OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caseller

Un caseller, conegut més comunament com a taquilla, és un tipus d'armari utilitzat en vestidors i llocs públics, amb caselles o compartiments, sense calaixos ni portes, que permet classificar-hi documents, objectes personals, roba, sacs d'esport, bosses, llibres, cartes, etcètera..
L'armari petit on es deixen els estris personals en un gimnàs, en una escola... (en castellà 'taquilla') és un armariet.
Es fabriquen en blocs d'un o més cossos, que es col·loquen formant bateries de múltiples unitats. Cada cos vertical presenta d'una a sis portes segons les dimensions dels objectes que es pretengui desar en cada compartiment. Els armaris d'una sola porta reben el nom de robers. Disposen de reixetes de ventilació situades a les portes o parets posteriors. Solen ser fabricades en xapa d'acer, plàstic o fusta.
Pel fet que se situen en vestidors o zones comunes, cada porta disposa de pany amb clau, cadenat o panys que funciona amb una moneda o targeta o polsera RFID. Els casellers controlats amb panys que funcionen amb targeta o polsera RFID permeten d'integrar-se al sistema de control d'accés de la instal·lació; L'usuari pot utilitzar la mateixa targeta que fa servir per a entrar. Les taquilles es poden equipar amb subdivisions internes, barres per penjar penjadors, etiqueters i altres accessoris. Les taquilles són habituals en els vestidors d'un balneari, centre esportiu o gimnàs, hospital.

## Notes

* ↑ «Caseller». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Carolina de Waldeck-Pyrmont

Carolina de Waldeck i Pyrmont (14 d'agost de 1748 - Lausana 18 d'agost de 1782), va ser una duquessa consort de Curlàndia i Semigàlia.
Es va casar amb el futur duc de Curlàndia, Peter von Biron, el 15 d'octubre de 1765. Ella era la cinquena filla de Carles August de Waldeck i Pyrmont, i Cristina Enriqueta de Birkenfeld-Bischweiler. La relació entre Carolina i Peter era infeliç, ell va abusar d'ella en estat d'embriaguesa. Carolina i Peter es van divorciar el 15 de maig de 1772.

## Vegeu també

* Llista de les Duquesses de Curlàndia i Semigàlia

## Referències

* ↑ «Genealogia de Waldeck». [Consulta: 3 març 2015].
* ↑ «Christiane Henriette». Genealogia. [Consulta: 3 març 2015].
# Castell de l'Albiol

El Castell de l'Albiol és un antic castell situat al poble de l'Albiol, al Baix Camp, a un turó a uns 866,5 metres d'altitud. Es troba en ruïnes.

## Descripció

Era de grans proporcions i en resten parts de la muralla amb algunes torres quadrades mig enrunades, i les edificacions centrals. En alguns trams de les parets encara es veuen rengles d'una forma de construcció anomenada opus spicatum. Des del cim es pot contemplar una esplèndida panoràmica.

## Història

El castell sarraí fou pres per Guillem de Claramunt poc abans de la presa de Siurana. Segurament era bastit sobre una torre d'observació romana. El 1158 el lloc fou cedit pel comte Ramon Berenguer IV a Joan de Martorell, amb l'encàrrec de reconstruir el castell i amb l'obligació de tenir-lo per l'església de Tarragona. Martorell va cedir els seus drets a l'arquebisbe de Tarragona el 1164 i el bisbe Hug de Cervelló el va cedir a Guerau d'Avinyó que va agafar el nom de Guerau de l'Albiol. El castell fou construït o restaurat el mateix 1164. El 1209, Dalmau de l'Albiol va vendre els seus drets al paborde Ramon de Sant Llorenç, senyor de la Selva del Camp que fou senyor del castell i del terme de l'Albiol fins al segle xviii.
A la Guerra dels Segadors es va ordenar, el 1654, pels castellans la seva demolició, que van fer els selvatans, i només se'n conserva una petita part. D'aleshores data probablement la construcció de l'actual església parroquial de Sant Miquel.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Castell de l'Albiol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012].
# Carrers coberts de Verdú

Carrers coberts de Verdú és una obra de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Els carrers coberts de la vila de Verdú tenen una estreta connexió amb el passat de la vila com a vila closa i emmurallada. Aquests vestigis medievals ens remeten a un tipus d'urbanisme on l'espai s'havia d'aprofitar molt i sovint els primers pisos de les cases es construïen damunt del mateix carrer. D'altra banda, aquestes estructures cobertes permetien crear espais públics, aixoplugats en cas de pluja, on celebrar mercats i fires. Arquitectònicament aquests carrers es caracteritzen per ser successions d'embigats superiors que uneixen diversos arcs de mig punt seqüencials al llarg del carrer cobert. El fet que es conservin aquests arcs també porta a pensar que podien haver fet la funció d'entrades de la vila closa de Verdú.

## Referències

* ↑ «Carrers coberts de Verdú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Casa Cristau

La Casa Cristau és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat en una cantonada, a davant del col·legi Escolàpies, de planta baixa, dos pisos i golfes amb coberta terrassada. La planta baixa té un encoixinat de pedra, d'uns setanta centímetres d'alçada. Dues grans obertures donen accés al local comercial de la planta baixa. Els dos pisos superiors segueixen la mateixa estructura. Una balconada correguda, suportada per mènsules la del segon pis, amb dues obertures amb un guardapols suportat per uns capitells decorats amb fulles d'acant i decoració floral. La planta golfes té com a obertures, petites galeries amb tres arcs de mig punt, decorades amb un petit guardapols ondulat, i amb un ampit a la base de la finestra. Pel que fa a la façana lateral, es repeteix la decoració de guardapols a les obertures. Els dos pisos superiors tenen cinc finestres cadascun, algunes de les quals cegades, i a la planta golfes trobem petites finestres en arcs de mig punt, amb l'ampit i el guardapols decoratiu.

## Referències

* ↑ «Casa Cristau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Centre Federal de les Societats Obreres de Barcelona

Centre Federal de les Societats Obreres de Barcelona fou una organització obrerista de caràcter sindical creada a Barcelona el 1869 com a successora de la Direcció Central de les Societats Obreres de Barcelona. Entre l'abril i setembre de 1869 van aplegar una mitjana de 31 societats amb 4.426 federats. Organitzà el Primer Congrés Obrer estatal per a constituir la FRE de l'AIT a Barcelona el juny de 1870, de la qual formà part com a secció barcelonina. Els principals caps foren Rafael Farga i Pellicer i Pau Alsina. Publicà el periòdic La Federación (1869-1873).

## Referències

* ↑ «Centre Federal de les Societats Obreres de Barcelona». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ «1870 Primer congrés obrer i fundació a Barcelona la Federació Regional de l'AIT». Llibertat.cat. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ Martínez de Sas, María Teresa. Diccionari biogràfic del moviment obrer als Països Catalans. L'Abadia de Montserrat, 2000, p. 92,116,533,975. ISBN 978-84-8415-243-9.
* ↑ Plana i Gabernet, Gabriel. Josep Roca i Galès. Cossetània Edicions, 2007, p. 36. ISBN 978-84-9791-290-7.
# Carrereta

Una carrereta és un vehicle de fusta que consisteix en una caixa muntada sobre quatre rodes plenes i que empraven els margers per construir fonts de mina mitjançant la tècnica de la pedra seca.

## Mides i pes

La carrereta sol tenir una llargària d' 1,30 m i una amplària de 70 cm, pel cap baix. El pes sempre és superior als 8 kg.

## Material

Els materials de la carrereta són sobretot la fusta i el metall en els reforços.

## Ús

La carrereta s'empra per transportar pedres i terra per dins la galeria oberta en la construcció d'una font de mina i l'empeny o estira una persona.

## Referències

* ↑ Alomar Canyelles et al., Guillem. La pedra en sec. Materials, eines i tècniques tradicionals a les illes mediterrànies. Palma-Palerm: Consell Insular de Mallorca FODESMA- Officine Grafiche Riunite, 2002 [Consulta: 14 juny 2017]. Arxivat 2017-07-31 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* La pedra en sec
# Bussières (Costa d'Or)

Bussières és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 40 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Bussières era de 40 persones. Hi havia 16 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 19 habitatges, 16 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 19 habitatges eren cases. Tots els 16 habitatges principals que hi havia estaven ocupats pels seus propietaris; 2 tenien quatre cambres i 14 en tenien cinc o més. 11 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 6 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Bussières el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 26 persones, 15 eren actives i 11 eren inactives. De les 15 persones actives 14 estaven ocupades (9 homes i 5 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 11 persones inactives 2 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Bussières hi havia 4 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 468 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Bussières a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Bussières a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Fukomys ilariae

Fukomys ilariae és una espècie de mamífer rosegador de la família de les rates talp. Es creu que és oriünda de Shabeellaha Hoose (Somàlia). Fou descrita a partir d'un exemplar que s'havia conservat durant gairebé un segle al Museu Cívic de Zoologia de Roma sense que els científics s'adonessin que es tractava d'una espècie a part. A diferència de les altres rates talp, F. ilariae té les urpes curtes i corbes, cosa que suggereix que podria viure principalment sobre les roques en lloc de sota terra.
El seu nom específic, ilariae, és en honor de la periodista italana Ilaria Alpi, que el 1994 fou assassinada a Mogadiscio juntament amb el seu càmera, Miran Hovratin, quan investigaven el transport de productes tòxics entre Somàlia i Itàlia.

## Referències

* ↑ Formica, F. «Il ratto-talpa somalo scoperto due volte» (en italià). National Geographic Italia, 07-07-2011. Arxivat de l'original el 31 de desembre 2014. [Consulta: 31 desembre 2014].
* ↑ Gippoliti, S.; Amori, G «A new species of mole-rat (Rodentia, Bathyergidae) from the Horn of Africa» (PDF) (en anglès). Zootaxa, 2.918, 2011, pàg. 39-46.
# Eumachia (cràter)

Eumachia és un cràter amb coordenades planetocèntriques de 2.98 ° de latitud nord i 319.96 ° de longitud est, sobre la superfície de l'asteroide del cinturó principal (4) Vesta. Fa 25.78 de diàmetre. El nom fa referència a Eumàquia (fl. segle I), sacerdotessa i gran empresària de Pompeia, i va ser adoptat com a oficial per la UAI el 21 de novembre de 2012.

## Referències

* ↑ "Eumachia (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Lefkowitz, Mary R.; Fant, Maureen B. Johns Hopkins University Press. Women’s Life in Greece and Rome: A Source book in Translation, 2005.
# Menjamel de celles canyella

El menjamel de celles canyella (Melidectes ochromelas) és un ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes de Nova Guinea, des de la Península de Doberai fins als districtes sud-orientals.

## Referències

* ↑ «Menjamel de celles canyella». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
# Miniperla japonica

Miniperla japonica és una espècie d'insecte pertanyent a la família dels pèrlids i l'única del gènere Miniperla.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Mitsuoka Ryoga

El Mitsuoka Ryoga (光岡・リョーガ/凌駕, Mitsuoka Ryōga) és un automòbil de la marca japonesa Mitsuoka produït entre els anys 1998 i 2004 en dues generacions. La primera generació va estar basada en el Nissan Primera i la segona, en el Nissan Sunny. El Ryoga es comercialitzà en versió sedan i station wagon. Les dues generacions del model es van comercialitzar amb dos nivells: el Royal, que feia de bàsic i el Deluxe, superior a l'anterior.

## Primera generació (1998-2001)

La primera generació del Ryoga es presentà l'any 1998 i es va fer sobre la base del Nissan Primera de segona generació. Com el seu equivalent de Nissan, el Ryoga fou comercialitzat amb carrosseria sedan i station wagon. El Ryoga de primera generació va ser equipat amb una motorització de 1800 i 2000 centímetres cúbics, amb una transmissió manual de cinc velocitats, automàtica de quatre i una CVT de sis. El gener de 2001, Mitsuoka va deixar de comercialitzar aquesta generació degut a que Nissan aturà la producció del Primera.

## Segona generació (2001-2004)

La segona generació del Mitsuoka Ryoga va estar basada en el Nissan Sunny de novena generació. El Ryoga II anava equipat amb un motor de 1500 i un de 1800 CC; mentres el de 1500 CC anava amb una transmissió manual de cinc velocitats o automàtica de quatre, el 1800 només podia equipar una caixa CVT. L'any 2004, l'últim de producció del model, Mitsuoka va traure al mercat dos edicions limitades del model: la Soft Leather Edition i la Final Model Edition. Amb la fi de la producció del Sunny el 2004, Mitsuoka va haver de deixar de vendre definitivament el Ryoga el mateix any.

## Referències

* 1 2 «Mitsuoka Ryoga». avtomarket. [Consulta: 27 juny 2014].
* ↑ «Mitsuoka Ryoga». Amayama. Arxivat de l'original el 11 d’abril 2014. [Consulta: 27 juny 2014].
* ↑ «Mitsuoka Ryoga (Мицуока Рёга)». [Consulta: 27 juny 2014].
* ↑ «Mitsuoka Ryoga catalog». GooNetExchange. [Consulta: 30 juny 2014].
# Mitsuoka Ray

El Mitsuoka Ray (光岡・レイ/麗, Mitsuoka Rei) és un model d'automòbil kei car de la marca japonesa Mitsuoka produït durant tres generacions entre els anys 1996 i 2004. La marca es basà en el disseny i l'estil del Wolseley Hornet i Riley Elf, produïts entre 1961 i 1969 i que alhora estaven basats en el BMC Mini. L'empresa Mitsuoka va descriure el Ray com "una flor digna i agraciada".

## Primera generació (1996-1999)

La primera generació del Mitsuoka Ray va fer-se sobre la base del Autozam-Mazda Carol de tercera generació. Aquesta generació fou l'única del model amb carrosseria de tres portes. El Ray MK I estava equipat amb una motorització de benzina de 657 centímetres cúbics, només amb tracció al davant i amb opció de transmissió manual de cinc velocitats o automàtica de tres. Els nivells d'acabats a la venda eren el Basic i el Deluxe. La comercialització del model va finalitzar quan Mazda deixà de produir el Carol de tercera generació.

## Segona generació (1999-2002)

La segona generació del Mitsuoka Ray es presentà l'any 1999 sobre la plataforma del Mazda Carol de quarta generació que alhora era el Suzuki Alto de cinquena generació rebatejat com a fruit d'un acord entre les dues marques. Aquesta segona generació, a diferència de la primera, es va comercialitzar amb opció de carrosseria amb tres o cinc portes. El Ray MK II equipava una motorització de benzina de 657 CC amb tracció al davant i una caixa de transmissió automàtica de tres velocitats. L'any 2002, Mitsuoka va interrompre la comercialització d'aquesta genercació per traure la tercera al mercat, basada en altre model.

## Tercera generació (2002-2004)

La tercera i darrera generació del Mitsuoka Ray va agafar com a base el Daihatsu Mira Gino, un model d'aparença estètica retro, estant disponible només amb carrosseria de cinc portes. La comercialització d'aquesta tercera generació va començar el 2002 i durà fins al 2004. El Ray MK III equipava un motor de benzina de 659 CC, amb només tracció al davant i una única caixa automàtica de quatre velocitats. El model es va deixar de comercialitzar definitivament per Mitsuoka l'any 2004 degut a que Daihatsu aturà la producció del Mira Gino, la base per al Ray MK III.

## Referències

* ↑ «Ray». Arxivat de l'original el 26 de gener 2020. [Consulta: 25 setembre 2020].
* ↑ «Ugliest Cars in Britain». Arxivat de l'original el 3 setembre 2014. [Consulta: 26 juny 2014].
* ↑ «History of MITSUOKA». Mitsuoka. Arxivat de l'original el 29 juliol 2014. [Consulta: 25 juny 2014].
* 1 2 3 «MITSUOKA RAY». GooNetExchange. [Consulta: 25 juny 2014].
* ↑ https://carfromjapan.com/es/specifications/mitsuoka/ray/5819676c2afaa2c4b2878064
# Menéndez

Menéndez és el nom dels següents personatges:
* Agustín Menéndez Campiña (Candás, 1968), futbolista asturià
* Alfonso Menéndez Vallín (Avilés, Astúries, 1966), tirador amb arc asturià
* Antonio Menéndez González (Cangas del Narcea, 1946), ciclista asturià
* Artur Menéndez Aleyxandre (Barcelona, 1899 - 1984), compositor, crític i musicògraf barceloní
* Aurelio Menéndez Menéndez (Gijón, Astúries, 1927), jurista i polític espanyol
* Benjamín Menéndez Navarro (Avilés, Astúries, 1963), pintor, escultor i ceramista espanyol
* Diego Catalán Menéndez Pidal (Madrid, 1928 - 2008), filòleg i investigador espanyol
* Elvira Menéndez de Melanda (~996 - 1022), reina consort de Lleó (~1010-1022), filla de Menendo González, comte de Galícia i comte del primer comtat de Portugal
* Emilio Menéndez Pallarés, advocat i llicenciat en filosofia i lletres espanyol, Gran Mestre del Gran Orient Espanyol (1901-1904) i diputat republicà
* Emilio Menéndez del Valle (Madrid, 1945), advocat i polític espanyol
* Faustino Menéndez Pidal de Navascués (Saragossa, 1924), heraldista aragonès
* Herminio Menéndez Rodríguez (Candás, 1953), piragüista espanyol
* Jordi Menéndez i Pablo (Barcelona, 1956), polític i gestor públic català
* José Manuel Menéndez Erimia (Avilés, 1971), futbolista asturià que ocupa la posició de migcampista
* Juanjo Menéndez (Madrid, 1929 – 2003), actor espanyol
* Júlia Menéndez i Ortega (Barcelona, 1985), jugadora d'hoquei sobre herba en la posició de migcampista
* Luís Menéndez Maseras (segle XX), militar manresà
* Marcelino Menéndez Pelayo (Santander, 1856 - 1912), polígraf i erudit espanyol
* Osleidys Menéndez Sáez (Martí, província de Matanzas, Cuba, 1979), atleta cubana
* Ramón Menéndez Pidal (La Corunya, 1869 - Madrid, 1968), filòleg, historiador, folklorista i medievalista espanyol
* Teodomiro Menéndez (Oviedo, 1879-Madrid, 1978), polític socialista i sindicalista asturià
* Vicente Menéndez Santarúa (Carreño, Astúries, 1936), pintor i escultor espanyol
# Mensari

Mensari o Mensulari o Numulari (plurals llatins Mensarii, Mensularii, Numularii), va ser el nom que es va donar als banquers públics a Roma, nomenats per l'estat i diferents dels argentari que eren banquers comuns i feien negocis per compte propi.
Els mensaris (mensarii) tenien els seus bancs (mensae) a l'entorn del fòrum i oferien diners a les persones que els podien garantir. Apareixen per primer cop l'any 352 aC quan els plebeus estaven carregats de deutes i havien d'obtenir diners de nous creditors per pagar als antics, i així s'arruïnaven completament. Segons Titus Livi, els cònsols, buscant solucions per declarar d'interès públic l'extinció dels deutes, van nomenar a cinc persones per l'administració dels diners i els van anomenar mensarii. Els mensarii van rebre instruccions d'acceptar els ramats o la terra en garantia i amb un valor just. En els primers temps es designaven per casos d'emergència o davant d'una crisi financera, i portaven el nom de quinqueviri mensarii o 'trumviri mensarii, si se'n nomenaven tres. També complien altres funcions com a responsables de la banca estatal.
Els mensularii o numularii sembla que tenien unes funcions diferents a les dels mensarii. El títol estava reservat als funcionaris estatals de la casa de la moneda, i no als banquers. Eren els que distribuïen les monedes acabades d'ancunyar entre la gent, però com que disposaven de grans quantitats de diners, van anar actuant també com a banquers, fent préstecs i concedint crèdits. Segons el Digest, els mensarii, els mensularii i els numularii van acabar realitzant les mateixes funcions, i van ser assimilats als argentarii. Amb l'Imperi els mensarii van passar a dependre del prefecte de la ciutat i van formar una corporació. A les províncies depenien del governador. Se sap que hi havia mensarii diverses parts de l'Imperi i Ciceró esmenta els de Temnos a l'Àsia Menor, on diu que eren nomenats pel poble.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Argentarii». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 15 abril 2022].
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, VII, 21
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXII, 60; XXIII, 21, 6