OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Asociación Interétnica de Desarrollo de la Selva Peruana

L' Asociación Interétnica de Desarrollo de la Selva Peruana (AIDESEP) és una organització civil que reuneix diferents organitzacions socials de l'Amazònia del Perú.

## Història

El Decret llei Núm. 20653 Llei de Comunitats Natives del 18 de juny en 1974, en el seu article 11 va permetre que els territoris de tots els pobles de l'Amazònia peruana siguin declarats inalienables, imprescriptibles i inembargables. Aquesta llei va propiciar també la creació de les primeres organitzacions indígenes.
A inicis dels anys 70, sorgeix un moviment representatiu de l'Amazònia peruana, protagonitzat pels mateixos indígenes. Els iniciadors d'aquest moviment van ser les organitzacions dels pobles ashaninca, amb la seva Central de Comunitats Natives de la Selva Central (CECONSEC); shipibos, amb la seva Federació de Comunitats Natives de Ucayali (FECONAU) i awajun (aguaruna), amb el seu Consell Aguaruna i Huambisa (CAH) llavors liderat per Evaristo Nugkuag. Aquests tres Pobles Indígenes amazònics van constituir, al començament dels anys 80 a l'Associació Interètnica de Desenvolupament de la Selva Peruana - AIDESEP.
La Constitució Política del Perú de 1993 va retirar el caràcter inalienable i alienable dels seus territoris.

## Òrgan de Direcció i Gestió

És triat cada 3 anys en una Assemblea Nacional, on participen els representants de totes les organitzacions indígenes amazòniques del Perú. L'actual Consell va ser escollit a la ciutat d'Iquitos el 23 de desembre de 2017 i les seves funcions acabaran el 31 de desembre de 2020. El Consell Nacional Ampliat es reuneix cada 6 mesos i participen els representants de cada organització regional indígena. En aquestes reunions es prenen les principals decisions sobre les línies polítiques de l'organització.

## Organitzacions Afiliades
### Organitzacions directament afiliades

* COMARU - Consejo Machiguenga del Río Urubamba.

### Organitzacions Descentralitzades

* ARPI S.C - Asociación Regional de los Pueblos Indígenas de la Selva Central.
* CORPI SAN LORENZO - Coordinadora Regional de Pueblos Indígenas Región San Lorenzo.
* FENAMAD - Federación Nativa de Madre de Dios y Afluentes.
* ORPIO - Organización Regional de Pueblos Indígenas del Oriente.
* ORAU - Organización Regional AIDESEP Ucayali.
* ORPIAN P - Organización Regional de Pueblos Indígenas de la Amazonía Norte del Perú.

## Referències

* ↑ Gobierno Revolucionario del Perú. «Ley de Comunidades Nativas y de Promoción Agropecuaria de Regiones de Selva y Ceja de Selva. Decreto Ley Nº20653» (en español). Congreso de la República del Perú, 18-06-1974. [Consulta: 8 juny 2009].
* ↑ Asociación Interétnica de Desarrollo de la Selva Peruana. «Órgano de Dirección y Gestión» (en español). Asociación Interétnica de Desarrollo de la Selva Peruana. [Consulta: 8 juny 2009].

## Vegeu també

* Llei de la Selva al Perú
* Convenció 169 de l'OIT sobre pobles indígenes i tribals

## Enllaços externs

* Conveni 169 Organització Internacional del Treball OIT
* Declaració de les Nacions Unides sobre els drets dels Pobles Indígenes ONU
# Caelatoglanis zonatus

Caelatoglanis zonatus és una espècie de peix de la família dels eretístids i l'única del gènere Caelatoglanis.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,9 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 30-31.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Myanmar.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Marcelo Alejandro Otero Larzábal

Marcelo Otero és un exfutbolista uruguaià, nascut a Montevideo el 14 d'abril de 1971. Ocupava la posició de davanter.
Es va destapar com a golejador al CA Peñarol, del seu país natal. El 1995 arriba al Calcio per militar al Vicenza, on va ser el referent ofensiu. Després d'una discreta estada al Sevilla FC, va retornar a Amèrica per jugar a l'Argentina. Va penjar les botes el 2003, després de jugar a Fénix.
Va ser internacional amb l'Uruguai en 25 ocasions, tot marcant 10 gols. Va participar amb la seua selecció a la Copa Amèrica de 1995.
# El joc de l'amor (pel·lícula de 1987)

El joc de l'amor (títol original: Tonight's the Night, també conegut com The Game of Love) és un telefilm de drama romàntic estatunidenc de 1987 dirigit per Bobby Roth. Està doblat al català.

## Argument

Un grup d'amics experimenta diversos dilemes sentimentals i decisions que podrien canviar les seves vides per sempre.

## Repartiment

* Ed Marinaro com Hayden Fox
* Belinda Bauer com Pamela Ahlberg
* Jack Blessing com Peter
* Max Gail com Sam Davies
* Gerrit Graham com Charlie
* Janet Margolin com Chris
* Tracy Nelson com Jamie Davies
* Ken Olin com Henry Fox

## Referències

* ↑ «Tonight's the Night». lavanguardia.com. [Consulta: 9 juliol 2024].
* ↑ «El joc de l'amor». esadir.cat. [Consulta: 9 juliol 2024].
# Schizothorax elongatus

Schizothorax elongatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 23,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ Heckel J. J. 1838. Fische aus Caschmir gesammelt und herausgegeben von Carl Freiherrn von Hügel, beschrieben von J. J. Heckel. Wien. Fische Caschmir. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Wu, Y. i C. Wu, 1992. The fishes of the Qinghai-Xizang Plateau. Sichuan Publishing House of Science & Technology, Chengdu, Xina. 599 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# An-Nàssir

«An-Nàssir (també transcrit Al-Nasir)» té aquests significats:
* Toponímia: Nasir (Sudan del Sud)
* Biografies:
** An-Nàssir (abbàssida), (1158-1225), califa abbàssida de Bagdad (1180-1225)
** An-Nàssir Ayyub, sultà aiubita emir del 1202 al 1214.
** An-Nàssir Hàssan, sultà mameluc bahrita o kiptxak del Caire (1347-1351 i 1354-1361)
** An-Nàssir ibn Alannàs, emir hammadita del 1062 al 1089.
** Muhàmmad an-Nàssir (?-1213), quart califa dels almohades (1199-1213)
** Nàssir-ad-Dawla (hamdànida), emir hamdànida de Mossul
** Nàssir-ad-Dawla ibn Hamdan, emir i visir fatimita i governant efectiu d'Egipte del 1062 al 1073.
** An-Nàssir o an-Nàssir li-Din Al·lah, títol de l'imam alida Hàssan al-Utruix i dels seus descendents
** An-Nàssir al-Kabir al-Utruix, besnet de Hàssan al-Utruix
** Abu l-Hasan Ahmad al-Nasir li-Din Allah, imam del Iemen
** An-Nàssir li-din-Al·lah o Abu-l-Fat·h ad-Daylamí, imam del Iemen
** An-Nàssir Salah-ad-Din, imam del Iemen
** An-Nàssir al-Hàsan ibn Izz-ad-Din, imam del Iemen
** An-Nàssir al-Hàssan ibn Alí ibn Dàwud, imam del Iemen
** An-Nàssir Muhàmmad ibn Ishaq ibn al-Mahdí Àhmad, imam del Iemen
** Al-Nasir Abd Allah ibn Hasan, Imam del Iemen
# Can Pere Llebre

Can Pere Llebre és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Immoble de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a façana. Està ubicat al costat dret del carrer Migdia.
La façana principal, que dona al carrer Migdia, està estructurada internament en una sola crugia. La planta baixa consta d'un portal d'accés adovellat d'arc carpanell, amb unes dovelles de mida mitjana però ben treballades i escairades.
Al primer pis trobem dues obertures rectangulars. A destacar especialment la de l'extrem esquerre, que està equipada amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat.
Pel que fa al segon pis, hi tenim una obertura quadrangular irrellevant, ja que no ha rebut cap tractament singular a destacar.
Tanca la façana en la part superior, un ràfec format per dues fileres de teula.
La pedra té molt poca presència en la façana, fins al punt que la trobem concentrada únicament en dos sectors específics: per una banda en les dovelles i muntants del portal d'accés de la planta baixa, mentre que per l'altra, en la llinda, muntants i ampit de la finestra del primer pis. En els dos casos es tracta de pedra sorrenca.

## Història

El carrer Migdia, on trobem inscrit Can Pere Llebre, pertany a un dels barris més importants d'Amer, el Pedreguet. Es tracta d'un barri emblemàtic que té en el carrer Girona un dels seus màxims exponents. Aquest carrer va ser una de les principals artèries del nucli des de l'edat mitjana i ara és l'eix vertebrador del barri.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Pere Llebre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Editorial 7 i Mig

7 i Mig és el nom d'una editorial de Benicull de Xúquer (la Ribera), creada el 1998 per Antoni Martínez, i actualment inactiva. Estava centrada en l'edició de llibres en català, bàsicament d'autors novells. La seua producció, centrada principalment en autors valencians, com ara Jordi Sebastià, Francesc Viadel, J.B.Campos, Lluís Alpera, o Jaume Bru i Vidal, abraçava llibres sobre temes locals (agrupats en la Col·lecció Collita), de poesia (7 i Mig poesia), obres de filosofia (Xènius, col·lecció dirigida per Joan Garí), història o narrativa (col·lecció Quaderns literaris).

## Notes i referències

* ↑ És una editorial germana de Germania edicions, aquesta darrera dedicada a l'edició de llibres en castellà. Ambdues han estat fundades per Antoni Martinez i dirigides per Manuel Alonso.
* ↑ «Entrevista a Antoni Martínez, creador de l'editorial». Caràcters, revista de llibres, núm II.. Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana, 01-04-2000. [Consulta: 10 febrer 2011].
* ↑ «Referència a 7 i Mig dins els comentaris a l'obra de Ramon Pastor Quirant». escriptors.cat, 1999. [Consulta: 10 febrer 2011].
* ↑ Tobar, Felip «Entrevista a A. Martínez «7 i Mig vol editar una literatura que ací no existeix»». Caràcters, n.11, 01-04-2000, p.6. Arxivat de l'original el 13 d’abril 2012 [Consulta: 14 juliol 2011]. Arxivat 13 April 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* «Llista de 46 llibres editats per 7 i Mig al catàleg de Laie». Laie.es. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 10 febrer 2011].
# Editorial Albert Martín

La Editorial Albert Martín fou una editorial barcelonina fundada per Albert Martín, el qual la va dirigir fins al 1917, any de la seva mort. Després, al capdavant de l'editorial va continuar la seva filla Dolors Martín Zamora. Es va especialitzar en publicacions de caràcter geogràfic, folklòric i turístic, ja que el seu principal objectiu era donar a conèixer i divulgar els diferents indrets de la península Ibèrica pel que fa a l'art, l'arqueologia, la història i la geografia.
Va publicar Catalunya il·lustrada (5 volums), de Francesc Carreras Candi, la Geografia general de Catalunya (6 volums), dirigida pel mateix Carreras Candi, i Turismo práctico. Folklore y costumbres de España, entre d'altres. Atesa la temàtica de les seves publicacions i, probablement, la seva filosofia, l'editorial utilitzava molt material fotogràfic de qualitat per il·lustrar les obres.

## Fons

El seu fons fotogràfic es conserva a la Biblioteca de Catalunya (18.780 documents) i a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona (6334 documents). El fons conté documentació generada per l'activitat editorial de l'empresa, i inclou fotografies, la majoria estereoscòpiques, de ciutats i pobles d'Espanya, també de les colònies espanyoles del nord d'Àfrica. El conjunt fotogràfic ajuda a conèixer el patrimoni històric del país. La major part de les fotografies es van fer per il·lustrar les diferents obres de geografia produïdes per l'editorial, i molt particularment la col·lecció "El turismo práctico, colección de vistas estereoscópicas de España".
Les imatges són fetes per fotògrafs professionals com Sala, Adolf Mas, Enric Castellà, Guïxens, Guixà, que van recórrer el país per plasmar la riquesa del paisatge monumental i arquitectònic.

## Referències

* 1 2 3 Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 287. ISBN 978-84-9850-029-5.
* ↑ Rivero, Juan; Ballesteros, Maria Teresa García «Spanish Stereoscopic Commercial Photography in the 20th Century: “El Turismo Práctico” and "Rellev"» (en anglès). International Journal on Stereo & Immersive Media, 2, 2, 2018, pàg. 4–27. ISSN: 2184-1241.
* ↑ http://www.bnc.cat/Fons-i-col-leccions/Cerca-Fons-i-col-leccions/Editorial-Albert-Martin
* ↑ http://cataleg.bnc.cat/record=b1783452~S13*cat%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://cataleg.bnc.cat/record=b1791572~S13*cat%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Editorial Anagrama

Editorial Anagrama és una editorial espanyola, fundada per Jordi Herralde Grau el 1969. En el seu catàleg hi figuren més de 2500 títols i poden trobar-s'hi molts dels autors contemporanis més significatius en l'àmbit de la narrativa i l'assaig, tant en traduccions com en llengua espanyola. Les seves col·leccions actuals més importants són "Narratives hispàniques", conformada per autors de ficció en llengua espanyola, entre els quals cap destacar Sergio Pitol, Enrique Vila-Matas, Roberto Bolaño, Ricardo Piglia, Javier Tomeo o Álvaro Pombo (encara que també hi publicaren Javier Marías o Antonio Soler als incicis de la seva carrera), "Panorama de narrativas" (ficció estrangera, amb Thomas Bernhard, Vladimir Nabokov, Ian McEwan, Albert Cohen, Martin Amis, Norman Mailer, Catherine Millet, Alessandro Baricco o Roberto Calasso) i "Argumentos" (una de les col·leccions més antigues, formada per assajos de tota tipologia a càrrec de pensadors, filòsofs i escriptors contemporanis). L'editorial concedeix dos guardons anuals per a obres inèdites, de gran prestigi intel·lectual en l'àmbit de parla hispana: el Premi Anagrama d'Assaig, des de 1973, i el Premi Herralde, des de 1983.
El mes de desembre de 2010 Jordi Herralde, el seu director, va iniciar la venda de l'empresa a l'editorial italiana Giangiacomo Feltrinelli Editore, mitjançant un procés gradual d'ampliació de percentatge de participacions. El 2016 l'empresa ja tenia el 99% de les accions i el gener del 2017 Herralde va anunciar que abandonava la direcció, assumint-la Sílvia Sesé.
Entre els dissenyadors gràfics que han treballat per a l'editorial es troba la dissenyadora catalana Núria Duran Llinàs.

## En català

L'editorial Anagrama, que tradicionalment publica en castellà, va presentar el 28 de gener de 2014, el llançament de la nova col·lecció Llibres Anagrama en llengua catalana. Els quatre primers títols de la col·lecció són Una setmana de vacances, de l'escriptora francesa Christine Angot; La millor oferta, de Giuseppe Tornatore, l'obra Barbablava, d'Amélie Nothomb, i finalment Ampliació del camp de batalla, de Michel Houellebecq. A partir de 2016 s'atorga el Premi Anagrama de novel·la en català, destinat a obres inèdites.

## Referències

* ↑ MAIGÍ, Raul, El demà d'Anagrama , Diari Avui, 24/12/2010. Consulta 26/12/2010
* ↑ Plantada, Esteve. «Jordi Herralde deixa la direcció d'Anagrama i propicia una transició plàcida | NacióDigital». Nació digital, 02-01-2017. [Consulta: 3 gener 2017].
* ↑ «Silvia Sesé assumeix la direcció editorial d'Anagrama». Ara.cat.
* ↑ «L'editorial Anagrama aposta pel català en la nova col·lecció "Llibres Anagrama"». Web. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 gener 2014].
* ↑ «PREMI LLIBRES ANAGRAMA DE NOVEL·LA». Editorial Anagrama. [Consulta: 16 gener 2023].

## Enllaços externs

* Editorial Anagrama
# Atractosteus

Atractosteus és un gènere de peixos actinospterigis de l'ordre dels lepisosteiformes. El nom del gènere deriva dels mots grecs atraktos ("fletxa") i osteon ("os"). L'espècie Atractosteus spatula és el peix d'aigua dolça més gran que existeix, assolint mides de més de tres metres de longitud i un pes de més de 130 kg (tot i que la mitjana és d'uns 50-75 kg). Antigament, Atractosteus era considerat un subgènere de Lepisosteus.

## Taxonomia

El gènere conté tres espècies vives i dues d'extingides:
* Atractosteus spatula
* Atractosteus tristoechus
* Atractosteus tropicus
* Atractosteus strausi †
* Atractosteus turanensis †

## Referències

* ↑ «Fishbase». [Consulta: 19 novembre 2011].
# Cacatua cavadora

La cacatua cavadora (Cacatua pastinator) és una espècie d'ocell de la família dels cacatuids (Cacatuidae) que habita boscos, matolls i terres de conreu del sud-oest d'Austràlia Occidental.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Ebuci Helva

Els Ebuci Helva (llatí: Aebutius Helva), també escrit Elva (llatí: Elva), foren una branca patrícia de la gens Ebúcia els membres de la qual destacaren sobretot al començament de la República.
Alguns personatges destacats varen ser:
* Tit Ebuci Helva, cònsol romà el 499 aC.
* Luci Ebuci Helva, cònsol el 463 aC.
* Pòstum Ebuci Helva Còrnicen, cònsol el 442 aC.
* Marc Ebuci Helva, triumvir coloniae deducendae el 442 aC.
* Marc Ebuci Helva, pretor el 168 aC.

## Referències

* ↑ «Aebutius». Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft. [Consulta: 22 setembre 2020].
* 1 2 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 11.
* ↑ «Roman Republic: RES PVBLICA ROMANA». [Consulta: 6 abril 2019].
# Santa Venerina

Santa Venerina (sicilià Santa Vinirina) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Catània. L'any 2007 tenia 8.226 habitants. Limita amb els municipis d'Acireale, Giarre i Zafferana Etnea.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Enrico Pappalardo | Llista cívica |
# Andréievski (Kursk)

* Per a altres significats, vegeu «Andréievski».
Andréievski (en rus: Андреевский) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Kursk, a Rússia, segons el cens del 2010 no tenia cap habitant.

## Referències

* ↑ «Климат Курской области». trasa.ru. [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ «о.п. 25 км». railwayz.info. [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ «Постановление Администрации Курской области от 28.07.2006 N 76 (ред. от 16.09.2020) "Об утверждении Перечня автомобильных дорог общего пользования регионального и межмуниципального значения Курской области" (дата сохранения: 23.01.2021)». openstreetmap.org. [Consulta: 30 maig 2021].
# Cap d'Estaques

El Cap d'Estaques és una muntanya de 1.354 metres que es troba entre els municipis de Lladurs i d'Odèn, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «Cap d'Estaques». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Capella de Santa Oliva

La capella de Santa Oliva està situada a l'antic portal d'entrada a la vila d'Olesa de Montserrat pel Camí Ral que venia de Vacarisses i Terrassa, al començament de l'actual carrer de Santa Oliva.
La capella va ser construïda entorn de 1675 i reformada el diverses ocasions. Aquesta obra és feta amb maó i el porxo és cobert mitjançant un embigat de fusta amb revoltons que, pel costat de migdia, se sustenta amb sengles pilastres, també de maó. La capella consisteix en una petita cambra amb un ampli finestral-balcó que ocupa gairebé tota la façana. L'interior, cobert amb volta escarsera, conserva una imatge moderna de Santa Oliva, patrona de la vila.
El portal és actualment un pas que discorre sota la construcció de la capella de Santa Oliva. Es tracta d'una obra senzilla, en la qual cal distingir el mur lateral de ponent, més sòlid, que devia adossar-se a la muralla. Està fet amb un parament a base de còdols de disposició irregular i té quatre finestres semblants a espitlleres. És el tipus de parament que caracteritza la muralla, de la qual se n'han conservat alguns trams al sector del carrer Garraf i del carrer de Baix.

## Història

Dels 4 portals més coneguts d'Olesa : el de Santa Oliva (en el camí ral que venia de Vacarisses i Terrassa), el de can Carreras (documentat per primera vegada el 1548 i situat al final del carrer de l'Església), el de les Hortes (prop de la plaça de les Fonts), i el d'en Coscoll (documentat per primera vegada el 1560 i situat al final i a l'esquerra de dit carrer), l'únic que queda actualment és el de Santa Oliva. Els altres van desaparèixer al segle xix, un cop acabada la Guerra Carlina, o a principis del segle xx.
La construcció d'aquest portal esdevingué pels voltants de 1548. Almenys en un document de l'Arxiu Parroquial d'aquest any ja s'esmenta la seva existència.
Al segle xvii van arribar a la vila les relíquies de Santa Oliva, patrona de la vila, i això va motivar l'aixecament d'una capella de caràcter popular (beneïda l'any 1675), que es va bastir sobre el portal, ja que aquest era l'únic que no hi tenia cases consolidades a la part superior. La capella va ser modificada en tres ocasions: els anys 1775, 1839 i 1912. Aquest últim any es va restaurar el portal i la capella, la qual va sortir il·lesa de la Guerra Civil de 1936, però la imatge de la santa fou cremada. L'any 1940 se'n va col·locar una de nova, pagada mitjançant una col·lecta popular.

## Referències

* ↑ «Capella de Santa Oliva». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juny 2014].
* 1 2 3 4 5 6 «Portal i capella de Santa Oliva». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 12 juny 2014].
# Can Lluçà (Sitges)

Can Lluçà és un edifici de Sitges (Garraf) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de tipologia popular. Consta de planta baixa i un pis. Té una coberta amb teulada a dues vessants. Les cantonades tenen reforçaments de pedra. La porta d'entrada és amb muntants de pedra i arc de maó vist. Murs i escales interessants per ésser un aspecte molt característic del Garraf, al construir marges de "pedra en sec", és a dir, sense morter. Al costat de la casa es troben les dependencies secundaries, on es poden veure uns reforçaments amb contrafort

## Referències

* ↑ «Can Lluçà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].