OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Heraclides (desambiguació)

Heraclides (llatí: Heracleides, en grec antic: Ἡρακλείδης) és el nom dels personatges següents:
* Els Heraclides eren els descendents d'Hèracles
* Heràclides Pòntic, filòsof i astrònom grec a qui s'atribueix el primer model de rotació de la Terra
* Heraclides (fill d'Aristògenes), comandant siracusà (segle v aC)
* Heraclides (fill d'Agàtocles) (s. IV aC), fill del tirà siracusà Agàtocles
* Heraclides de Siracusa (governant), governant siracusà (s. IV aC)
* Heraclides (deixeble d'Hicesi), metge grec (s. I aC)
* Heraclides de Siracusa (fill de Lisímac), general siracusà
* Heraclides (ministre selèucida), ambaixador selèucida
* Heraclides (pintor) (s. II aC), pintor macedoni
* Heraclides d'Alexandria, escriptor grec
* Heraclides d'Atenes, militar grec (s. III aC)
* Heraclides de Bizanci, ambaixador selèucida d'Antíoc III el gran (s. II aC)
* Heraclides de Cime, historiador grec
* Heraclides d'Efes, escultor grec
* Heraclides d'Enos, assassí del rei Cotis (s. IV aC)
* Heraclides d'Èritres, metge grec d'Eritrea de Jònia contemporani d'Estrabó (segle I aC)
* Heraclides Esculapi, metge grec (s. V aC)
* Heraclides de Girtó, general macedoni (s. III/II aC)
* Heraclides de Leontins, tirà de Leontins (s. III aC)
* Heraclides de Lícia, retòric grec
* Heraclides (fill d'Antíoc), oficial de cavalleria macedoni al servei d'Alexandre el Gran (s. IV aC)
* Heraclides de Magnèsia, historiador grec
* Heraclides de Maronea, grec mercenari a Tràcia
* Heraclides de Milasa, comandant grec (s. V aC)
* Heraclides d'Oxirrinc, historiador grec (s. III aC)
* Heraclides de Sinope, poeta grec
* Heraclides de Siracusa (almirall), general i governant siracusà (s. IV aC)
* Heraclides de Tarent, diversos personatges
# Hidrocarbur aromàtic

Els hidrocarburs aromàtics, són polímers cíclics conjugats que compleixen la Regla de Hückel, és a dir, tenen un total de 4n+2 electrons pi a l'anell. Per a ser aromàtics s'han de complir alguns trets: per exemple que els dobles enllaços ressonants de la molècula estiguin conjugats i que hi hagi almenys dues formes ressonants equivalents. L'estabilitat excepcional d'aquests compostos i l'explicació de la regla de Hückel han estat explicats quànticament, mitjançant el model de "partícula en un anell".

## Característiques

Els compostos aromàtics són compostos orgànics derivats del benzè (de fórmula C$_6$H$_6$, el qual està format per un anell hexagonal de sis carbonis, units entre ells amb enllaços dobles o senzills. Cada carboni, a més, està unit a un hidrogen. El benzè té una estructura plana amb 3 dobles enllaços.
Encara que a la imatge els enllaços dobles es troben en posicions concretes, en l'estructura del benzè no és així, sinó que formen unes estructures de ressonància com les que s'exposen a continuació :
Llavors per simplificar, el benzè es representa amb l'hexàgon de carbonis en els vèrtexs i una circumferència al mig.

## Exemples de compostos aromàtics

A part del benzè, alguns dels compostos aromàtics més coneguts són:
* toluè
* xilè
* fenol
* naftalè
* antracè
* fenantrè

## Propietats

* Són molt volàtils i inflamables
* Solen ser molt tòxics. Concretament, el benzè provoca una disminució important de glòbuls vermells i glòbuls blancs si la inhalació és perllongada, arribant a provocar la mort. A més molt d'ells són carcinògens.
* Són pràcticament insolubles en aigua, en canvi són solubles en dissolvents orgànics.
* El seu punt de fusió i el seu punt d'ebullició, acostumen a ser una mica més alts que els seus anàlegs alifàtics amb el mateix nombre de carbonis. Exemple: l'hexà fon a -95 °C i el benzè a 5,5 °C, l'hexà bull a 69 °C i el benzè a 80 °C.
* Solen fer una olor dolça o semblant a la de la gasolina o dissolvent de pintures.
# Hidrocarburs a Tunísia

Tunísia va descobrir el primer pou de petroli el maig de 1964 a El Borma, per mitjà de la companyia italiana AGIP. Les serves reserves estan avaluades en més de tres-cents milions de barrils.
A partir del nou codi d'hidrocarburs del 20 de febrer de 2000 les noves explotacions tunisianes s'han d'ajustar al que marca aquest codi, que encoratja la inversió estrangera. L'l'Entreprise tunisienne d'activités pétrolières (ETAP), creada el 1972 és l'encarregada del sector productiu i la Société Nationale de Distribution du Pètrole (SNDP) és la distribuïdora.
El Borma és el principal lloc d'extracció. El gas s'explota al camp de Miskar al golf de Gabes (explotació a la mar).
Actualment 28 companyies exploten la riquesa en gas i petroli de Tunísia, entre elles Agip, Anadarko, EHT, British Gas, Centurion Oil, CMS Oil and Gas, Samedan Oil, Marathon Oil, Kuwait Foreign Petroleum Exploration Company (Kufpec), Total, Fina, Neste Oy, Nuevo Energy, Oranje Nassau, Union Texas Petroleum, Petro-Canada, Phillips Petroleum, Pluspetrol, EGEP i Walter Enserch.
Les sis principals concessions que produeixen el 80% del petroli tunisià son: El Borma, Ashtart, Ouedna, Adam, Didon i Miskar; la resta el produeixen altres 27 concessions menors
El gas es produeix principalment a Miskar i a les torres de El Franig/Baguel/Tarfa i d'Oued Zar/Hammouda. El resta de la producció ve d'Adam i El Borma, pous de petroli amb una mica de gas associat.
# Hidromagnesita

La hidromagnesita és un mineral de la classe dels carbonats. Va ser descrita per primera vegada l'any 1827 a unes mines de Nova Jersey (Estats Units), sent nomenada en al·lusió a la seva composició química, per tenir magnesi i estar hidratada.

## Característiques

La hidromagnesita és un carbonat hidratat i hidroxilat de magnesi, amb fórmula Mg₅(CO₃)₄(OH)₂·4H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 3,5. El seu ús industrial més comú és com additiu retardant del foc per polímers, barrejat amb huntita, ja que la hidromagnesita es descompon endotèrmicament deixant anar aigua i diòxid de carboni que apaguen la combustió.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hidromagnesita pertany a «05.DA: Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dypingita, giorgiosita, widgiemoolthalita, artinita, indigirita, clorartinita, otwayita, zaratita, kambaldaïta, cal·laghanita, claraïta, hidroscarbroita, scarbroita, caresita, quintinita, charmarita, stichtita-2H, brugnatellita, clormagaluminita, hidrotalcita-2H, piroaurita-2H, zaccagnaita, comblainita, desautelsita, hidrotalcita, piroaurita, reevesita, stichtita i takovita.

## Formació i jaciments

Amb una àmplia distribució per tot el món, apareix com a mineral secundari en zones d'alteració hidrotermal de baixa temperatura, cristal·litzant en petites vetes a les serpentines i en roques ígnies alterades riques en magnesi. En altres ocasions es forma com a producte de l'alteració de la brucita en marbres periclàstics. També és comú trobar-la en coves, on és un component de l'anomenada llet de lluna o de espeleotemes. Sol trobar-se associada a altres minerals com: calcita, dolomita, aragonita, brucita, magnesita, artinita, piroaurita, períclasi, òpal o cromita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la pedrera de l'Àngel, a Gualba (Vallès Oriental), al Correc d'en Llinassos, a Oms (Rosselló) i a les mines de Costabona, a Prats de Molló i la Presta (Vallespir).

## Referències

* 1 2 «Hydromagnesite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 febrer 2015].
* ↑ Hollingbery,L.A. y Hull,T.R., 2010. "The Fire Retardant Behaviour of Huntite and Hydromagnesite - A Review", Polymer Degradation and Stability 95 página 2213-2225 enllaç
* ↑ «Taula dels minerals de Catalunya en làmina prima». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Arxivat de l'original el 11 de desembre 2023. [Consulta: 12 desembre 2023].
# Hilgardita

La hilgardita és un mineral de la classe dels borats, que pertany i dona nom al grup de la hilgardita. Rep el seu nom de Eugene Woldemar Hilgard (1833-1916), geòleg alemany-nord-americà, un dels primers a descriure els dipòsits de sal de Louisiana.

## Característiques

La hilgardita és un borat de fórmula química Ca₂B₅O$_9$Cl·H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic o triclínic. Els cristalls són triangulars distorsionats i tabulars en {010} i hemimòrfics, de fins a 2 centímetres, amb 18 formes descrites. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5. Són coneguts diversos politips de la hilgardita, així com diverses varietats que contenen estronci.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hilgardita pertany a «06.ED - Tectopentaborats» juntament amb els següents minerals: tyretskita i kurgantaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1937 als dipòsits de sal de Choctaw, a Plaquemine (Louisiana, Estats Units), on sol trobar-se associada a altres minerals com: quars, pirita, magnesita, hauerita, dolomita, danburita, calcita, boracita i anhidrita.

## Grup de la hilgardita

El grup de la hilgardita és un grup de minerals que està format per quatre espècies.
| Espècie | Fórmula |
| Hilgardita | Ca₂B₅O$_9$Cl·H₂O |
| Kurgantaïta | CaSrB₅O$_9$Cl·H₂O |
| Leucostaurita | Pb₂B₅O$_9$Cl·0,5H₂O |
| Tyretskita | Ca₂B₅O$_9$(OH)·H₂O |

## Referències

* ↑ «Hilgardite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «Hilgardite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «Hilgardite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 juny 2016].
# Hileithia

Hileithia és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Hileithia aplicalis (Guenée, 1854)
* Hileithia approprialis (Dyar, 1914)
* Hileithia apygalis (Guenée, 1854)
* Hileithia costipunctalis Amsel, 1956 (de Veneçuela)
* Hileithia decostalis (Guenée, 1854)
* Hileithia densalis (Dyar, 1914)
* Hileithia differentialis (Dyar, 1914)
* Hileithia ductalis Möschler, 1890 (de Cuba)
* Hileithia edaphodrepta (Dyar, 1914)
* Hileithia hohaelis (Dyar, 1914)
* Hileithia invidiosa (Dyar, 1914)
* Hileithia magualis (Guenée, 1854)
* Hileithia nacobora (Dyar, 1914)
* Hileithia obliqualis (Schaus, 1912)
* Hileithia rehamalis (Dyar, 1914)
* Hileithia rhealis (Druce, 1895)
* Hileithia rhehabalis (Dyar, 1914)
* Hileithia sparsalis (Dyar, 1914)
* Hileithia terminalis (Hampson, 1912)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 28 febrer 2019].
* ↑ Snellen, 1875. Opgave der Geometrina en Pyralidina, in Nieuw Granada en op St. Thomas en Jamaica, verzameld door W. Baron von Nolcken Tijdschr. Ent. 18 : 187-264, pl. 11-14
* ↑ Markku Savela's ftp.funet.fi
# Horst Szymaniak

Horst "Schimmi" Szymaniak (29 d'agost de 1934 - 9 d'octubre de 2009) fou un futbolista alemany de les dècades de 1950 i 1960.
Fou 43 cops internacional amb la selecció alemanya amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1958 i a la Copa del Món de futbol de 1962.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de SpVgg Erkenschwick, Wuppertaler SV, Karlsruher SC, Calcio Catania, FC Internazionale Milano, A.S. Varese 1910, i Tasmania 1900 Berlin

## Referències

* ↑ «DFB trauert um Horst Szymaniak» (en alemany). dfb.de, 09-10-2009. Arxivat de l'original el 8 setembre 2009. [Consulta: 9 octubre 2009].
* ↑ «Horst Szymaniak» (en alemany). fussballdaten.de. [Consulta: 9 octubre 2009].
* ↑ «German Soccer Personalities». abseits-soccer.com. Arxivat de l'original el 2008-12-22. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ «Horst Szymaniak» (en alemany). weltfussball.de. [Consulta: 9 octubre 2009].
* ↑ «Rating of German Players [1955 to 2008]». BigSoccer. [Consulta: 28 novembre 2012].
Horst Szymaniak amb la selecció alemanya - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Alemanya Federal – Copa del Món de futbol 1958
1 Herkenrath •
2 Erhardt •
3 Juskowiak •
4 Eckel •
5 Wewers •
6 Szymaniak •
7 Stollenwerk •
8 Rahn •
9 Walter •
10 Schmidt •
11 Schäfer •
12 Seeler •
13 Klodt •
14 Cieslarczyk •
15 Kelbassa •
16 Sturm •
17 Schnellinger •
18 Hoffmann •
19 Peters •
20 Nuber •
21 Sawitzki •
22 Kwiatkowski •
Seleccionador: Herberger
Selecció de futbol d'Alemanya Federal – Copa del Món de futbol 1962
1 Tilkowski •
2 Erhardt •
3 Schnellinger •
4 Schulz •
5 Wilden •
6 Szymaniak •
7 Koslowski •
8 Haller •
9 Seeler •
10 Brülls •
11 Schäfer •
12 Nowak •
13 Kurbjuhn •
14 Werner •
15 Giesemann •
16 Sturm •
17 Kraus •
18 Herrmann •
19 Strehl •
20 Vollmar •
21 Sawitzki •
22 Fahrian •
Seleccionador: Herberger :
# Honori II

Honori II —nom de bateig Lamberto Scannabecchi— (Fagnano, ? -Roma, 13 de febrer de 1130) fou papa de Roma del 1124 al 1130.
L'any 1117 fou nomenat cardenal d'Òstia pel papa Gelasi II i posteriorment es va convertir en un dels seus col·laboradors més propers; quan el papa va ser exiliat el va acompanyar a França. Més endavant, amb Calixt II, va actuar com a legat papal i va participar amb efectivitat en les negociacions que portarien a la firma, en 1122, del Concordat de Worms que posaria fi a la querella de les investidures.
Després de la mort de Calixt II, la tradicional influència imperial en les eleccions papals havia desaparegut a causa de la immediata mort de l'emperador Enric V. Aquesta oportunitat favorable no va ser aprofitada per l'Església, ja que els cardenals estaven dividits en dues faccions que comptaven amb el suport, respectivament, de les famílies Pierleoni i Frangipani. Aquesta situació dugué que s'escollissin dos papes: Honori II i Celestí II. El previsible cisma va quedar avortat quan Celestí II va renunciar per decisió pròpia i Honori va ser consagrat bisbe de Roma el 21 de desembre del 1124.
Immediatament va haver de decidir sobre la successió d'Enric V en el tron imperial, ja que el pretenien tres candidats: Lotari, duc de Saxònia, Frederic duc de Suàbia i Conrad, duc de Francònia. L'elecció havia de tenir lloc en una assemblea composta per set prínceps electors, tres eclesiàstics i quatre nobles, entre els quals es trobaven els tres candidats al tron; però com que els electors eclesiàstics estaven influïts pel Papa, Honori era qui tenia la clau de l'elecció. Es va decantar pel duc de Saxònia, Lotari, que el 1125, es va convertir en el rei alemany Lotari II, en ser el candidat més propens a respectar el Concordat de Worms. El 1127 al morir el duc Guillem de Calàbria i d'Apúlia, Honori es va oposar, en un primer moment, que el comte Roger II de Sicília en fos el successor, tot i que posteriorment es va veure obligat a reconèixer-lo.
Durant el seu pontificat, Bernat de Claravall va redactar la regla per la qual es regiria l'Orde del Temple, acabada de crear i que seria reconeguda oficialment per Honori en el concili de Troyes. Honori també va combatre l'heretgia dels albigesos motiu pel qual va convocar un concili a Tolosa de Llenguadoc.
Honori II va morir el 13 de febrer del 1130 en el convent de Sant Gregori, on s'havia retirat al sentir-se malalt. El seu cos va ser inhumat en la Basílica de Sant Joan del Laterà.
# Hosidi Geta

Hosidi Geta (en llatí: Hosidius Geta) va ser un escriptor romà de tragèdies que va escriure una tragèdia anomenada Medea en 462 versos amb diàlegs en hexàmetres dactílics, les porcions corals en diàmetres anapèstics i el conjunt del principi al final és un centó Virgilià.
Només és conegut per un passatge de Tertul·lià: "Vides hodie ex Virgilio fabulam in totum aliam componi, materia secundum versus, versibus secundum materiam concinnatis. Denique Hosidius Geta Medeam tragoediam ex Virgilio plenissime exsuxit". Encara que aquestes paraules no justifiquen que Tertul·lià i Geta fossin contemporanis, sembla molt probable. Hosidi Geta no era segurament, com afirmen alguns autors, el mateix personatge que Gneu Hosidi Geta pretor, amb l'emperador Claudi, a Mauritània i Britànnia, mencionat per Dió Cassi, del qual, per una inscripció se sap que va ser cònsol sufecte l'any 49.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/276?rgn=full+text;view=image;q1=GetaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 266. ]
# IATA (desambiguació)

«IATA» té aquests significats:
* Associació Internacional del Transport Aeri, de la qual la seva abreviatura en anglès és IATA
* Codi d'aeroports IATA, codi assignat als aeroports per l'Associació Internacional del Transport Aeri
* Designador d'aerolínies IATA, codi assignat a les aerolínies per l'Associació Internacional del Transport Aeri
* Institut d'Agroquímica i Tecnologia dels Aliments (IATA), centre de recerca del CSIS a València
# Hàtim ibn Hàrthama

Hàtim ibn Hàrthama fou un governador abbàssida, fill de Hàrthama ibn Àyan. Va servir els abbàssides lleialment quasi fins al final i va ocupar diversos càrrecs.
El 810 fou nomenat governador d'Egipte amb atribucions fiscals i religioses. Coneixia la província perquè hi havia servit com a cap de la policia (sahib al-shurfa) durant el govern del seu pare al territori (794-795). Va arribar a Bilbays, va imposar el kharadj o tribut de la terra als àrabs que s'hi oposaven al delta oriental (regió d'Hawi) i va entrar a al-Fustat l'11 de juliol del 810. Llavors va començar la guerra civil entre al-Amin i al-Mamun i com que el seu pare Harthama era partidari del segon, Al-Amin el va revocar com a governador, deixant Egipte el març del 811.
Va ser després governador (ostikan) d'Armènia al costat del príncep Aixot IV Bagratuní vers 815-817, amb seu a Bardaa, ja que Dvin estava ocupada per Abd-al-Màlik ibn Djahap. El 816 quan el seu pare fou fet presoner pel visir de Bagdad al-Fadl ibn Sahl ibn Zadhanfarukh, amb coneixement del califa, i assassinat pocs dies després, Hatim es va revoltar, i va convocar a tots els notables àrabs, armenis i kurds, però va morir abans de poder consolidar el moviment, mentre feia els preparatius. La seva rebel·lió el 816, va ser l'element que va fer decidir a Babak a iniciar la seva revolta a Al-Badhdh. La rebel·lió de Hàtim no va prosperar a causa de la seva sobtada mort, però la de Babak es va estendre ràpidament.

## Referències

* ↑ Laurent, Joseph. L'Arménie entre Byzance et l'Islam depuis la conquête arabe jusqu'en 836. Fontemoing et Cie, 1919, p.324.

## Bibliografia

* Lewis, B.. «Ḥātim b. Hart̲h̲ama.» Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 23 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/hatim-b-harthama-SIM_2804>
* Patricia Crone, Slaves on horses: the evolution of the Islamic polity
* Hugh Kennedy The early Abbasid Caliphate: a political history
# Hemiandra

Hemiandra és un gènere d'angiospermes que pertany a la família de les lamiàcies.
El gènere conté 16 espècies, que estan restringides al sud-oest d'Austràlia Occidental. Tots ells són arbustos postrats o petits relacionats amb Westringia. Les flors són de color roig, lila, rosa o blanc i bilabiades, el llavi inferior està dilatat i clapejat. Les fulles són rígides, estretes i sovint tenen puntes espinoses.

## Taxonomia

| Hemiandra brevifolia Hemiandra candidissima Hemiandra coccinea Hemiandra emarginata Hemiandra gardneri Hemiandra glabra Hemiandra hirsuta Hemiandra incana | Hemiandra juniperina Hemiandra leiantha Hemiandra linearis Hemiandra longifolia Hemiandra pungens Hemiandra rubriflora Hemiandra rupestris Hemiandra rutilans |
# Hilari d'Arle

Hilari d'Arle - Hilarius Arelatensis (llatí) - (començaments del segle v, Gàl·lia Belga - 449, Arle) fou un eclesiàstic gal, de noble família. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.
Va estudiar amb aprofitament i encara jove va esdevenir deixeble d'Honorat d'Arle, primer abat de Lerins, que el va convèncer de dedicar-se a la vida monàstica. Temps després quan el seu mestre va morir i va deixar vacant el bisbat d'Arle, Hilari fou nomenat bisbe d'aquesta ciutat (429).
El seu nom va esdevenir important per la controvèrsia sostinguda amb el Papa Lleó I el Gran: un bisbe de nom Quelidoni, probablement de Besançon, fou deposat per certes irregularitat per un sínode que fou presidit per Hilari i al que van assistir Euqueri de Lió i Germà d'Auxerre; Quelidoni va apel·lar al Papa i Hilari no va reconèixer a aquest jurisdicció sobre el cas.
Lleó es va sentir atacat en la seva primacia i va reposar a Quelidoni i Hilari va haver de fugir a la seva diòcesi per por; després va intentar una reconciliació amb el Papa que va refusar escoltar-lo i li va retirar els privilegis de metropolità de la Gàl·lia, cosa que fou confirmada per un rescripte de Valentinià III del 445 ("Ut Episcopis Gallicanis omnibusque pro lege esset, quidquid apostolicae sedis auctoritas sanxisset: ita ut quisquis Episcoporum ad judicium Romani antistitis evocatus venire neglexisset per moderatorem ejusdem provinciae adesse cogeretur")
Va escriure almenys un llibre, que es conserva (Vita Sancti Honorati Arelatensis Episcopi, una espècie de panegíric del seu predecessor com a bisbe; i una epístola (Epistola ad Eucherium Episcopum Lugdunensem). A la seva biografia s'esmenten altres epístoles i fins i tot algun vers, però s'han perdut
# Hug de Borgonya

Hug de Borgonya és el nom dels següents personatges:
* Hug de Borgonya o Hug el Negre (891 - 952), duc de Borgonya (923 -952), comte i marquès de Provença el 936 i duc a Borgonya de (923 -952)
* Hug de Borgonya o Hug de Chalon (1220- 1266), comte de Borgonya per matrimoni amb la comtessa Adelaida I de Borgonya
* Hug I de Borgonya (1057 - Cluny 1093), duc de Borgonya (1076 -1079)
* Hug II de Borgonya o Hug Borrell (1084 - 1143), duc de Borgonya (1103 -1142)
* Hug III de Borgonya (1142 - Acre 1192), duc de Borgonya (1162 -1192)
* Hug IV de Borgonya (1213 - Villaines-en-Duesmois, 1271), duc de Borgonya (1218 -1271)
* Hug V de Borgonya (1294 - Argilly 1315), duc de Borgonya (1306 -1315)
# Hug de Gabala

Hug va ser el bisbe de Gabala o, com s'anomenava llavors, Gibellum, un poble a Síria durant el segle xii. Quan el comtat d'Edessa va caure en mans de Zengi el 1144, Ramon, príncep d'Antioquia, va enviar Hug a donar les noves al Papa Eugeni III. En resposta, Eugeni va promulgar la butlla papal Quantum praedecessores l'any següent (fent una crida a la Segona Croada). Hug també li va contar a Otó de Freising sobre el Preste Joan, el mític rei-sacerdot nestorià de l'Índia, que pretenia ajudar els estats croats contra els sarraïns. Otto va incloure la història en el Chronicon de 1145; sent la primera menció enregistrada de la llegenda del Preste Joan.

## Referències

* 1 2 3 Silverberg, p. 3–7
* ↑ Halsall, Paul (1997). "Otto of Freising: The Legend of Prester John" Arxivat 2007-09-13 a Wayback Machine.. Internet Medieval Sourcebook. Consultat el 20 de juny de 2005.

## Bibliografia

* Silverberg, Robert, The Realm of Prester John, Ohio University Press, 1996 (edició en paper) ISBN 1-84212-409-9