OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Lloveres

Can Lloveres és una casa al nucli de la Jonquera catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici de principis de segle xx que pels seus elements decoratius (formes ondulants, vitralls policroms, i elements ceràmics) denota un cert regust modernista tot i seguir una estructura típicament noucentista. És una casa aïllada de planta rectangular que consta de planta baixa, dos pisos i coberta amb terrassa. L'edifici presenta una acurada articulació dels seus murs exteriors.
A la planta baixa hi han tres grans portes d'arc rebaixat separades per uns panys de mur realitzats amb grans carreus de pedra ben escairats, lleugerament arrodonits en els seus cantons. El primer pis s'organitza a l'entorn d'una elegant tribuna poligonal central, amb sis arcs de mig punt decorats amb vitralls policroms. Al parament de mur d'aquesta tribuna hi ha uns elements ceràmics també policroms que formen dibuixos geomètrics. A banda i banda s'obren dues finestres d'arc rebaixat que donen a dos balcons amb baranes de ferro els quals s'estenen des dels extrems de la façana fins als murs de la tribuna. Al segon pis s'obren unes altres tres finestres: les dels extrems, també amb balcó, corresponen a les dues del primer pis, mentre que la central dona a una petita terrassa amb balustres de pedra, la qual, en estar suportada per la tribuna del primer pis presenta també la seva mateixa forma poligonal. Culminant la construcció un mur tanca la terrassa i que presenta també unes formes geomètriques de clara funció decorativa i on també hi apareixen elements ceràmics policroms.

## Referències

* 1 2 «Can Lloveres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Can Llosas

Can Llosas és una obra eclèctica d'Olot (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa eclèctica ubicada entre el c/Fontanella i la carretera de Santa Pau. Disposa de baixos, planta, pis i golfes. La porta d'ingrés està emmarcada per pilars d'estuc que sostenen un entaulament rectangular amb motius florals i les inicials J.L.L.-R.B. (Juan Llosas i Rosa Badia, pares de Pere Llosas i Badia). La resta de les obertures també disposen d'entaulaments decorats amb fullatges, fruits i petxines. La façana més característica de Can Llosas és la que mira a la carretera de Santa Pau. Cal destacar la gran galeria porxada amb arcs ogivals i els escuts que decoren els angles.

## Història

A Olot, a mesura que avançat el segle xix, i durant tota la seva segona meitat, els mòduls neoclàssics, sense desaparèixer del tot, donen pas a una arquitectura molt més historicista i eclèctica. Es construeixen edificis de diversos estils del passat, reinterpretats a partir d'una sintaxi pròpiament vuitcentista i amb resultats, sovint, d'una innegable qualitat formal i urbana. S'edifiquen edificis d'esbarjo com la plaça de Braus, religiosos com els Escolapis i industrials com la fàbrica Artigas i particulars com Can Vayreda o la Torre del Marquès de Monistrol, avui enderrocada. Durant el primer decenni de la nostra centúria té lloc un "Noucentisme Eclèctic" que accepta els aspectes historicistes del passat i produeix obre d'un gran habilitat compositiva i sovint d'una notable qualitat arquitectònica. Fou aquí la residència de Pere Llosas i Badia.

## Referències

* 1 2 «Can Llosas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 abril 2019].
# Can Roca (Molins de Rei)

Can Roca és una obra de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa pairal amb façana tancada per un barri, única resta de la construcció original. L'estructura és de planta baixa i dos pisos formant 3 cossos verticals els quals acaben, a la part superior, en forma a d'arc de mig punt. La part central té a la planta baixa dos finestres de pedra de caràcter gòtic, geminades i separades per una columneta, i als dos pisos un balcó amb barana de ferro. Els cossos laterals, simètrics, consten de finestres a la planta baixa, balcons al primer pis i ulls de bou al segon. La teulada és de dos aigües perpendiculars a la façana.

## Història

El rei Ferran VII s'hostejà a aquesta casa. Hi ha constància d'aquest fet en un llindar de pedra picada on es llegeix: "FERNANDO VII - MARSO DE 1814". Per altra banda, Can Roca fou bastida com a oficines tècniques pels constructors del pont de Carles III.

## Referències

* 1 2 «Can Roca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Cap de frare (cabota)

Un cap de frare, aixamfranador o broca d'aixamfranar és una eina amb un cap tallant de forma cònica que serveix per aixamfranar forats cilíndrics en fusta, metall o d'altres materials. Sol estar dissenyat per utilitzar amb un trepant (en aquest cas, sovint s'anomena «broca de cap de frare»), però també n'hi ha amb mànec per aixamfranar forats a mà. També existeixen broques cilíndriques que incorporen un cap de frare per tal de fer el forat i l'aixamfranat a la vegada.
Un dels usos més comuns del cap de frare és d'embotir la cabota d'un vis o un cargol. És a dir, per eixamplar la part de dalt del forat on ha d'anar el vis o cargol per tal que hi càpigui la cabota i no sobresurti un cop col·locat. També s'empra per treure la rebava que sovint deixen les broques en foradar el metall.
Segurament, el nom prové de la semblança de l'eina amb alguns barrets portats per membres del clergat, com la birreta.

## Referències

* ↑ «Cap de frare (cabota)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cap de frare». Termcat. [Consulta: 31 desembre 2015].
# Capensibufo rosei

Capensibufo rosei és una espècie d'amfibi que viu a Sud-àfrica.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Minter, L., Channing, A. & Harrison, J. 2004. Capensibufo rosei. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 11 d'abril del 2008.
# Cantó de Sombernon

El cantó de Sombernon és un cantó francès del departament de Costa d'Or, situat al districte de Dijon. Té 28 municipis i el cap és Sombernon.
Els municipis que en formen part són Agey, Ancey, Arcey, Aubigny-lès-Sombernon, Barbirey-sur-Ouche, Baulme-la-Roche, Blaisy-Bas, Blaisy-Haut, Bussy-la-Pesle, Drée, Échannay, Gergueil, Gissey-sur-Ouche, Grenant-lès-Sombernon, Grosbois-en-Montagne, Mâlain, Mesmont, Montoillot, Prâlon, Remilly-en-Montagne, Saint-Anthot, Sainte-Marie-sur-Ouche, Saint-Jean-de-Bœuf, Saint-Victor-sur-Ouche, Savigny-sous-Mâlain, Sombernon, Verrey-sous-Drée i Vieilmoulin.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1957 | Benigne Fournier | RI |
| 1957-1994 | Jacques Mercusot | Divers droite, després UDF-CDS |
| 1994- | Paul Robinat | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 3.852 | 4.312 | 4.153 | 4.698 | 5.409 | 5.854 | 6.721 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Solre-le-Château

El cantó de Solre-le-Château és una divisió administrativa francesa, situada al departament del Nord i la regió dels Alts de França.

## Composició

El cantó de Solre-le-Château aplega les comunes següents :
* Aibes
* Beaurieux (Nord)
* Bérelles
* Bousignies-sur-Roc
* Choisies
* Clairfayts
* Cousolre
* Dimechaux
* Dimont
* Eccles
* Hestrud
* Lez-Fontaine
* Liessies
* Sars-Poteries
* Solre-le-Château
* Solrinnes

## Història

Llista de consellers generals successius :
| Date d'elecció | Identitat | Partit |
| - | Philippe Lety | PS |
| Les dades anteriors no són conegudes. |||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| - | - | - | - | - | 9.111 | 9.120 |
# Carlo Chiappano

Carlo Chiappano (Varzi, Llombardia, 16 de març de 1941 - Casei Gerola, Llombardia, 7 de juliol de 1982) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1962 i 1972. Els seus principals èxits esportius foren la victòria a la Tirrena-Adriàtica de 1969 i una etapa del Giro d'Itàlia del mateix any.
En retirar-se com a ciclista passà a exercir tasques de director esportiu en diferents equips, sempre al voltant de la figura de Giuseppe Saronni, fins al moment de la seva mort, en un accident de cotxe el 1982.

## Palmarès

* 1966
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 1969
** 1r a la Tirrena-Adriàtica
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1963. Abandona
* 1964. 19è de la classificació general
* 1965. 37è de la classificació general. Porta el mallot rosa durant una etapa
* 1966. 31è de la classificació general
* 1967. 49è de la classificació general
* 1968. 73è de la classificació general
* 1969. 32è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1970. 41è de la classificació general
* 1971. 40è de la classificació general
* 1972. Abandona

### Resultats al Tour de França

* 1967. Abandona (8a etapa)
* 1968. 25è de la classificació general
* 1970. Abandona (6a etapa)

## Referències

* ↑ «CHIAPPANO Carlo». [Consulta: 14 novembre 2022].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Carlo CHIAPPANO» (en italià). [Consulta: 14 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Carlo Chiappano a sitiodeciclismo.net
# Carlo Ceresoli

Carlo Ceresoli (Bergamo, 14 de juny de 1910 - Bergamo, 22 d'abril de 1995) fou un futbolista italià de la dècada de 1930.
Durant la seva carrera com a futbolista defensà els colors de l'Atalanta BC, Inter de Milà, Bologna FC, Genoa CFC i Juventus FC.
Fou internacional amb Itàlia, amb la qual disputà 8 partits i participà en el Mundial de 1938 on es proclamà campió.

## Referències

* ↑ Perfil a enciclopediadelcalcio
* ↑ Perfil a national-football-teams.com
* ↑ Perfil a eu-football.info
* ↑ «Perfil a la Federació Italiana». Arxivat de l'original el 2015-02-12. [Consulta: 24 maig 2017].
# Carrer de l'Hospital (Reus)

El carrer de l'Hospital és un carrer de Reus que va des del carrer que surt de les Pescateries Velles fins a la plaça de la Sang, però fins al 1914 començava al carrer de la Presó, i el tram fins a les Pescateries s'anomenava carrer de la Merceria. Durant molts anys s'havia anomenat carrer de Sol i Ortega, en homenatge al polític Joan Sol i Ortega. Al lloc on arriba a la plaça de la Sang hi havia el portal de l'Hospital, d'on sortien els camins cap a Valls i La Selva del Camp, portal que va desaparèixer l'any 1834.
Gras i Elias diu que va ser el primer carrer que l'ajuntament va manar que s'empedrés amb llambordes, l'any 1610, i que altres carrers propers ho van fer també, pagant-se ells els costos.
Porta aquest nom perquè hi havia l'antic hospital de Reus, del que es coneixen les primeres referències de l'any 1244. «En el camí de la Selva del Camp, i prop del Torrent de la Vila (la Riera), va bastir-se fora vila aquest edifici...» Bofarull parla d'un lloc conegut com a «casa de malalts».
Al carrer s'hi troben algunes cases interessants, com la casa nadiua de Sol i Ortega al número 12, o l'edifici eclèctic del número 11, i també l'edifici barroc popular del número 33. És suggerent la Confiteria Padreny, un comerç obert l'any 1815. Per aquest carrer, el dia de Divendres Sant, hi retorna, des de la Prioral de Sant Pere la imatge de Crist, fins a l'església de la Sang, on té lloc a les tres en punt, la cerimònia de les Tres Gràcies.

## Referències

* ↑ Amigó Anglès, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 286. ISBN 8486387655.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. Las calles de Reus. Reus: Imprenta y litografía de Eduardo Navás, 1902, p. 35-36.
* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. Reus: Imp. de la V. é Hijo de Sabater, 1866, p. 448.
* ↑ Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 10. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 49. ISBN 9788409559398.
# Carthage (Texas)

Carthage és una població dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 6.664 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carthage tenia 6.664 habitants, 2.598 habitatges, i 1.771 famílies. La densitat de població era de 244,8 habitants/km².
Dels 2.598 habitatges en un 32,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,9% hi vivien parelles casades, en un 15,4% dones solteres, i en un 31,8% no eren unitats familiars. En el 29,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,43 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 10,9% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 20,9% de 45 a 60 i un 18,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,8 homes.
Entorn de l'11,8% de les famílies i el 13,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carthage». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carthage». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Carthage (Mississipi)

Carthage és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 4.637 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carthage tenia 4.637 habitants, 1.490 habitatges, i 1.065 famílies. La densitat de població era de 191,5 habitants per km².
Dels 1.490 habitatges en un 37,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,8% hi vivien parelles casades, en un 23,6% dones solteres, i en un 28,5% no eren unitats familiars. En el 25,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 11,7% entre 18 i 24, un 28,4% entre 25 i 44, un 18,1% de 45 a 60 i un 15,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.052 $ i la renda mediana per família de 30.069 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.060 $ mentre que les dones 17.280 $. La renda per capita de la població era de 12.986 $. Entorn del 21,5% de les famílies i el 26,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carthage». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carthage». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Casa a la riera de Buscarons, 44 (Canet de Mar)

Casa a la riera de Buscarons, 44 és una obra eclèctica de Canet de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici gran amb planta baixa i pis. Distribució simètrica de la façana. Finestres amb reixes de ferro a la planta baixa i balcons amb barana de ferro i finestres al segon pis. L'acabament amb cornisa i mènsules i coronament de pedra amb barana del mateix material. Al mig hi ha una placa amb una inscripció. Totes les obertures estan remarcades amb petites motllures.

## Referències

* ↑ «Casa a la riera de Buscarons, 44». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Casa a la riera dels Lledoners, 33 (Canet de Mar)

La Casa al torrent dels Lledoners, 33 és un edifici de Canet de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una casa cantonera de planta baixa i dos pisos. La portalada és d'arc de mig punt i té una finestra al costat. Als pisos superiors hi ha sengles finestres. Les obertures són de pedra. Això pel que fa a la façana principal. La façana lateral presenta un balcó i una finestra a cada pis. La teulada és de teula, a una sola vessant.

## Referències

* ↑ «Casa al torrent dels Lledoners, 33». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Cantó de Versalles-2

El cantó de Versalles-2 és un cantó francès del departament d'Yvelines, situat al districte de Versalles. Creat amb la reorganització cantonal del 2015.

## Municipis

* Buc
* Jouy-en-Josas
* Les Loges-en-Josas
* Vélizy-Villacoublay
* Versalles (en part)
* Viroflay

## Referències

* ↑ Décret n° 2014-214 du 21 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département des Yvelines
# Cantó de Vernons

El cantó de Vernons és un cantó francès del departament de l'Ardecha, situat al districte de Tornon. Té 9 municipis i el cap és Vernons.

## Municipis

* Bofres
* Chalencon
* Châteauneuf-de-Vernoux
* Sant Apolinari
* Saint-Jean-Chambre
* Saint-Julien-le-Roux
* Saint-Maurice-en-Chalencon
* Silhac
* Vernons

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1952-19.. | Pierre Delarbre | radical |
| 19..-1994 | Raymond Finiels | Divers gauche, després PS |
| 1994-2008 | Daniel Barral | Divers gauche |
| 2008- | Martine Finiels | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 4.330 | 4.711 | 3.994 | 4.011 | 3.973 | 3.670 | 4.032 |
# Casa Salvador Coll

La Casa Salvador Coll és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge de planta sensiblement rectangular, entre mitgeres en una parcel·la que va de carrer a carrer. Es compon d'un cos principal de planta baixa i tres plantes pis i un cos secundari de planta única. La coberta és plana i accessible des de la caixa d'escala lateral. El cos secundari també és cobert per un terrat que dona al carrer de la Unió. A la part posterior hi ha galeries.
Les parets són de paredat comú i maó. Els forjats són de bigues de fusta i revoltó ceràmic.
La façana principal està composta segons dos eixos i amb obertures decreixents. La planta baixa té dos portals de pedra amb llinda. El primer i segon tenen balcons de llosa de pedra, barana de ferro i obertura amb llinda. El tercer pis té balcons sense volada. L'immoble està coronat per cornises de dimensió creixent a l'altura del forjat de cada planta.
La façana del carrer Unió presenta un portal central, finestres laterals i balustrada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Salvador Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
# Casa de les Punxes (desambiguació)

* No s'ha de confondre amb Casa de la Punxa.
«Casa de les Punxes» té aquests significats:
* Casa Terradas, edifici de Barcelona projectat per l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch
* Casa de les Punxes (Valls), edifici del municipi de Valls (Alt Camp)
* Torre de les Punxes, xalet al veïnat de Sant Pol de Sant Feliu de Guíxols (al Baix Empordà)
# Cascall marí

El cascall marí, rosella marina, trepó marí, cascall banyut, carxofera de prat o ciuró bord (Glaucium flavum) és una planta papaveràcia biennal que es troba a platges, dunes i zones arenoses del Rosselló, les illes Balears, el País Valencià i les comarques costaneres de Catalunya. Les seves flors són de color groc, i es poden veure d'abril a setembre. El seu ús és medicinal (en infusió es considera un antitossiu).

## Etimologia

El nom en llatí flavum vol dir "groc", i es refereix al color de les seves flors.

## Descripció

Té unes fulles de color verd glauc amb molts lòbuls i amb una consistència una mica carnosa. Quan està florida és molt fàcil de reconèixer perquè fa unes grans flors grogues de quatre pètals, amb molts estams amb les anteres grogues. El fruit és una càpsula amb forma de banya, però molt allargada, de fins a trenta centímetres.

## Hàbitat

Solen viure en sòls arenosos, generalment a llocs alterats de les platges. Són plantes lleugerament nitròfil·les, a les quals els sòls amb nitrits no les molesta. Formen part del grup de plantes primeres a colonitzar dunes i roques costaneres, en sòls enriquits pels dipòsits de les marees més intenses. No soporta l'ombra ni els sòls massa humits. Prefereix sòls àcids, amb un pH que pot anar de 4,5 a 7,5, i de moderadament pobres a lleugerament rics. Estima la calor i necessita hiverns suaus per sobreviure. Planta costanera, suporta bé la humitat ambiental.

## Distribució

És present al sud i oest d'Europa, nord-oest d'Àfrica i sud-oest d'Àsia. Als Països Catalans es troba a la Catalunya Nord, Girona, Barcelona, Tarragona, Castelló, València, Alacant i les illes de Cabrera, Eivissa, Formentera, Mallorca i Menorca.

## Ús

De les seves llavors es pot obtenir oli comestible però tradicionalment el cascall marí s'ha usat com a planta medicinal. Així, el seu làtex, de color groc, s'empra com a cataplasma contra les berrugues. El làtex és però tòxic quan s'empassa. En canvi, les infusions de les fulles de la planta s'empren contra la tos. Sembla que el component actiu seria un alcaloide anomenat glaucina, similar a la codeïna. L'aigua de bullir les arrels s'ha emprat popularment contra el dolor de ciàtica i alguns problemes de fetge.

## Referències

* 1 2 3 Cascall marí Herbari Virtual de la Mediterrània Occidental
# Casal dels Coch

El Casal dels Coch és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un casal situat a la cantonada entre el carrer Clivillers i el de Valls Nous. Disposa de planta rectangular, teulat a quatre aigües, baixos i tres pisos superiors. La façana principal, al nord, presenta conc balcons a cada pis distribuïts simètricament, i part dels baixos ocupats per locals comercials. La façana sud està formada per tres registres de galeries cobertes, el primer amb balustrades. Al costat de la porta principal hi ha una placa amb la següent inscripció: "El pintor i prosista Josep Berga i Boix visqué i morí en aquesta casa. 1837-1914".

## Història

L'historiador olotí Joaquim Danés i Torras va realitzar diferents esquemes de la possible planta hipotètica de la vila d'Olot a través dels segles. Cal destacar que el carrer de Clivillers havia estat zona de muralles (el carrer del costat porta el nom evocador de Valls Nous) i fins al segle xviii no va ser urbanitzat. Antigament hi havia diferents masos, situats extramurs, un d'ells La Masó o Sa Masó, propietat dels Marquesos de Vallgornera. L'any 1737, Francisca Bosch de Pla Traver va fer aixecar damunt aquest mas l'actual casal dels Vallgornera.

## Referències

* 1 2 «Casal dels Coch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Cao Fang

    En aquest nom xinès, el cognom és Cao (曹).
Cao Fang, x. 曹芳, py. cáo fāng, wg. Ts'ao-Fang (231-274), nom de cortesia Lanqing (蘭卿, wg. lan-ch'ing) va ser un emperador de Cao Wei (Regne de Wei) durant el període dels Tres Regnes de la Xina. Va retenir el títol de Príncep de Qi (齊王, py. qí wáng, wg. ch'i wang) després d'haver estat deposat per Sima Shi, i aquest és el títol que se'l coneix en els Registres dels Tres Regnes. Era un fill adoptat de Cao Rui (Emperador Ming) s'enraonava de ser net de Cao Zhang, que al mateix temps era el segon fill de Cao Cao i la Princesa Bian.