OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hipocaust

Un hipocaust (del llatí hypocaustum, i aquest del grec ὑπόκαυστον hypókauston) és una cambra subterrània utilitzada per escalfar la cambra de sobre, emprada a l'època romana, sobretot a les termes.
Aquest tipus de construcció ja era conegut pels grecs del segle iv aC; precisament el mot deriva del grec ὑπό hypó, 'sota', i καίω kaío, 'cremar'. Se n'han trobat vestigis a Olímpia que daten del segle i aC. Però són els romans els que el van perfeccionar per al seu ús intensiu en el caldari de les termes. Se'n troben també a les cases particulars benestants.

## Descripció

L'hipocaust era alimentat per una gran caldera, el praefurnium, situada fora, la qual produïa aire calent que s'enviava per canalitzacions fins a aquesta cambra subterrània, recoberta de lloses que descansaven sobre petites pilastres de maons. En general l'alçada del buit creat per a la circulació de l'aire calent era d'aproximadament uns 40 a 60 cm. Es considera que la temperatura obtinguda en aquestes cambres no devia superar els 30 °C.
A les termes, per obtenir més calor, s'integraven igualment dins els murs uns tubs de terracota (tubuli), que evacuaven el fum de les calderes (integrades a l'edifici) i l'aire calent que circulava per l'hipocaust.

## Després dels romans

Els hipocausts es van continuar usant a l'àrea mediterrània fins a ben bé l'edat mitjana i també al califat omeia, si bé els enginyers i inventors musulmans el van acabar substituint al segle xii per un sistema de calefacció central en què l'escalfor s'escampava per canonades subterrànies des de la sala de les calderes.
La gloria, una derivació de l'hipocaust, es va fer servir a Castellà fins a l'arribada de la calefacció moderna. En aquest sistema, quan el combustible (especialment fusta) ha estat reduït a cendra, es tanca l'entrada d'aire de manera que es conservi l'aire calent i les brases vagin fent una combustió lenta.

## Vegeu també

* Ondol, el sistema coreà de calefacció tradicional subterrània.
# Hoshin Engi

Hoshin Engi (封神演義, Hōshin Engi), també coneguda com a Soul Hunter, és un manga japonès de Ryu Fujisaki.
Hoshin Engi està inspirada en l'antiga novel·la xinesa Fengshen Yanyi. La història tracta de la mitologia xinesa i la història de la Xina, en particular els últims membres de la (Dinastia Yin) In i la seua història.
El manga fou serialitzat en la revista Weekly Shōnen Jump de 1996–2000 i recopilada en 23 volums tankōbon per Shueisha. La història fou adaptada a l'anime, i emesa en la televisió japonesa en 1999. Amb 26 episodis.
Els personatges de la sèrie apareixen en el Jump Ultimate Stars.
# Hecatonicosacoron

Un hecatonicosacoron o 120-cell és una figura geomètrica polítopa regular convexa de quatre dimensions amb el símbol de Schläfli {5,3,3}. També s'anomena C$_{120}$, dodecacontacoron i hecatonicosahedroide. Un 120-cell té 120 cèl·lules, 720 cares pentagonals, 1200 arestes i 600 vèrtexs.
El límit de la 120-cell es compon de 120 cèl·lules dodecaèdriques amb quatre arestes per a cada vèrtex.
Ha sigut considerat en algunes ocasions com l'anàleg de quatre dimensions d'un dodecaedre i se li ha anomenat dodecàplex (abreviació de complex dodecaèdric). Al igual que un dodecaedre pot ser construït com un model amb 12 pentàgons i 3 al voltant de cada vèrtex, el dodecàplex es pot produir a partir de 120 dodecaedres amb 3 vèrtexs a cada vora.
La Davis 120-cell és una varietat hiperbòlica compacta quatridimensional.

## Coordenades cartesianes

Els 600 vèrtexs de l'hecatonicosacoron inclouen totes les permutacions de:
    (0, 0, ±2, ±2)
    (±1, ±1, ±1, ±√5)
    (±ϕ$^{−2}$, ±ϕ, ±ϕ, ±ϕ)
    (±ϕ$^{−1}$, ±ϕ$^{−1}$, ±ϕ$^{−1}$, ±ϕ²)
i totes les paritats d'una permutació
    (0, ±ϕ$^{−2}$, ±1, ±ϕ²)
    (0, ±ϕ$^{−1}$, ±ϕ, ±√5)

## Referències

* ↑ Matila Ghyka, The Geometry of Art and Life (1977), p.68
* ↑ Coxeter, Regular polygons, p.293
* ↑ Weisstein, Eric W., «120-cell» a MathWorld (en anglès).
# Háifoss

La cascada Háifoss (pronunciació islandesa: [haːu.ɪˌfɔsː]) és a prop del volcà Hekla al sud d'Islàndia. El 'riu Fossa', afluent del Thjórsá, cau aquí des d'una altura de 122 m. Aquesta és la segona cascada més alta de l'illa.

## Vegeu també

* Llista de cascades
* Llista de les cascades d'Islàndia
# Hemiancistrus pankimpuju

Hemiancistrus pankimpuju és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Amazones.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lujan N.K. & C.C. Chamon. 2008. Two new species of Loricariidae (Teleostei: Siluriformes) from main channels of the upper and middle Amazon Basin, with discussion of deep water specialization in loricariids. Ichthyol. Explor. Freshwaters, Vol. 19, Núm. 3, pp. 271-282.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hemiancistrus punctulatus

Hemiancistrus punctulatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Cardoso, A. R. & L. R. Malabarba. 1999. Description of three new species of Hemiancistrus Bleeker, 1862 from southern Brazil (Teleostei: Siluriformes: Loricariidae). Comun. Mus. Ciênc. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre v. 12: 141-161.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hug de Cluny

* Per a altres significats, vegeu «Sant Hug».
Hug de Cluny o de Semur o Hug el Gran (Semur, Borgonya, Regne de França, 13 de maig de 1024 - Cluny, 28 d'abril de 1109) va ser un monjo benedictí francès, sisè abat de Cluny. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Hug havia nascut a Semur, fill del comte Dalmau de Semur. El seu pare volia que fos cavaller, però ell volia seguir la carrera eclesiàstica i el 1037 va iniciar els estudis a l'escola del monestir benedictí de Saint-Marcel de Chalon. Va ingressar com a novici a l'abadia de Cluny quan tenia quinze anys i el 1044 fou ordenat sacerdot i als 24 anys, el 1049, fou nomenat abat de l'abadia, succeint Odiló de Cluny.
Durant el seu priorat va fer nombrosos viatges per Europa, a altres monestirs de la Congregració Cluniacenca. Va prendre part al concili de Reims del 1049 i al sínode de Roma de 1050, al Concili del Laterà de 1059 i al sínode de 1063, i en 1072 a la Dieta de Worms. Va fer de mitjancer a Canossa entre el papa Gregori VII i l'emperador Enric IV del Sacre Imperi Romanogermànic, en el seu conflicte polític.
Durant el seu abadia, Cluny assolí la seva màxima esplendor: l'orde es va estendre a Anglaterra, Castella, Alemanya i Polònia. Va dirigir la tercera fase de construcció del monestir, la més important, donant lloc a l'anomenada església de Cluny III, dedicada als sants Pere i Pau. La construcció fou finançada en bona part per un census anual que va establir per als seus súbdits Ferran I de Lleó entre 1053 i 1065, cens que va confirmar Alfons VI de Castella en 1077 i en 1090; la suma era de 1.000 aurei de Ferran, que Alfons va doblar en 1090. Va ésser la més gran entrada de diners que va rebre l'orde cluniacenc d'un rei o laic, i mai no va ésser superada.
Cluny III, amb una església de 187 metres de llarg, amb nàrtex i cinc naus, cor amb deambulatori i capelles radias, doble transsepte i cinc torres, era l'edifici religiós més gran d'Europa fins que es va reconstruir la Basílica de Sant Pere del Vaticà al segle xvi.
Hug va morir amb 85 anys, el 29 d'abril de 1109, a Cluny. Les seves relíquies van ser posades en 1220 en un reliquiari per a la veneració dels fidels; el 1562, però, els hugonots van saquejar l'abadia i cremaren el cos del sant, dispersant-ne les cendres.

## Referències

* 1 2 Hausmann, Germain. «Hugues» (en francès). Dictionnaire historique de la Suisse. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Iogna-Prat, 2002, p. 90.
* ↑ Bouchard, 1987, p. 49.
* ↑ «CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: St. Hugh the Great». [Consulta: 10 juliol 2022].

## Bibliografia

* Bouchard, Constance Brittain. Sword, Miter, and Cloister: Nobility and Church in Burgundy, 980-1198. Cornell University Press, 1987.
* Iogna-Prat, Dominique. Order & Exclusion: Cluny and Christendom Face Heresy, Judaism, and Islam. Cornell University Press, 2002.
* Ugo abate di Cluny: splendore e crisi della cultura monastica, a cura di Glauco Cantarella e Dorino Tuniz. Novara: Europia, 1999. ISBN 8816771038

## Enllaços externs

* Catholic Encyclopedia. "St. Hugh the Great".
# Hug de Cardona

Hug de Cardona és el nom dels següents personatges:
* Hug I de Cardona (segle XIV), Comte d'Empúries (1322 -1325), vescomte de Cardona (1332 -1334) i primer baró de Guadalest
* Hug II de Cardona (1328 - Cardona, 1400), vescomte de Cardona (1334-1375), comte de Cardona (1375-1400), i vescomte de Vilamur (1386-1400)
* Hug de Cardona-Anglesola i de Luna (1410), Senyor de Bellpuig
* Hug de Cardona i Gandia dit "el Navarrès" (?, ~1405 - ?, ~1470), Duc de Gandia (1425 -1433) i senyor de Guadalest
* Hug de Montcada i de Cardona (Xiva, Regne de València, 1478 - Golf de Salern, 1528), general espanyol i Virrei de Nàpols i Sicília
# Hug de Cervelló

Hug de Cervelló fou un bisbe català, membre d'una família noble, fill de Guerau Alemany IV de Cervelló. Fou canonge sagristà de l'església de Barcelona i el 1157 intervingué com a jutge en un litigi a Lleida contra Pere de Puigverd. Va acompanyar Ramon Berenguer IV a Torí i a la mort del comte el 1162 fou un dels dipositaris del seu testament. Amb data del 14 de juliol de 1163 ja consta com a Bisbe electe de Tarragona i va assistir a les corts on va jurar al rei Alfons I.
Va participar en les campanyes contra els àrabs. El 1165 va fundar el convent de canonges regulars d'agustins de Sant Miquel d'Escornalbou. Va concedir cartes de poblament a molts llocs del Camp de Tarragona, sol o bé juntament amb el rei.
L'enemistat existent entre el seu antecessor Bernat Tort i el cavaller normand Robert d'Aguiló es va agreujar en el transcurs del seu pontificat, i Guillem d'Aguiló, comte de Tarragona i fill i hereu de Robert, va arribar a usar la violència. La vídua i fills de Robert no volgueren reconèixer la donació que l'arquebisbe havia fet al comte de Barcelona de bona part del domini de la Mitra. El rei Alfons es va decantar contra la família Aguiló.
L'any 1168 a Tarragona i davant el rei se celebrà un judici en el qual es considerà vàlida la cessió feta per Robert a l'arquebisbe, però es concedí a la família Aguiló el dret de nomenar vegueries i justícies. Aquesta concessió no va agradar al bisbe.
El mateix 1168 fou assassinat a Tortosa el primogènit de Robert, Guillem, i segons el seu germà Berenguer d'Aguiló el crim fou instigat pel bisbe. El 17 d'abril de 1171 Hug moria a mans de Berenguer qui va confessar obrar en venjança per la mort del seu germà. El comte-rei Alfons va venir des de Perpinyà i decretà l'exili dels Aguiló i la confiscació dels seus béns.
En el seu testament deixà una quantitat de diners per iniciar la construcció de la catedral de Tarragona. Les seves restes foren dipositades, anys més tard, en un ossari col·locat en el mur del creuer de la catedral, al costat de la capella de santa Bàrbara.
# Impost regressiu

Un impost regressiu és un tipus d'impost que grava un percentatge major a les rendes més baixes, i menor a les més altes. Això és possible perquè són quantitats fixes. Alguns impostos regressius són l'impost de matriculació d'un automòbil o d'una moto, els peatges de les autopistes, les multes de trànsit o per incivisme, etc.
Per exemple, una persona fa una pintada al carrer i l'ens local el multa amb 400 €. Si la persona té un salari de 800 € mensuals, la multa representa el 50% d'aquest (el 50% de 800 és 400). En canvi, a les persones més riques els surt relativament menys car fer pintades. Si, per exemple, qui ho fa guanya 4.000 €, la multa de 400 € representarà només un 10% del seu sou (el 10% de 4.000 és 400) i no un 50%.
Tot i que hi ha autors que han considerat l'IVA i els impostos proporcionals sobre el seu preu com a proporcionals, estrictament aquests també són regressius pel que fa a les rendes, i haurien de considerar-se només proporcionals els que ho són respecte a la renda de qui paga, no al preu del producte o servei. Seria proporcional i no regressiu, per exemple, un impost que gravés per a tothom el cinc per cent dels seus ingressos per a finançar la sanitat. I seria regressiu haver de pagar el cinc per cent del cost de la visita del metge.

## Referències

* ↑ Catalunya, Institut Obert de. «Empresa i administració». Arxivat de l'original el 2017-12-17. [Consulta: 13 juliol 2018].
# Indian Falls

Indian Falls és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 37 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Indian Falls tenia 37 habitants, 19 habitatges, i 9 famílies. La densitat de població era de 7,9 habitants/km².
Dels 19 habitatges en un 26,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,1% hi vivien parelles casades, en un 10,5% dones solteres, i en un 47,4% no eren unitats familiars. En el 31,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,95 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,4.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 16,2% tenia menys de 18 anys, un 2,7% entre 18 i 24, un 32,4% entre 25 i 44, un 37,8% de 45 a 60 i un 10,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 7.321 $ i la renda mediana per família de 18.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 0 $ mentre que les dones 0 $. La renda per capita de la població era de 5.936 $. Cap de les famílies i el 31,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Indian Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Indian Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Hyla tsinlingensis

Hyla tsinlingensis és una espècie de granota de la família dels hílids. És endèmica de la Xina. Els seus hàbitats naturals inclouen zones temperades d'arbustos, rius, corrents intermitents d'aigua, pantans, aiguamolls d'aigua dolça, corrents intermitents d'aigua i terres d'irrigació. Està amenaçada d'extinció per la destrucció del seu hàbitat natural.
# Inca de Watkins

El inca de Watkins (Incaspiza watkinsi) és un ocell de la família dels tràupid (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones àrides amb matolls dels Andes del nord del Perú.

## Referències

* ↑ «Inca de Watkins». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Introd

Introd (arpità Euntroù) és un municipi italià, situat a la regió de Vall d'Aosta. L'any 2007 tenia 608 habitants. Limita amb els municipis d'Arvier, Rhêmes-Saint-Georges, Valsavarenche i Villeneuve.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Osvaldo Naudin | Unió Valldostana |
# Ingooigem

Ingooigem (en Flamenc occidental Yvegem) és un nucli del municipi d'Anzegem a la província de Flandes Occidental a la regió flamenca de Bèlgica. Era un municipi independent fins a la fusió amb Anzegem l'1 de gener de 1977. El 2012 tenia 2351 habitants a una superfície de 8380 hectàrees. És coneguda per la cursa ciclista annual Halle-Ingooigem.

## Història

El primer esment escrit Ingoudeghem data del 1165, derivat d'un nom germànic Ingwiwaldinga Haim que significa casa de la gent d'Ingwald. El 1179 el bisbe de Tournai atorga el delme d'Ingooigem a l'abadia de Sant Medard o de Sant Nicolau dels Prats prop de Tournai. El feu pertany del segle xiv a XVII a la nissaga de la Motte, després passa als de Lalaing, tot i que uns catorze senyories de la zona hi tenien possessions. Als segles xvi i xvii el poble va sofrir molt de les guerres de religió i de successió. El 1579 els Geuzen van pillardejar l'església i després les tropes dels malcontents van saquejar diverses vegades el poble. A la Guerra dels Nou Anys el poble sofreix per les confiscacions de bestiar i d'aliments, i la taxa de mort augmenta fort. Durant l'ocupació francesa (1795-1815) esdevé un municipi del Departament del Leie. L'activitat principal queda l'agricultura, tot i que durant el segle xix, hi moltes petits tallers casolans de contractistes de la indústria del tèxtil de Kortrijk. A la fi de la Primera Guerra Mundial, el 25 d'octubre del 1918 les tropes britàniques de la 9th Scottish Division van alliberar-lo després d'una batalla feroç. Les víctimes d'ambdós bàndols van ser sebollits a un cementiri comú, Ingoyghem Military Cemetery.

## Geografia i economia

Tot i que es troben unes fàbriques de tèxtil prop de la frontera amb Vichte queda un poble rural amb camps, prats i boscs. És regat per dos rierols: el Tsjampebeek i el Beek ter Biest. Fins als anys 1970 la indústria del tèxtil (catifes, i teixidures) era un empleador major al costat de l'agricultura. El poble va patir de la crisi del tèxtil, però unes poques van sobreviure en especialitzar-se en productes d'alt valor afegit.

## Galeria

* Panorama i església del 1854 (arquitecte P. Croquison)
* Museu Het Lijsternest (interior)
* Cementiri militar britànic
* Sepultura de Stijn Streuvels a l'església de Sant Antoni

## Fills predilectes d'Ingooigem

* Stijn Streuvels (1871-1969), escriptor. La casa on va viure de 1905 fins a la seva mort avui és un museu. Va ser tancat el 2008 per a obres de reforma i d'estabilització i tornarà obert el 26 d'abril de 2014.
* Hugo Verriest (1840-1920), escriptor

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Ingooigem
* ↑ Bevolkingscijfers (estadístiques de la població), Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. Web de l'ajuntament d'Anzegem [consulta 3 d'abril de 2014 (2014-04-03)]
* 1 2 3 «Ingooigem (ID: 22084)» (en neerlandès). De Inventaris van het Bouwkundig Erfgoed (Inventari del patrimoni arquitectural). Onroerend Erfgoed (Agència del govern de Flandes del Patrimoni, Data incorrecta. [Consulta: 3 abril 2014].
* ↑ Provinciaal Museum Stijn Streuvels - Het Lijsternest Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine., Openbaar Kunstbezit Vlaanderen
# Ingolsheim

Ingolsheim (en alsacià Íngelse) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 269 habitants. Limita amb Cleebourg, Hunspach, Riedseltz i Seebach.
Forma part del cantó de Wissembourg, del districte de Haguenau-Wissembourg i de la Comunitat de comunes del Pays de Wissembourg.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 204 | 204 | 198 | 199 | 250 | 269 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1995-2001 | Charles Pflug |
| 2001-2014 | Jeannot Nussbaum |
| 2014-2020 | Richard Frey |
# Òpiter

Òpiter (en llatí Opiter) va ser un nom romà que es donava generalment a persones que havien nascut després de la mort del pare (pòstum) però quan encara vivia l'avi.
Algun Òpiter destacat apareix entre la gens Virgínia.

## Referències

* ↑ Valeri Màxim, Valerii Maximi libri novem factorum dictorumque memorabilium: nec non selectis aliarum observationibus. Quibus acceduat emendationes ..., Antwerpen, Samuel Luchtmans, 1726, pàgina 878