OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Salvador de Terrades

Sant Salvador de Terrades és una ermita situada al veïnat de muntanya de Cànoves, al terme municipal de Cànoves i Samalús (Vallès Oriental). L'edifici actual data del 1930 i fou construït sota la direcció de l'arquitecte Josep Maria Pericas i Morros. Aquesta està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
S'hi celebra un aplec el primer diumenge d'agost.

## Descripció

Edifici d'una sola nau amb creuer i absis pentagonal. La coberta és composta: el tros de la nau i el creuer és a doble vessant, una en sentit longitudinal i l'altre transversal, i l'absis té cinc vessants que concorren en un sol punt. La façana està emmarcada per una mena de pilastres que acaben en arquets cecs. En el centre hi ha un gran arc apuntat i en el seu interior la porta allindana i tres finestres d'arc apuntat. A banda i banda hi ha dues finestres d'arc rodó. El capcer és un gran arc parabòlic rematat per una creu de pedra. A la dreta, damunt el creuer, hi ha el campanar de paret amb tres obertures d'arc de mig punt. En el creuer i en el centre de l'absis s'obren grans finestres d'arc apuntat.

## Història

L'ermita forma part d'un veïnat de masies cap al vessant meridional del turó del pi novell. Es té constància de l'existència d'una ermita en aquest lloc des de l'any 1226, possiblement fundada pels senyors del castell de Cànoves. L'edifici actual es va aixecar de nou l'any 1930 sota la direcció de l'arquitecte Josep Maria Pericas i Morros. És d'estil neogòtic amb alguns elements del romànic.
L'ermita fou construïda per capritx de Rafael Morató Senesteva, adinerat industrial barceloní amb interessos tèxtils i naviliers. Fou soci de Foment del Treball Nacional i presidí en tres etapes el Reial Club Marítim de Barcelona (1909-15, 1917-19 i 1933-36), del que finalment en fou nomenat President Honorari. Va ser regidor de l’Ajuntament de Barcelona (1930) i va rebre la Placa d’Or del Mèrit Naval. Fou assassinat el 1937 en el context de la Guerra Civil Espanyola.
L'ermita formava part de la seva finca Can Quintana. Acabada la Guerra Civil, la finca passà a mans de la família Volart, qui va fer donació de la capella al Bisbat. Durant el transcurs de l’any 2015, el Bisbat retornà l'ermita a la família Volart.

## Referències

* 1 2 «Ermita de Sant Salvador de Terrades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2013].
# Roure cerrioide

El roure cerrioide o roure català (Quercus cerrioides o Quercus faginea cerrioides) és un arbre caducifoli de la família de les fagàcies. Es considera un creuament entre el roure martinenc (Quercus pubescens o Quercus humilis) i el roure de fulla petita (Quercus faginea) i té uns caràcters intermedis entre aquestes dues espècies. Així, té els lòbuls de les fulles aguts, no obtusos com el roure martinenc ni gairebé punxants com el roure de fulla petita (però regulars com aquest últim), i té les fulles relativament grans (uns 8x5 cm, igual o més grans que el roure martinenc) que sovint romanen tot l'hivern seques a l'arbre (com en el roure de fulla petita).
Al principi les fulles són peludes per la cara inferior, però aviat perden tots els pèls o gairebé tots.
Entre altres comunitats, el trobem a l'alzinar amb roure cerrioide (Viburno tini-Quercetum ilicis subass. cerrioidetosum), per exemple al vessant obac de la serra de Collserola, on aquesta espècie va ser descoberta. La seva àrea de distribució, que no és gaire extensa (és un endemisme ibèric), inclou bona part de l'obaga de la Serralada Litoral catalana, alguns llocs de la Prelitoral fins al nord del País Valencià i s'allarga pel vessant sud del Pirineu cap a l'interior de la península. Acostuma a créixer entre els 0 i els 1.400 metres d'altitud.
* Roure cerrioide a l'hivern, a les Planes (Serra de Collserola)
* Fulles a l'hivern (es mantenen verdes només algunes fulles en llocs favorables i hiverns suaus, com el de 2007)
* Tronc

## Referències

* 1 2 de Bolòs, Oriol [et al.].. Flora manual dels Països Catalans. 2a edició. Barcelona: Pòrtic, 1993. ISBN 84-7306-400-3.
* ↑ «FloraCatalana.net». Arxivat de l'original el 2017-05-05. [Consulta: 16 març 2017].
* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbres dels Països Catalans. 3a edició. Barcelona: Pòrtic Natura, 1994, p. 102-103. ISBN 84-7306-390-2.
* 1 2 3 4 5 6 Masclans i Girvès, Francesc. Guia per a conèixer els arbres. (8a. ed. 1988). Barcelona: Montblanc-Martín/CEC, 1958. ISBN 84-85135-41-5.
* ↑ Folch i Guillèn, Ramon. Vegetació dels Països Catalans. 1986a ed.. Barcelona: Ketres, 1980, p. 541 pàgines + mapa. ISBN 84-85256-62-X.
* ↑ «Banc de dades de biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 16 març 2017].
# SMARTS

SMARTS (de l'anglès Smiles arbitrary target specification) és un llenguatge que permet descriure patrons moleculars fent servir regles que provenen del llenguatge SMILE.

## Descripció

La cerca de subestructures dins d'una molècula és una de les tasques més importants dins la química computacional. Per exemple, per tal de buscar estructures fenòliques, es podria fer servir l'expressió [OH]c1ccccc1 derivada dels SMILE. De fet, pràcticament totes les expressió SMILEs poden ser emprades com a fórmules SMARTS. Fent servir SMARTS, la cerca de subestructures flexibles i eficients es pot fer de manera senzilla i ràpida, alhora que intuïtiva per als químics computacionals.
En el llenguatge SMILES, hi ha dos tipus de símbols: els àtoms i els enllaços. Mitjançant aquests símbols, es pot definir un graf i assignar-hi etiquetes als seus nodes, és a dir, especificar el tipus d'àtom de cada node, i la manera en la qual estan enllaçats entre si. Això també es compleix per al llenguatge SMARTs. D'altra banda, la formulació de les etiquetes dels àtoms i dels enllaços està ampliada per tal d'incloure expressions i operadors lògics. Això permet definir de forma més general les característiques de les molècules.
Exemples:
| C | àtom de carboni alifàtic |
| c | àtom de carboni aromàtic |
| a | àtom aromàtic |
| [#6] | àtom de carboni |
| [Ca] | àtom de calci |
| [++] | àtom amb càrrega +2 |
| [R] | qualsevol àtom en un anell |

## Referències

* ↑ http://www.daylight.com/dayhtml/doc/theory/theory.smarts.html
# Saizo Saito

Saizo Saito (japonès: 斎藤 才三) (Osaka, 24 de setembre de 1908 - Japó, 2004) fou un futbolista japonès que disputà dos partits amb la selecció japonesa.
El maig de 1930, quan Saito era estudiant de la Universitat de Kwansei Gakuin, va ser seleccionat com a equip nacional del Japó per als Jocs del Campionat de l'Extrem Orient de 1930 a Tòquio i Japó va guanyar el campionat. En aquesta competició, el 25 de maig, va debutar contra Filipines. El 29 de maig també va jugar contra la República de la Xina. Va jugar 2 partits amb el Japó el 1930.

## Referències

* 1 2 «Japan National Football Team Database». Arxivat de l'original el 29 de agosto de 2018. [Consulta: 29 agost 2018].
# Sant Joan Evangelista de Teulís

Sant Joan Evangelista de Teulís és l'església parroquial romànica del poble rossellonès de Teulís, a la Catalunya Nord.
És situada a l'extrem nord del petit poble de Teulís, al costat del cementiri municipal (antigament, parroquial).

## Història

Tot i que les referències documentals del lloc de Teulís es remunten fins al 853, la parròquia de Sant Joan Evangelista no apareix dins al 1271, quan l'infant Jaume cedí al vescomte de Castellnou, Guillem de Castellnou, la parròquia de Sant Joan de Teulís.

## L'edifici

Es tracta d'un modest edifici romànica de nau única, amb absis semicircular a llevant reforçat exteriorment per contraforts. El portal, a migdia, és molt senzill, sense timpà ni ornamentació escultòrica. El mur de ponent és coronat per un petit campanar d'espadanya. Tant la nau de l'església com l'arc triomfal presenten un perfil de canó llis lleument apuntat. L'absis conserva l'ara romànica. El conjunt és un edifici rústec, romànic, del segle xi, que en èpoques més tardanes va patir l'obertura de dues capelles laterals, una al nord i l'altra al sud.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Teulís». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Vall 89. Sant Joan Evangelista de Teulís». A: Inventari d'esglésies 3* Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere. «Teulís: Sant Joan Evangelista de Teulís». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «Sant Joan Evangelista de Teulís en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-13. [Consulta: 21 juliol 2016].
# Sant Joan Evangelista de Vilanova de la Ribera

Sant Joan Evangelista de Vilanova de la Ribera és l'església parroquial de la comuna rossellonesa de Vilanova de la Ribera, a la Catalunya Nord.
Està situada al bell mig de la cellera primigènia de la població.
Esmentada des del 996, l'església fou construïda de bell nou el segle xvii, sense que es conservi res de l'església primitiva, presumiblement romànica. Conserva a l'interior dos retaules barrocs del xvii, obra de Llàtzer Tremulles el Vell

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «319. Sant Joan Evangelista de Vilanova de la Ribera». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ «L'església en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-09-18. [Consulta: 11 setembre 2016].
# Sant Joan Evangelista de Puig Otrer

Sant Joan Evangelista de Puig Otrer és la Capella particular de l'explotació agrícola i residència de l'extrem de llevant del terme comunal de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És a llevant de Castell Rosselló, a l'extrem est del terme de Perpinyà, en el puig, explotació agrícola i residència en forma de castell denominat Puig Otrer.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113 - Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 208. Sant Joan Evangelista». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ Sant Joan Evangelista de Puig Otrer en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Joan Evangelista de Perpinyà

Sant Joan Evangelista de Perpinyà, coneguda com la Funerària, és la capella gòtica del Campo Santo de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
Va ser construïda com a capella funerària del claustre - cementiri anomenat amb l'italianisme de Campo Santo, tot i que amb el pas dels segles ha fet també d'església del seminari diocesà i de seu dels Arxius Municipals de Perpinyà.
Està situada en el barri de Sant Joan, al costat mateix de la catedral de Sant Joan Baptista. És a l'angle nord-est del Campo Santo.
És una església gòtica d'una sola nau, capçada a llevant per un absis poligonal també gòtic.

## Bibliografia

* Études roussillonnaises, t.19 : L'ensemble cathédral Saint Jean Baptiste de Perpignan (actes du colloque, 20 mai 2000), 2002
* Gavín, Josep M. «Ros 196. Sant Joan Evangelista». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Vidal, Pierre. Histoire de la ville de Perpignan. Depuis les origines jusqu'au Traité des Pyrénées. París: H. Welter, Éditeur, 1897.

## Referències

* ↑ Sant Joan Evangelista de Perpinyà en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* (francès) Pàgina web amb les diverses esglésies de Perpinyà
# Santa Helena (desambiguació)

«Santa Helena» té aquests significats:
* Biografies:
** Santa Helena de Constantinoble (Drepanum, 248 – 329), primera esposa de Constanci Clor i mare de l'emperador Constantí I el Gran.
** Santa Helena de Valdelateja (s. III - 304), màrtir cristiana, morta amb santa Centola a Valdelateja, prop de Burgos.
* Geografia:
** Santa Helena, illa de l'Atlàntic Sud, a uns 2.800 km de la costa oest de l'Àfrica, pertanyent al Regne Unit.
** Santa Helena de Claret, capella romànica del poble de Claret, pertanyent al terme municipal de Tremp (Pallars Jussà)
** Santa Helena de Rodes, església propera al monestir de Sant Pere de Rodes, al municipi de Port de la Selva (Alt Empordà).
# Santa Giusta

Santa Justa (sard) o Santa Giusta (italià) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 4.408 habitants. Es troba a la regió de Campidano di Oristano. Limita amb els municipis d'Ales, Arborea, Marrubiu, Morgongiori, Oristano, Palmas Arborea i Pau.

## Llista d'Alcaldes

* Salvatore Garau (1953)
* Garau Antonio (1866-1871)
* Maxia Francesco (1871-1875)
* Figus Giovanni (1875-1878)
* Contini Buschettu Giovanni (1878-1881)
* Pinna Agostino (1881-1882)
* Tolu Giovannino (1883-1883)
* Figus Giovanni (1890-1891)
* Figus Giuseppe (1892-1895)
* Figus Giovanni (1896-1897)
* Corrias Eugenio (1897-1914)
* Matta Giovanni (1914-1917)
* Puddu Gavino (1917-1920)
* Scano Vincenzo (1921-1921)
* Piras Salvatore (1922-1927).
* Fracció d'Oristany 1927-1947
* Figus Beniamino (1947-1952)
* Carrus Vincenzo (1952-1956)
* Melis Salvatore (1956-1958)
* Cadoni Pietro (1958-1959)
* Puddu Peppino (1959-1960)
* Garau Daniele (1960-1964)
* Carrus Vincenzo (1964-1970)
* Figus Delio (1970-1975)
* Cannas Bernardino (1975-1980)
* Garau Luigi (1980-1990)
* Melis Tino (1990-2005)
* Figus Antonello (2005)
# Salvador Sunyer i Aimeric

Salvador Sunyer i Aimeric (Salt, Gironès, 1 de febrer de 1924 - 9 de juny de 2017) fou un escriptor i polític català.

## Biografia

Va estudiar el batxillerat elemental, però amb catorze anys deixà l'escola i començà a treballar com a auxiliar a la Farmàcia Ribes de Girona. Entre 1940 i 1955 treballà en els moviments de joventut d'Acció Catòlica, i el 1959 va dirigir l'Agrupació Estil, espai teatral del Patronat Parroquial Saltenc. El 1964 va fer per correu el curs de professor de català de la Junta Assessora d'Ensenyament de Català (JAEC), vinculada a l'Institut d'Estudis Catalans i va treure els títols elemental i mitjà el 1965.
Un cop va obtenir el títol, va treballar per l'ensenyament del català per tota la província de Girona a tots els àmbits educatius, des de l'Escola Normal de Girona a col·legis privats. Fins a la seva jubilació va treballar en la Cambra de Comerç i Indústria de Girona. Durant la transició democràtica va donar diverses conferències i va publicar nombrosos articles sobre el català i la seva problemàtica en l'ensenyament. Fou fundador i secretari del premi Prudenci Bertrana.
A les eleccions generals espanyoles de 1977 fou escollit senador per la província de Girona amb l'Entesa dels Catalans, però va deixar el càrrec el 2 de gener de 1979. Fou diputat al Parlament de Catalunya pel PSC-PSOE a les eleccions de 1980, alhora que és nomenat membre de la Junta Permanent del Català. També fou escollit alcalde de Salt de 1983 a 1991. El 1986 fou nomenat president del Fons Català de Cooperació al Desenvolupament. El 1994 va rebre la Creu de Sant Jordi. És pare del gestor i productor teatral Salvador Sunyer i Bover.

## Obres

* El gran dia de Girona (1959), cantata escrita en commemoració del 150è aniversari dels Setges de Girona amb música de Francesc Civil i Castellví.
* Magdalena penitent (1975), oratori amb música de Francesc Civil i Castellví.
* Deu fer uns dos mil anys (1993), poesia
* Naturàlia (1995), cantata en homenatge a la coral Saba Nova amb motiu del seu XXVè aniversari, amb música de Miquel Sunyer i Bover.
* A la vora del camí (2002), CCG Edicions. Biografia
* Les deixes del Reremús (2012), CCG Edicions. Poesia

## Referències

* 1 2 3 «Mor als 93 anys Salvador Sunyer, exalcalde de Salt». 324.cat, 09-06-2017. [Consulta: 10 juny 2017].
* ↑ «Salvador Sunyer i Aimeric». Biblioteca Pública Iu Bohigas de Salt. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2014. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ «Mor als 93 anys Salvador Sunyer, alcalde de Salt del 1983 al 1991». Ara.cat.
* ↑ «Salvador Sunyer i Aymerich». Ficha del Senador. Senado de España. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ Anton, Jacinto «Programar teatre internacional és un deure nacional». El País, 25-09-2014 [Consulta: 10 octubre 2014].

## Enllaços externs

* LletrA. «Salvador Sunyer i Aimeric». Universitat Oberta de Catalunya i Institut Ramon Llull.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Narcís Devesa i Coll | Alcalde de Salt 1983 - 1991 | Succeït per: Xavier Corominas i Mainegre |
# Santa Magdalena de les Planes

Santa Magdalena de les Planes és una església que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès).

## Descripció

Conjunt de nau i capçalera de diferents èpoques i orientació a l'est.
Les Planes-1: Nau coberta amb volta de canó. Construcció a partir d'un parament de pedres treballades a cops de maceta en fileres. Porta d'arc de mig punt adovellat, al mur sud.
Les Planes-2: Absis de curvatura superior al mig semicercle amb arc presbiteral de mig punt i desviat a causa de la diferent llargada dels murs de la nau, arrenca de dos blocs que per les mides i decoració pertanyen a dos sarcòfags tipus "albat". La construcció és a partir d'un parament de fileres de carreus treballats a punta tant a l'exterior com a l'interior, llevat de les fileres baixes, on el treball és més rústec. L'absis té a l'exterior un sòcol amb bisell a tot vol.

### Notícies històriques

Església no esmentada en l'Acta de Consagració i Donació de la Catedral d'Urgell l'any 839. Està dedicada a Santa Magdalena i es troba al costat de la masia de les Planes de Besora.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* 1 2 «Santa Magdalena de les Planes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Navès
# Santa Maria de Cosprons

Santa Maria de Cosprons és l'església, antigament parroquial, del poble de Cosprons, a la vila de Portvendres, de la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord). En una part de la bibliografia se l'esmenta com a el Sant Crist de Cosprons.
Està situada en el cementiri de Cosprons, al nord-oest del poble, en un nivell lleugerament inferior.
Tot i que el lloc de Cosprons, honor de Collibus profundis, és esmentat des del 1197, l'església de Santa Maria no apareix en un document conegut fins al 1350: el cotlliurenc Perpinyà Raimbau llegà 10 diners a Sancta Maria de Collibus Profundis.
Com la major part d'esglésies romàniques, és un temple no gaire gran, de nau única coberta amb volta de canó capçada a llevant per un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera (n'és la part romànica més ben conservada. Al centre de l'absis es troba una finestra de doble biaix. L'aparell de l'edifici és de llosetes primes trencades, sense desbastar. Al llarg dels segles ha sofert diverses reformes, com ara un porxo davant de la porta d'entrada i una capella al lateral de migdia. La paret nord ha sofert una reforma recent, apujant-ne l'alçada, a més d'afegir-hi un contrafort atalussat. A l'extrem oriental de la nau, damunt del lloc on hi ha, a l'interior, l'arc presbiterial, hi ha una espadanya senzilla.
A migdia s'obre la porta principal, feta de marbre, és d'un sol arc, fet amb dovelles estretes i llargues, amb una decoració molt senzilla a la motllura aixamfranada de l'arc. Damunt de l'arc es veu un lleó o un griu rampant inscrit en baix relleu en un requadre ressaltat en una peça de marbre. Es tracta possiblement d'una obra popular ja dins de la tradició gòtica.
L'aparell de l'església, visible de fa pocs anys, és de pedres petites -sobretot llicorella- sense treballar. Tot plegat porta a datació en el segle xii o XIII. En els muntants de la porta, a part d'uns graffiti del segle xix o XX, hi ha uns dibuixos incisos que poden ser medievals.
S'hi guarda una imatge del Crist de fusta policromada que, segons la llegenda, va ser trobada a la mar.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Portvendres». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 238. El Sant Crist de Cosprons». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Portvendres: Santa Maria de Cosprons». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ Santa Maria de Cosprons a l'ortofotomapa de l'IGN
* ↑ «Goigs al Sant Crist de Cosprons».
# Schubert Gambetta

Schubert Gambetta (Montevideo, 14 d'abril de 1920 - ibídem, 9 d'agost de 1991) va ser un futbolista uruguaià, campió del món amb la selecció nacional del seu país a la Copa del Món de Futbol de 1950.

## Palmarès
### Club

* Campionat uruguaià: 10
    Nacional de Montevideo: 1940, 1941, 1942, 1943, 1946, 1947, 1950, 1952, 1955, 1956.

### Internacional

* Campionat Sud-americà de seleccions:
    Uruguai 1942.
* Copa del Món de Futbol:
    Brasil 1950

## Referències

* ↑ «Uruguay - Record International Players» (en anglès). rsssf.com. [Consulta: 28 agost 2011].
* ↑ «Curiosités, histoire, records» (en francès). contrapie.com. Arxivat de l'original el 2020-10-24. [Consulta: 28 agost 2011].

## Enllaços externs

* Estadístiques a playerhistory.com (anglès)
* Perfil al lloc web del Club Nacional de Football (castellà)
# Santa Cecilia del Alcor

Santa Cecilia del Alcor és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 177 | 184 | 160 | 152 |
# Samea

Samea és un gènere d'arnes de la família Crambidae descrit per Achille Guenée el 1854.

## Taxonomia

* Samea alophalis Hampson, 1912
* Samea antisema (Meyrick, 1886)
* Samea atrichonalis Amsel, 1956
* Samea baccatalis (Hulst, 1892)
* Samea bipunctalis Warren, 1888
* Samea borboraula (Meyrick, 1936)
* Samea calligraphalis (Snellen, 1892)
* Samea calonalis Walker, 1859
* Samea carettalis Schaus, 1940
* Samea castoralis (Walker, 1859)
* Samea choristalis Hampson, 1912
* Samea conjunctalis Möschler, 1890
* Samea delicata Kaye, 1923
* Samea druchachalis Dyar, 1924
* Samea ecclesialis Guenée, 1854
* Samea figuralis Walker in Chapman, 1969
* Samea forsteri (Amsel, 1956)
* Samea mictalis Hampson, 1912
* Samea multiplicalis (Guenée, 1854)
* Samea obliteralis Walker, 1866
* Samea purpurascens Moore, 1877
* Samea similalis Hampson, 1912
* Samea sylvialis (Walker, 1859)

## Espècies antigues

* Samea fumidalis Leech, 1889
* Samea nicaeusalis (Walker, 1859)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 21 març 2019].
* ↑ Pitkin, Brian; Jenkins, Paul. «Samea Guenée, 1854» (en anglès). Butterflies and Moths of the World. Londres: Natural History Museum, 05-11-2004.