a Wayback Machine.
* Editorial Efecto Violeta Arxivat 2011-11-08 a Wayback Machine.
* Fundació Inspirarte
# Picot de carpó vermell

El picot de carpó vermell (Veniliornis kirkii) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita els boscos oberts, sabanes i manglars de les terres baixes del sud-oest i sud de Costa Rica, Panamà, oest i nord de Colòmbia i Veneçuela.
# Picot de clatell groc de Java

El picot de clatell groc de Java (Chrysophlegma mentale) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita la selva humida i boscos densos a les terres baixes de Java.
# Picot de clatell groc ala-roig

El picot de clatell groc ala-roig (Picus puniceus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita els boscos del la Península Malaia, Sumatra, Borneo, Java i altres illes properes més petites.
# Picot de clatell groc petit

El picot de clatell groc petit (Picus chlorolophus) és un picot, per tant un ocell de la família dels pícids (Picidae), que habita la selva i altres formacions boscoses de l'Àsia meridional i Oriental, a l'Índia, Sri Lanka, el Nepal, Bangladesh, sud del Tibet, sud i est de la Xina, Hainan, Myanmar i a través del Sud-est Asiàtic fins a Sumatra.
# Picot de clatell daurat

El picot de clatell daurat (Melanerpes chrysauchen) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita la selva humida, i boscos d'Amèrica Central, al sud-oest de Costa Rica i oest de Panamà.
# Pietro degli Ingannati

Pietro degli Ingannati (Venècia, documentat 1529 - 1548). Pintor italià del Renaixement, actiu a Venècia durant la primera meitat del segle xvi.

## Biografia

Probablement oriünd del Vèneto, antigament se'l va confondre amb Francesco Bissolo, el treball del qual està proper al seu estil. Segurament es va formar en el taller d'Alvise Vivarini. Les seves primeres obres revelen la influència de Giovanni Bellini, sobretot en la composició, encara que el seu art està més a prop d'artistes com a Lazzaro Bastiani, Marco Basaiti o Benedetto Diana. Posteriorment la seva obra es farà més fortament belliniana, acostant-se a la manera de pintar de Vincenzo Catena i amb una influència superficial de les novetats aportades per Giorgione.
Ingannati va adaptar el tema de la Sacra conversazione tan típic de la pintura veneciana, repetint models de Bellini, sobretot en les figures. Aquest tipus de motiu va ser popularitzat per Tizià. Tanmateix, artistes com a Pietro o Rocco Marconi van continuar ancorats a un estil una mica arcaic, que va copiar els temes però no les innovacions dels mestres venecians més avançats com Francesco Vecellio o Palma el Vell, encara que sense perdre el gust pel color clàssic de l'Escola veneciana.

## Obres destacades

* Retrat de noia (c. 1515, Staatliche Museen, Berlín)
* Mare de Déu amb l'Infant i Santa Agnès en un paisatge (c. 1525, Museu Thyssen-Bornemisza, en dipòsit en el MNAC, Barcelona)
* Mare de Déu amb l'Infant i quatre sants (abans en el Kàiser Friedrich Museum de Berlín, destruïda el 1945)
* Mare de Déu amb l'Infant i dos sants (Museu Civico Borgogna, Vercelli)
* Retrat de noia com Santa Caterina Museu Poldi Pezzoli, Milà)
* Retrat de dama abillada com a màrtir (1530, Portland Art Museum, Portland, Oregon)
* Crist beneint amb quatre sants (Col·lecció Marinotti, Milà)
* Adoració dels Reis Mags (Galeria Nacional d'Úmbria, Perusa)
* Mare de Déu amb l'Infant i Magdalena (abans a Col·lecció Gentner, Worcester)
* Mare de Déu amb l'Infant i ocell (Col·lecció Schrafl, Zúric)
* Sagrada Família amb Sant Joan Baptista i Santa Úrsula 1548, la seva última obra signada i datada. (Desapareguda)

## Bibliografia

* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000) (anglès)
* Sydney Joseph Freedberg (1978). Pintura en Italia, 1500-1600. Editorial Cátedra, Madrid. ISBN 84-376-0153-3 (castellà)
* Irina Artemieva i Mario Guderzo, Cinquecento veneto. Pintures de l'Ermitage. Ed. Skira/Mnac (2001)
* Colección Thyssen-Bornemisza en el Museu Nacional d'Art de Catalunya, catàleg (2004), ISBN 84-96233-15-4, pàgines 94-97.

## Enllaços externs

* Pietro degli Ingannati en Artcyclopedia
# Ponç de Gualba

Ponç de Gualba (?, s. XIII - Barcelona, 17 de juliol de 1334) fou un eclesiàstic català, bisbe de Barcelona (1303-1334).

## Biografia

Procedia d'una família catalana de llinatge conegut des del segle xii, fill de Ponç I de Gualba, nebot del bisbe Guerau de Gualba (1284-1285) i germà d'Arnau, senyor de la baronia de Montnegre (Sant Celoni, Vallès Oriental), que havia estat atorgada a Ponç I per l'infant Pere. No obstant això, s'havia educat a la catedral de Mallorca, on fou sagristà. Aquesta circumstància el va fer creure d'origen mallorquí.
Fou consagrat bisbe de Barcelona el 5 de setembre de 1303. Es tancava així un llarg període de seu vacant, des de la mort del bisbe Bernat Pelegrí (1300), en el qual havia exercit d'administrador des de 1301.
Jaume II l'envià com a ambaixador, juntament amb Vidal de Vilanova, davant el papa Joan XXII (1316) per prestar homenatge en nom del rei per Còrsega i Sardenya; hi negociaren les condicions de la seva adquisició i les de la pau entre Sicília i Nàpols, i sol·licitaren l'arquebisbat de Tarragona per a l'infant Joan.
Feu continuar, a bon ritme, les obres de la catedral de Barcelona, per a les quals contractà l'arquitecte mallorquí Jaume Fabre l'any 1317. Entre altres elements, sota el seu mandat es va efectuar la cripta de santa Eulàlia.
Morí el 1334. Es conserva el seu sepulcre, amb estàtua jacent, a l'antiga capella de Sant Nicolau, avui de Sant Benet, de la catedral de Barcelona; està col·locat al mur esquerre de la capella, dins un arcosoli presidit per un calvari realitzat per l'escultor Jaume Cascalls. Al costat del calvari hi ha el seu escut heràldic, que és de gules amb un mont flordelisat d'or, també present al gran vitrall central de l'absis de la catedral.

## Referències

* ↑ Baucells i Reig, Josep, "L'entorn familiar de Ponç de Gualba, bisbe de Barcelona (1303-1334)", dins Homenatge a la memòria del prof. Dr. Emilio Sáez: aplec d'estudis del[s] seus deixebles i col·laboradors, Barcelona, Universitat de Barcelona: Centre d'Estudis Medievals de Catalunya - CSIC: Institució Milà i Fontanals, 1989, pp. 445-460; Moran i Ocerinjauregui, Josep, "La familia Gualba i el Tirant lo Blanc", Llengua & Literatura, 13 (2002), 7-30.
# Ponç de Caramany

Ponç Armengol de Caramany i de Biure (?, ?). Cavaller, senyor del castell de Ventalló i del castell de Vallespinosa, senyor del lloc de Sant Pere Pescador.

## Antecedents familiars

Fill de Joan d'Armengol i de Caramany, senyor dels castells de Ventalló i Vallespinosa, descendent dels Armengol-Cervelló, que anteposà el cognom matern al patern; i de Leonor de Biure.
El seu germà era en Joan d'Armengol, senyor de Montagut, casat amb Eulàlia de Pons. D'aquesta branca sorgeix els comtes de Montagut.
El seu avi patern fou l'honorable cavaller Francesc d'Armengol i de Cervelló, casat amb Leonor de Caramany.

## Núpcies i descendents

Es casà a principis del segle xvi, amb Anna de Caramany de Madrigal i Íxer, filla d'Alvar de Madrigal, capità de l'exèrcit de Joan II. Anna, tenia 2 germans, n'Arnau de Madrigal i Íxer i n'Agnés de Madrigal i Íxer. Van tenir almenys un fill i una filla:
* Alvar Armengol de Caramany i Madrigal.
* Beatriu Armengol de Caramany, casada amb Galceran de Vilanova.
* Violant Armengol de Caramany, monja del convent de Sant Daniel de Girona.
* Magdalena Armengol de Caramany, priora del convent de Peralada.
* Cecília Armengol de Caramany, monja del convent de Peralada.

## Biografia

Sabem que en el 1515, concretament el 18 d'agost, va vendre el castell de Vallespinosa al noble Joan Armengol, cavaller, doctor en lleis del consell reial, de la família dels barons de Rocafort de Queralt, per 33.000 sous barcelonesos. El 18 de setembre d'aquell any, Anna, la seva esposa, vengué el castell de Ciurana.

## Referències

* ↑ Història de Sant Pere Pescador
* ↑ La nissaga dels Caramany a portalgiaroni.cat
* ↑ Ponç de Caramany a geni.com
* ↑ Prelados, Abades mitrados, Dignidades Capitulares y Caballeros de las ordenes militares habilitados por el brazo eclesiastico en las cortes del Principado de Cataluña. Dinastias de Trastámara y de Austria. Siglos XV y XVI (1410-1599). Hidalguia 2001.
* ↑ Satisfacion a las segundas respuestas, que Benito de Sala, y Cella ha dado a las dudas, que han resultado del pleyto prosigue, contra Joseph de Ros, y de Villarach, como a padre y legitimo administrador de sus hijos...

## Enllaços externs

* Personatges il·lustres de l'Alt Empordà