OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric II de Navarra

Enric II de Navarra (Sangüesa, Navarra, 1503 - Pau, 1555) fou rei de Navarra, copríncep d'Andorra, comte de Foix i Bigorra i vescomte de Bearn i Marsan (1517-1555).

## Orígens familiars

Fill dels reis de Navarra Joan III Albret i Caterina I de Navarra, nasqué el 24 d'abril de 1503.

## Ascens al tron navarrès

El 1517, a la mort de la seva mare, va recollir la seva herència i no va tardar a iniciar negociacions amb Carles I per la restitució completa del Regne de Navarra, a Noyon el 1516, i a Montpeller el 1518, sense èxit, fins que el 1521 va decidir anar a la guerra i va obtenir el suport del rei de França. Tropes franceses enviades pel rei Francesc I de França, on destacaven les comandades per André de Foix, van entrar a Navarra i van ocupar Pamplona però els ocupants, en lloc de fer-ho en nom d'Enric II, ho feren pel rei de França. Els navarresos es van oposar als francesos. Les tropes franceses van ser derrotades a Logronyo i Noain al juny del 1521 per les tropes espanyoles, molt superiors en nombre amb la pèrdua de 5.000 homes en la que André de Foix va ser ferit i fet presoner, i els castellans van entrar a Pamplona, conquerint altre cop l'Alta Navarra, si bé la Baixa Navarra (la part més enllà dels Pirineus, i situada avui en dia en territori fracès) fou evacuada per motius de seguretat i en aquesta part és on va conservar el títol Enric II.
Es va construir a la Baixa Navarra la fortalesa de Navarrenx, per fer front a un eventual atac castellà i es van plantejar opcions diplomàtiques, com el casament de la filla i hereva d'Enric, Joana, amb Felip, fill i hereu de Carles I, opció que va fracassar per l'oposició del rei de França.
El 1525, combatent per França, fou fet presoner a Pavia, però es va poder escapar.

## Núpcies i descendents

El 24 de gener de 1527 es va casar a Saint-Germain-en-Laye, prop de París, amb Margarida d'Angulema, filla de Carles IV d'Angulema i Lluïsa de Savoia, i germana de Francesc I de França. D'aquesta unió nasqueren:
* la infanta Joana III de Navarra (1528-1572), reina de Navarra
* l'infant Joan de Navarra (v 1530-?), mort jove
Va morir a Pau el 29 de maig de 1555 i el va succeir la seva filla Joana III de Navarra, coneguda per Joana d'Albret.

## Referències

* ↑ Boissonnade, Prosper. Histoire de la reunion de la Navarre a la Castille. - (1479-1521) (en francès). Prosper Boissonnade, 1893, p. 549.
* 1 2 Oca y Merino, Esteban. Historia de Logroño (en castellà). Establecimiento Tip. de los Hijos de Merino, 1914, p. 79.
# Enric II de Brabant

Enric II de Brabant (1207–1248), va ser duc de Brabant des de 1235 fins al 1248. Era el fill d'Enric I, primer duc de Brabant, i de Matilde de Boulogne.
Acabat de néixer, va ser promès amb una filla de Felip de Suàbia, rei dels Romans i competidor d'Otó IV de Brunswick. El seu pare el va donar com a ostatge en diverses ocasions, i apareix en les cartes i diplomes al costat del seu pare des 1221. Va ser nomenat cavaller el 1226. El 1228, es va distingir en una campanya contra l'arquebisbe de Colònia.
Va succeir al seu pare el 1235. El 1237, va participar en la guerra entre el bisbe de Lieja i la família de Limburg, i després en les lluites de poder que es van desfermar després de la mort del bisbe per l'elecció del seu successor. La guerra va acabar el 1243. Després d'aquesta data, no va tenir més intervenció en els assumptes de l'Imperi, dedicant-se a la gestió del seu ducat.
Enric II va ser enterrat amb la seva segona esposa Sofia de Turíngia, en un mausoleu en el cor de l'església de l'abadia cistercenca de Villers-en-Brabant. El va succeir el seu fill Enric III.

## Matrimoni i fills

Es va casar abans de 1215 amb Maria de Hohenstaufen (1201 † 1235), filla de Felip de Suàbia, Rei dels Romans i d'Irene Àngel. Van ser pares de:
* Enric III (+ 1261), duc de Brabant;
* Felip, va morir jove;
* Matilde (nascuda el 1224, va morir el 1288), es va casar el 1237 amb Robert I de França (nascut 1216, mort 1250), comte d'Artois, i el 1254 amb Guiu III de Châtillon (+ 1289), comte de Saint Pol;
* Beatriu (1225 † 1288), es va casar el 1241 amb Enric Rspe (+. 1247), Landgravi de Turingia i rei dels Romans, i el 1247 amb Guiu III de Dampierre (1224 † 1251), comte de Flandes pel matrimoni amb Margarita II de Flandes;
* Maria (nascuda 1226, morta 1256), casada el 1254 amb Lluís II de Baviera (nascut el 1229, va morir 1294), duc de Baviera;
* Margarida (d. 1277), abadessa de Herzogenthal.
Vidu, es va tornar a casar el 1240 amb Sofia de Turíngia (nascuda 1224, morta 1275), filla de Lluís IV, landgrave de Turingia i d'Isabel d'Hongria. Van ser pares de:
* Enric I (nascut el 1244, va morir el 1308), Landgravi de Hesse, tronc de la casa de Hesse;
* Elisabeth (va néixer el 1243, va morir el 1261), es va casar en 1254 amb Albert I (nascut en 1236, va morir 1279), duc de Brunswick-Lüneburg.

## Referències

* ↑ Wauters, Alphonse. «Henri II». A: Académie royale de Belgique. Biographie Nationale de Belgique (en francès). vol. 9. Brussel·les: Bruylant-Christophe, 1886-1887, p. 123-137.
# Emilià

«Emilià» té aquests significats:
* Onomàstica:
* Emilià fou el fill de Luci Emili Paul·le Macedònic, que fou adoptat per Publi Corneli Escipió (el fill de l'Africà) i va prendre el nom de Publi Corneli Escipió Emilià Africà.
* Marc Emilià, emperador romà.
* Emilià Alexandrí, emperador romà
* Emilià, metge romà
* Emilià de Nicea, epigrammatic grec.
* Emilià-romanyol, llengua romànica parlada al nord-oest d'Itàlia.
# Erdita

L'erdita és un mineral de la classe dels sulfurs. Va ser anomenada en honor de Richard Clarkson Erd (1924-2008), mineralogista estatunidenc del Servei Geològic dels Estats Units, que havia sintetitzat la substància prèviament.

## Característiques

L'erdita és un sulfur de fórmula química NaFeS₂·2H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Apareix en fines masses granular i impures de fibres diminutes; els cristalls individuals, de fulla fina, arriben a 1 mm de longitud. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'erdita pertany a «02.FD - Sulfurs d'arsènic amb O, OH, H₂O» juntament amb els següents minerals: quermesita, viaeneïta, coyoteïta, haapalaïta, val·leriïta, yushkinita, tochilinita, wilhelmramsayita, vyalsovita i bazhenovita.

## Formació i jaciments

L'erdita va ser descoberta al Coyote Peak, al comtat de Humboldt (Califòrnia, Estats Units), on es troba en abundància, típicament associada amb altres sulfurs i magnetita de gra fi, en segregacions discretes i tardanes dins d'un diatrema màfic alcalí. També ha estat descrita al massís de Lovozero (Rússia) en pegmatites en nefelina sienita i en dos indrets del Quebec.

## Referències

* 1 2 3 «Erdite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Eedite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 8 de maig 2019. [Consulta: 9 juliol 2018].
# Eroles (Ribagorça)

Eroles és un despoblat situat a la comarca de la Ribagorça, al municipi d'Isàvena.

## Referències

* ↑ Laglera, Cristian. «DESPOBLADOS EN HUESCA». [Consulta: 19 agost 2021].
# Emmanuel Petit

Emmanuel Petit (Dieppe, Sena Marítim, 22 de setembre del 1970) és un exfutbolista professional francès, que va destacar com a migcampista. Va ser jugador de diversos clubs europeus, així com de la selecció de futbol de França.

## Trajectòria

Petit és recordat pel seu gol amb la selecció francesa contra el Brasil (3-0), en la final del Mundial de França 1998. Dos anys després, Petit va guanyar l'Eurocopa de 2000 a Bèlgica i els Països Baixos.
Com a jugador de club, en canvi, va perdre dues finals: la Recopa d'Europa del 1992 i la Copa de la UEFA del 2000. Després de guanyar la lliga i la copa de França amb l'AS Monaco, Petit va fitxar per l'Arsenal FC de Londres, on va aconseguir la copa i la lliga.
Posteriorment va passar a formar part de les files de l'FC Barcelona on no va arribar a triomfar, per a ser traspassat al Chelsea FC anglès on va acabar la seva carrera com a futbolista.

## Internacional

Va ser internacional amb la selecció de futbol de França en 63 partits marcant sis gols.

### Participacions en Copes del Món

Va ser internacional amb la selecció de futbol de França en 63 partits marcant sis gols.
| Mundial | Seu | Resultat |
| Copa Mundial de Futbol de 1998 | França | Campió |
| Copa Mundial de Futbol de 2002 | Corea del Sud i Japó | Primera fase |

## Clubs

| Club | País | Any |
| AS Mònaco | França | 1988-1997 |
| Arsenal FC | Anglaterra | 1997-2000 |
| FC Barcelona | Espanya | 2000-2001 |
| Chelsea FC | Anglaterra | 2001-2004 |

## Palmarès
### Campionats nacionals

| Títol | Club | País | Anyo |
| Copa de França | AS Monaco | França | 1991 |
| Ligue 1 | AS Mònaco | França | 1997 |
| FA Premier League | Arsenal FC | Anglaterra | 1998 |
| FA Cup | Arsenal FC | Anglaterra | 1998 |

### Copes internacionals

| Títol | Club | País | Anyo |
| Copa Mundial de Fútbol | Selecció francesa | França | 1998 |
| Eurocopa | Selecció francesa | Bèlgica i Països Baixos | 2000 |
(*) Incloent la Selecció

### Distincions individuals

| Distinció | Any |
| Legió d'honor | 1998 |

## Referències

* ↑ Dades estadístiques sobre Emmanuel Petit a soccerbase.com
* ↑ «Barcelona Statistics». WorldFootball.net. [Consulta: 24 octubre 2013].
* ↑ «Petit quits France with Santini blast». ESPN, 08-09-2003 [Consulta: 6 agost 2014].
* ↑ Partits internacional a rsssf
* ↑ «France honors World Cup winners – Government gives Legion of Honor to players, coaches». CNN/SI, 01-09-1998 [Consulta: 20 juliol 2006]. Arxivat 4 de juny 2011 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-06-04. [Consulta: 10 febrer 2018].
* ↑ «Décret du 24 juillet 1998 portant nomination à titre exceptionnel». JORF, 1998, 170, 25-07-1998, pàg. 11376. PREX9801916D [Consulta: 10 març 2009].
# Emmanuel Okala

Emmanuel Okala (Onitsha, 17 de maig de 1951) fou un futbolista nigerià de la dècada de 1970.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Nigèria.
Pel que fa a clubs, destacà a Enugu Rangers.

## Referències

* ↑ Emmanuel Oguajiofor Okala - International Appearances
* ↑ Emmanuel Okala a National-Football-Teams.com (anglès)
# Ernst Ludwig Uray

Ernst Ludwig Uray (Schladming, 26 d'abril de 1906 - Tamsweg, 6 d'abril de 1988) va ser un compositor austríac.
El seu pare Ludwig Uray (1867-1937) era magistrat i autor de lieder i operetes. Ernst Ludwig estudià piano en l'Acadèmia de Viena i teoria amb Joseph Marx. Entre 1938 i 1945 fou professor de teoria musical. Va treballar en una emissora de ràdio vienesa i, des de 1946, a Ràdio Graz com a director de la secció musical. Va guanyar diversos premis, entre ells un per la seva producció de lieder. Des de 1961 fou president de l'Associació de Músics Estirians.
Va compondre dos melòlegs (1948) i música per la ràdio i cinema; una simfonia (1552/53) i diverses obres simfòniques i corals, així com música de cambra i uns 60 lieder. Publicà articles en diversos diaris.

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clásica, vol. IV, pàg. 1493. (ISBN 84-7291-226-4)
# Escleroci

Un escleroci (en llatí i en anglès: sclerotium (plural sclerotia)) és una massa compacta d'hifes del fong endurides que contenen reserves alimentàries. Els esclerocis són estructures de resistència que ajuden a sobreviure a condicions ambientals extremes, o en el cas de fongs que infecten plantes anuals, a sobreviure a l'hivern. En alguns fongs superiors com la banya del sègol, els esclerocis se separen i romanen inactius fins que tornen les condicions favorables de creixement a la primavera. Altres fongs fitopatògens com els del gènere Sclerotinia també tenen esclerocis.
En Claviceps purpurea, l'escleroci és una massa fosca de micelis que substitueix els grans que s'han vist infectats pel fong patogen Els esclerocis contenen alcaloides que, quan es consumeixen poden causar la malaltia de l'ergotisme.
Els esclerocis s'assemblen als cleistotecis en morfologia i control genètic del seu desenvolupament.

## Referències

* ↑ Haarmann T, Rolke Y, Giebert S, Tudzynski P.. Ergot: from witchcraft to biotechnology. 10, 2009, p. 563–77. DOI 10.1111/j.1364-3703.2009.00548.x.
# Escut antic del Pont de Suert

Antic escut municipal del Pont de Suert, a l'Alta Ribagorça. El Pont de Suert no té encara escut municipal normalitzat, per la qual cosa hauria de fer servir, oficialment, el de Catalunya.

## Descripció heràldica

Partir; primer, d'or, una àguila bicèfala, de sable, codonada d'or, carregada d'un escudet d'or amb tres palles de gules; segon, d'or, quatre pals vermells.

## Bibliografia

* BASSA I ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.

## Vegeu també

* Escuts d'armes antics de l'Alta Ribagorça
# Escut antic de Vilamitjana

Antic escut municipal de Vilamitjana, al Pallars Jussà. Perdé la seva vigència el 1972, amb l'agregació de l'antic terme de Vilamitjana a Tremp. Més endavant, el 1991, Vilamitjana recuperà un símbol oficial propi, en constituir-se en entitat municipal descentralitzada i crear un escut nou, adaptat a la normativa vigent a Catalunya sobre els símbols oficials.

## Descripció heràldica

D'or, quatre pals vermells; en cap, el nom del poble.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Millà, 1968.
# Escut antic de la Pobleta de Bellveí

Antic escut municipal de la Pobleta de Bellveí, al Pallars Jussà. Perdé vigència el 1970, en ser agrupats els antics termes de Mont-ros i la Pobleta de Bellveí al municipi de la Torre de Cabdella.

## Descripció heràldica

D'argent, Sant Feliu amb la palma del martiri, de colors naturals.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Millà, 1968.
# Escut antic de Vilaller

Antic escut municipal de Vilaller, a l'Alta Ribagorça. Fou substituït per l'escut actual el 21 d'octubre del 1991.

## Descripció heràldica

D'atzur, un cérvol saltant d'argent.

## Vegeu també

* Escut de Vilaller
* Escuts d'armes antics de l'Alta Ribagorça

## Bibliografia

* BASSA I ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escut antic de Suterranya

Antic escut municipal de Suterranya, al Pallars Jussà. Perdé la seva vigència el 1973, amb l'agregació de l'antic terme de Suterranya a Tremp.

## Descripció heràldica

D'or, quatre pals vermells; en cap, el nom del poble.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Millà, 1968.
# Esquinita-(Y)

L'esquinita-(Y) és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de l'esquinita. El nom prové del grec αισχύνη (aeschyne) que significa vergonya, deshonra o ignomínia; perquè els químics tingueren complicacions amb les separacions del titani dels zircons en algunes mostres. és l'anàleg d'itri de l'esquinita-(Ce). És el mineral més freqüent del grup al qual pertany. Forma sèrie amb la tantalesquinita-(Y).

## Característiques

L'esquinita-(Y) és un òxid de fórmula química (Y,Ca,Fe,Th)(Ti,Nb)₂(O,OH)₆. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5 a 6.

## Formació i jaciments

L'esquinita-(Y) s'ha descrit a tots els continents tret d'Oceania i Amèrica del Sud. A Catalunya s'ha descrit al Cap de Creus (Alt Empordà), en un context de metamorfisme.

## Referències

* ↑ «Aeschynite-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Espàtula

* Per a altres significats, vegeu «Espàtula (desambiguació)».
Una espàtula és un instrument en forma de pala petita, prima, sovint flexible, emprada a la cuina. Antigament es feien generalment de fusta.

## Variants

Hi ha també espàtules de materials i dimensions diferents utilitzades per a emplastrar, mesclar o estendre medicaments, colors i altres substàncies semilíquides.
* Les espàtules de laboratori es fabriquen en metall i en diferents formes, algunes duen els dos caps acabats en pala i d'altres duen un cap acabat en cullera.
* Les espàtules utilitzades en la pintura duen un mànec fi de fusta i el cap de metall molt flexible.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.207. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ Institut d'Estudis Catalans. Diccionari de la llengua catalana. Barcelona: Edicions 62. Enciclopèdia Catalana, 2007. ISBN 978-84-297-5977-8.
Equipament de laboratori de química :
# Església de Santa Maria la Major

«Església de Santa Maria la Major» té aquests significats:
* Basílica de Santa Maria Major, basílica catòlica de la ciutat de Roma
* Església de Santa Maria la Major o Cocatedral de Santa Maria, església de Castelló de la Plana
* Església de Santa Maria la Major (Aiora), religiós al municipi d'Aiora (província de València, Espanya)
* Església de Santa Maria la Major de Xàtiva, església principal de la ciutat de Xàtiva, la Costera, País Valencià
# Estació d'esquí de Manzaneda

Manzaneda, també coneguda com a Cabeza de Manzaneda, és una estació d'esquí situada a la part oriental de la província d'Ourense, a Galícia, essent l'única que hi ha en aquesta comunitat. Es troba dins del Massís Galaic, entre els municipis de Manzaneda i A Pobra de Trives.

## Descripció

És una petita estació d'esquí orientada a l'oci i a l'esquí familiar i tranquil, la més occidental d'Europa. Es troba dins d'una gran pineda de més de 2.000 hectàrees que li donen una gran bellesa, sobretot a l'hivern. No disposa d'una gran extensió de pistes (15,5 km), però ofereix també itineraris fora de pistes entre boscos de pins.
Va ser una de les primeres estacions d'esquí d'Espanya en apostar per la desestacionalització i oferir un ampli ventall d'activitats per a gaudir de la muntanya durant tot l'any.

## Serveis
### Hivern

Com a estació d'esquí disposa de les següents instal·lacions i serveis:
* 16 pistes homologades d'esquí alpí de diverses dificultats i d'esquí de fons
* Snow Park (XabaPark) amb diferents mòduls
* 4 telesquís i 2 telecadires de quatre i sis places, que permeten desplaçar uns 7.600 esquiadors cada hora.
* Piscina climatitzada, sauna i hidromassatge.
* Escola d'esquí
* Lloguer de material d'esquí i snowboard

### Estiu

* Pavelló poliesportiu de més de 1.000 metres quadrats
* Piscina climatitzada, sauna i hidromassatge.
* Rocòdrom exterior
* Zona d'aprenentatge i passeigs a cavall
* Circuit de karts
* Camp de golf rústic de 6 forats
* Camp de futbol 11 i camp de futbol 7, ambdós d'herba.
* Tir amb arc
* Pistes de tennis
* Pistes de footing i senderisme senyalitzades, pel mig del bosc, al voltant del nucli de l'estació
* Parc multiaventura
* Lloguer de quads i BTTs

## Referències

* ↑ Cobas, M. «¿Qué se puede hacer y qué no desde mañana en la estación de Manzaneda?» (en castellà). La Voz de Galicia. [Consulta: 12 desembre 2021].

## Vegeu també

* Manzaneda
* A Pobra de Trives

## Enllaços externs

* Estació d'esquí de Manzaneda - Lloc web oficial
# Estanys de Gémena

Estanys de Gémena és el nom dels següents llocs:
* Estany Gémena de Baix, llac de la Vall de Boí (Alta Ribagorça)
* Estany Gémena de Dalt, llac de la Vall de Boí (Alta Ribagorça)
* Estanys Gelats de Gémena, llacs de la Vall de Boí (Alta Ribagorça)
# Estanys de Saburó d'Amunt

Els Estanys de Saburó d'Amunt és un grup de set llacs d'origen glacial que es troben a 2.603 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. El superior és el més gros dels set. La seva conca està formada bàsicament per serrats del sud-oest del Tuc de Saburó, entre els Clots de Saburó i les Pales de Colomina i els del Pic de Peguera, Pic de Mar i Pic dels Vidals al nord. Pertany al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües dels mateixos vessants de la muntanya, i les seves aigües van a parar a l'Estany Petit de Saburó.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
# Estanys de Trescuro

Els estanys de Trescuro es troben a la vall de Peguera, a 2040 m d'altitud. Són dos estanys petits, de dimensions molt similars (0.8 ha de superfície cadascun) i 5m fondària. D'altra banda, els dos estanys contigus presenten característiques molt particulars degudes al diferent temps de residència de l'aigua, propiciat perquè en un d'ells, el de baix, hi circula l'aigua del riu principal, amb una conca de prop de 1000 ha, mentre que l'altre només té una petita conca pròpia de 42 ha.
Els dos estanys estan totalment envoltats per pinedes de pi negre (Pinus uncinata), amb neret al sotabosc (Rhododendron ferrugineum ). Les parts de la conca per sobre el límit del bosc hi ha principalment gespets (prats de Festuca eskia), però també neretars, prats de pèl caní (Nardus stricta) i de Carex curvula. Els estanys estan envoltats per molleres de Carex fusca. La vegetació submergida consisteix en Potamogeton berchtoldii, espargani (Sparganium angustifolium), ranuncle aquàtic (Ranunculus aquatilis), subulària (Subularia aquatica), Isoetes echinospora, Myriophyllum alterniflorum i al fons Nitella sp.
Als estanys hi ha poblacions de truita comuna (Salmo trutta) i barb roig (Phoxinus phoxinus), i a les zones més someres s'hi pot trobar granota roja (Rana temporaria).
L'estat ecològic és Bo segons la classificació de la Directiva Marc de l'Aigua. Són actualment una reserva integral dintre del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. El seu estat de conservació és bo, tot i que l'estany de baix es pot veure afectat per possibles regulacions hidroelèctriques a la conca.

## Referències

* 1 2 3 4 «Estanys de Trescuro». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). Arxivat de l'original el 12 de febrer 2019. [Consulta: 3 setembre 2014].
# Eumac

Eumac és el nom dels següents personatges:
* Eumac de Corint, general corinti
* Eumac de Neàpolis, escriptor grec
# Medix Tuticus

Medix Tuticus fou el nom de la més alta magistratura entre els pobles oscs. Medix equivalia a magistrat i tuticus segurament volia dir gran (magnus, maximus).
A la Segona Guerra Púnica els campanis eren governats per un medix tuticus que segurament era d'elecció anyal, i a les ordes del qual hi havia un segon magistrat supeditat que també era un medix tuticus, segurament un suplent pel cas de mort o impossibilitat del primer. En les inscripcions osques apareix com meddís túvtiks.