OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caballo de Troya

Caballo de Troya (Cavall de Troia, en català) és una novel·la en nou parts (vuit d'elles ja publicades) del periodista, escriptor i investigador Juan José Benítez, que tracta d'un viatge en el temps de dos oficials nord-americans per tal de conèixer Jesús de Natzaret i ser testimonis de la seva vida.
Tot i que, en la introducció de la novel·la, i en altres llocs, l'autor insinua que és una història real, ja que, afirma, es tracta de la transcripció del diari personal d'un oficial nord-americà, diversos errors científics en la novel·la fan pensar que és una història de ficció. Per exemple, tot i que el viatge en el temps s'hauria produït a la dècada de 1970, avui dia (2008) la tecnologia utilitzada no solament és inexistent sinó que no té cap mena de base científica, tot i que l'obra en pretén donar molta informació (amb certes reserves, ja que es tractaria de "secrets militars"). També s'hi esmenta que la nau es fa invisible mitjançant l'emissió de radiació infraroja, cosa que és científicament impossible. De fet, en l'epíleg d'una de les edicions del primer volum, J.J. Benítez afirma que "El llibre [...] és, per tant, un primer assaig novel·lístic, una novel·la [...] en què la figura de l'oficial i, lògicament, el trasllat [...] l'any 30 [...] són ficció pura.".
S'ha afirmat que J.J. Benítez, més que inspirar-s'hi, podria haver plagiat parts del Llibre d'Urantia, però la Fundació Urantia mai no ha denunciat Benítez. Altres persones sí que han denunciat l'autor, tant per Caballo de Troya com per altres obres seves.
La novel·la ha estat traduïda al francès (Cheval de Troie), a l'italià (Operazione Cavallo di Troia) i al portuguès (Operaçao Cavalo de Tróia), però no al català. Cadascun dels títols fa referència a l'indret on es desenvolupa l'acció d'aquell volum de la novel·la.

## Títols

* Caballo de Troya 1:Jerusalén (1984)
* Caballo de Troya 2: Masada (1986)
* Caballo de Troya 3: Saidan (1987)
* Caballo de Troya 4: Nazaret (1989)
* Caballo de Troya 5: Cesarea (1996)
* Caballo de Troya 6: Hermón (1999)
* Caballo de Troya 7: Nahum (2005)
* Caballo de Troya 8: Jordán (2006)
* Caballo de Troya 9 Caná (2012)

## Referències

* ↑ Article sobre Caballo de Troya
* ↑ Entrevista a El Mundo, 5 d'octubre de 2000
* ↑ «Pàgina escanejada de l'epíleg del volum 1». Arxivat de l'original el 2007-03-28. [Consulta: 24 maig 2008].
* ↑ «Lloc web d'El libro d'Urantia». Arxivat de l'original el 2008-05-16. [Consulta: 24 maig 2008].
* 1 2 «Pàgina del lloc web de Benítez sobre les denúncies per plagi que ha rebut». Arxivat de l'original el 2008-05-13. [Consulta: 24 maig 2008].
* ↑ «Web oficial de J.J. Benítez». Arxivat de l'original el 2008-05-14. [Consulta: 24 maig 2008].

## Enllaços externs

* Pàgina sobre Caballo de Troya del web oficial de J.J. Benítez Arxivat 2007-06-13 a Wayback Machine. (castellà)
# Caballo (escultura)

L'escultura urbana coneguda pel nom Caballo, ubicada a el centro Ecuestre El Asturcón, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola. En un primer moemtn aquestes escultures tenien un caràcter d'homenatjar o rememorar a persones il·lustres amb una certa connexió amb la ciutat, però amb el temps, la finalitat artística de les escultures ha guanyat terreny i moltes d'elles són simples formes d'engalar carrer, places o edificis públics o privats. Aquest és el cas de la nostra obra, “Caballo” tracta de donar més impostància estètica a les noves isntal·lacions del nou Centre Equestre municipal.
L'escultura, feta de bronze, és obra de Iñigo Muguerza, i està datada l'any 2001.
Les instal·lacions del Centre Eqüestre municipal El Asturcón, van ser inaugurades a El Molinón en 1999, i amb elles es substituïa el recinte hípic de Sant Llàtzer, que va desaparèixer en els anys vuitanta del segle xx. Amb l'estàtua, que representa un cavall que podria qualificar-se de "grecollatí" per la seva figura estilitzada i la seva empenta. Representa un cavall amb morro estirat, gropa eriçada i potes musculoses.

## Referències

* ↑ «Escultura «Caballo» - Turismo Asturias» (en castellà). Turismo Asturias, 27-04-2018.
* 1 2 «Escultura pública en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 4 desembre 2018].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
* ↑ iluzziona.com. «Caballo». [Consulta: 4 desembre 2018].
* ↑ Adolfo Casaprima, «Escultura pública de Oviedo», edit. Ayuntamiento de Oviedo, año 2001
Viccionari
# Cal Magí de l'Aigua

Cal Magí de l'Aigua és una obra de Guissona (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici modernista de tres plantes. A la planta baixa trobem un portal amb arc rebaixat i motllura llisa. Les dues plantes tenen un balcó ovalat amb barana de forja i una porta baconera rectangular. Les diferents plantes estan separades per línies d'imposta. L'edifici de pedra en planta baixa i arrebossat i pintat en la resta, és rematat per un parament amb frontó ovalat i totalment llis.
(Text procedent del POUM)

## Referències

* 1 2 «Cal Magí de l'Aigua». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2021].
# Cal Maimó

Cal Maimó és una casa de Ciutadilla (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de grans dimensions situada just al costat de la casa de la vila del poble de Ciutadilla.
Consta de tres pisos en façana.
A la planta baixa hi ha una única obertura, la porta d'accés a la casa, d'arc rebaixat dovellat, que segurament és fruit d'una remodelació contemporània dels baixos.
A la primera planta s'observen dues obertures en forma de dues finestres bessones acabades superiorment per unes llindes clàssiques d'arc conopial central. Al pis superior trobem paral·leles dues finestretes, més petites i acabades també amb llinda amb un petit arc conopial. A les golfes només s'obre una senzilla finestreta quadrada sense cap decoració.

## Història

Aquesta casa es trobava unida al que ara és l'ajuntament de Ciutadilla, però fou venuda i dividida en dues residències independents.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Maimó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Budia

Budia és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

| Cens | Població de fet | Población de dret | Llars |
| 1842 | ... | 1530 | 430 |
| 1857 | 1416 | ... | 376 |
| 1860 | 1430 | ... | 372 |
| 1877 | 1256 | 1287 | 390 |
| 1887 | 1155 | 1157 | 351 |
| 1897 | 1025 | 1045 | 310 |
| 1900 | 999 | 1101 | 315 |
| 1910 | 1136 | 1149 | 326 |
| 1920 | 1041 | 1074 | 280 |
| 1930 | 1012 | 1045 | 253 |
| 1940 | 1007 | 983 | 236 |
| 1950 | 997 | 1017 | 289 |
| 1960 | 939 | 955 | 236 |
| 1970 | 478 | 489 | 144 |
| 1981 | 427 | 424 | 138 |
| 1991 | 318 | 335 | 125 |
| 2001 | ... | 269 | 120 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Budic de Nantes

Budic de Nantes fou comte de Nantes de 1004 a 1038. Fill del comte Judicael de Nantes. Va regnar fins vers 1010 sota l'estreta vigilància del bisbe de Nantes Gaultier II (1005-1041) qui havia estat nomenat pel comte de Rennes Geoffroi I de Bretanya.
Va aprofitar una peregrinació del bisbe a Terra Santa per apoderar-se dels béns episcopals i destruir el castell del prelat. De tornada el bisbe va reclamar la intervenció del comte de Rennes i Budic va haver de demanar ajut al comte Folc III d'Anjou el que li va suposar la pèrdua dels territoris del seu comtat al sud del riu Loira.
Després d'un darrer conflicte el 1033 amb el comte de Rennes Alan III, Budic va retornar a la fidelitat al comte i duc.
De la seva esposa de nom Havoisa va deixar tre fill:
* Mataties
* Maties I de Nantes
* Budic

## Fonts

* Chronique de Nantes Présentée et annotée par René Merlet, accessible a Gallica: «Enllaç».
* André Chédeville & Noël-Yves Tonnerre La Bretagne féodale XIe-XIIIe siècle. Ouest-France, Université Rennes (1987) ISBN 27-37300-14-2.
* Foundation for Medieval Genealogy: Brittany: Dukes and Nobility

## Referències

* 1 2 Foundation for Medieval Genealogy: Brittany: Dukes and Nobility
# Cabíries

* Per a altres significats, vegeu «Cabíria (desambiguació)».
Les Cabíries (en grec antic: Kαβείρια, Kabeíria) eren un festival de caràcter mistèric de l'antiga Grècia que se celebrava a les ciutats on eren adorats els Cabirs, unes divinitats dels pelasgs. Era especialment important a Samotràcia, on hi havia el temple més important, i també a Imbros, Lemnos, Tebes, Antèdon, Pèrgam i Berit; segons Estrabó, també se celebrava en una illa de Britànnia. Els pelasgs dedicaven una dècima part de les seves collites als Cabirs.
Els seus ritus són desconeguts, car, en tant que misteris, no es podien revelar, però se sap que causaven indignació als atenesos probablement per les seves celebracions orgiàstiques. Les festes se celebraven en qualsevol moment entre maig i setembre, però hi havia una gran celebració especial el mes d'agost. La principal celebració es feia cada any a Samotràcia, el misteri de Samotràcia, que duraven nou dies i els que hi participaven eren purificats dels seus crims anteriors per uns hierofantes o sacerdots especials, i hi ha testimonis que es feia una mena de confessió pública. Sembla que les dones i els nens també participaven en les cerimònies. Els sacerdots dansaven, i pels autors romans eren qualificats de salii. Els iniciats, segons Apol·loni de Rodes, portaven una cinta porpra entorn de la cintura i un amulet que els protegia dels perills de les tempestes a la mar. A Lemnos la festa es feia de nit, i durava també 9 dies en els quals tots els focs de l'illa eren apagats i s'oferien sacrificis als morts; el foc s'encenia quan retornava el vaixell que havia portat ofrenes a Delos, i se celebraven banquets. Aquesta festa va entrar en decadència i va desaparèixer molt aviat.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Cabeiria». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 21-XI-2020].
# Cacajao ouakary

Cacajao ouakary és una espècie de primat de la família dels pitècids. La seva distribució es troba al nord-oest del Brasil i el sud-est de Colòmbia, entre els rius Rio Negro i Guaviare al nord i el riu Japurá al sud.

## Morfologia

C. ouakary s'assembla molt al uacari de cap negre (C. melanocephalus), que viu al nord del Rio Negro. Se'n diferencia sobretot per la seva coloració, amb el cap, les espatlles, els braços i la part superior de l'esquena negres, la part mitjana de l'esquena de color groc pàl·lid i una coloració rogenca a les cames, la cua i la part inferior de l'esquena. El uacari de cap negre, en canvi, té colors més homogenis, amb tonalitats negres, marronoses, rogenques o de color marró groguenc.

## Sistemàtica

C. ouakary fou descrit pel zoòleg bavarès Johann Baptist von Spix el 1823 amb el nom de Brachyurus ouakary. A finals del segle xx, sovint fou classificat com a subespècie del uacari de cap negre (C. melanocephalus ouakary). Tanmateix, Jean P. Boubli et al. (2008) consideraren injustificada aquesta taxonomia. Plantejaren que Alexander von Humboldt havia descrit l'espècimen tipus (ja perdut) del uacari de cap negre amb el pelatge dorsal groguenc i que no se'n coneixia la localitat tipus. Així doncs, el uacari de cap negre i el uacari descrit per Spix serien el mateix. Les formes nominotípiques del uacari de cap negre i de C. melanocephalus ouakary foren ajuntades. El 2014, Ferrari et al. contradigueren aquesta classificació i tornaren a elevar el tàxon descrit per Spix a la categoria d'espècie amb el nom de Cacajao ouakary.

## Referències

* ↑ Johann Baptist von Spix: Simiarum et vespertilliarum brasiliensis species novae; ou histoire naturelle des espéces nouvelles des singes et de chauve-souris observée et recueilies pendant le oyage dans l'interieur du Bresil. Múnic, 1823
* ↑ Boubli, J. P.; Da Silva, M. N. F.; Amado, M. V.; Hrbek, T.; Pontual, F. B.; Farias, I. P. «A Taxonomic Reassessment of Cacajao melanocephalus Humboldt (1811), with the Description of Two New Species» (en anglès). International Journal of Primatology, 29, 3, 2008, pàg. 723-741. DOI: 10.1007/s10764-008-9248-7.
* ↑ Alexander von Humboldt: Recueil d'observations de zoologie et d'anatomie comparé, faites dans l'ocean atlântique dans l'interior du nouveau continent et dans la mer du sud pendant les années 1799, 1800, 1801, 1802 et 1803. Partie 2. Levrault Schoell, París 1811–1812
* ↑ Stephen F. Ferrari, Patricia G. Guedes, Wilsea M.B. Figueiredo-Ready & Adrian A. Barnett: «Reconsidering the taxonomy of the Black-Faced Uacaris, Cacajao melanocephalus group (Mammalia: Pitheciidae), from the northern Amazon Basin». Zootaxa, 3.866, 3, pàg. 353-370, 2014 doi: 10.11646/zootaxa.3866.3.3
# Cacajao amuna

Cacajao amuna és una espècie de primat de la família dels pitècids. És oriünd de l'oest de l'Amazones brasiler, a l'estat d'Acre i el sud-oest de l'estat d'Amazones. La seva distribució cobreix aproximadament 30.000 km² i es troba a l'est del riu Tarauacá. C. ajumana viu en boscos de várzea inundats periòdicament per rius d'aigües blanques rics en sediments. L'espècie fou descrita el maig del 2022 i anomenada en honor del poble indígena dels Amuna-dyapas, un subgrup dels kanamarí.

## Morfologia

Igual que els seus parents més propers, C. amuna es pot identificar pel cap vermell i calb, el pelatge llarg i grenyut i la cua relativament curta i peluda. El seu pelatge és gairebé completament blanc, sense matisos grocs, grisos o vermells com els del uacari calb (C. calvus), el seu tàxon germà. Els bigotis són de color marró rogenc i més clars que els negres o marrons rogencs del uacari calb. Els avantbraços tenen tons groguencs, el pèl de les mans i els peus són taronges o grisos i la part inferior de la cua és de color crema.

## Sistemàtica

Els descriptors de C. amuna també elevaren a la categoria d'espècie els altres pitècids que fins aleshores es classificaven com a subespècies de C. calvus. Tanmateix, els representants d'aquest grup tenen una relació molt propera i només han divergit en els últims 300.000 anys, a causa de la formació dels actuals sistemes de rius i illes fluvials.

## Amenaces

La taxa de desforestació de l'hàbitat de C. amuna és clarament superior a la de l'hàbitat del uacari calb o de C. novaesi. L'estat d'Acre és un punt crític de desforestació, puix que hi ha diverses ciutats en plena expansió (com ara Feijó i Tarauacá) i l'hàbitat de C. amuna és travessat per la carretera federal BR-364.

## Referències

* 1 2 3 4 Silva, F. E.; Valsecchi do Amaral, J.; Roos, C.; Bowler, M.; Röhe, F.; Sampaio, R.; Janiak, M. C.; Bertuoli, F.; Santana, M. I.; de Souza Silva Júnior, J.; Rylands, A. B.; Gubili, K.; Hrbek, T.; McDevitt, A. D.; Boubli, J. P. «Molecular phylogeny and systematics of bald uakaris, genus Cacajao Lesson, 1840 (Primates: Pitheciidae), with the description of a new species» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 173, 107509, 2022. DOI: 10.1016/j.ympev.2022.107509.
# Campionat d'obertura xilè

El campionat d'obertura xilè de futbol (Campeonato de Apertura) va ser una competició futbolística que es disputà a Xile entre 1933 i 1950. Rebia la seva denominació al fet que es disputava al començament de la temporada. Es disputava per eliminatòries pel que es pot considerar com un predecessor de la copa xilena de futbol. No s'ha de confondre amb l'actual Torneig d'Apertura, que forma part de la lliga xilena de futbol.

## Historial

| Any | Campió | Finalista | Marcador | Trofeu |
| 1933 | Colo-Colo | Unión Española | 2–1 | Copa Cesar Seoane |
| 1934 | Santiago Morning | Colo-Colo | 4–2 | Copa Apertura |
| 1935-36 | No es disputà | No es disputà | No es disputà | No es disputà |
| 1937 | Magallanes | Audax Italiano | 2–0 | Copa Apertura Aliviol |
| 1938 | Colo-Colo | Audax Italiano | 3–1 | Copa Apertura |
| 1939 | No es disputà | No es disputà | No es disputà | No es disputà |
| 1940 | Colo-Colo | Universidad de Chile | 3–2 | Copa Apertura |
| 1941 | Audax Italiano | Magallanes | 2–1 | Copa Apertura |
| 1942 | Santiago National | Badminton | 2–1 | Copa Apertura |
| 1943 | Santiago Morning | Audax Italiano | 4–3 | Copa Campeones |
| 1944 | Santiago Morning | Unión Española | | Copa Campeones |
| 1945 | Colo-Colo | Unión Española | | Copa Campeones |
| 1946 | No es disputà | No es disputà | No es disputà | No es disputà |
| 1947 | Unión Española | Iberia | 2–0 | Copa Preparación |
| 1948 | No es disputà | No es disputà | No es disputà | No es disputà |
| 1949 | Santiago Morning | Santiago Wanderers | 3–2 | Copa Preparación |
| 1950 | Santiago Morning | Audax Italiano | 2–2 | Copa Carlos Varela |
Font:

## Referències

* 1 2 No es disputà final, ja que es desenvolupà per sistema de lliga.
* ↑ Santiago Morning millor mitjana en tot el torneig.
* ↑ Chile Cup - RSSSF
# Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile

El Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile (BEA, Oficina de Recerca i Anàlisi per a la Seguretat de l'Aviació Civil en francès) és una agència de França que investiga acidentes aeris. Té la seu en Edifici 153 en l'Aeroport de París-Li Bourget, Li Bourget. Compta amb 110 empleats, entre ells 30 investigadors i 10 assistents dels investigadors. És una filial del Ministeri de l'Ecologia, del Desenvolupament Sostenible, dels Transports i de l'Habitatge.

## Facilitats

El BEA té la seu en Edifici 153 en l'Aeroport de París-Li Bourget, Le Bourget. La seu està situada davant del Museu de l'Aire i de l'Espai. Té oficines i laboratoris. Des de 2002, la seu del BEA té més de 5.000 metres quadrats d'espai. Abans de 1999, la seu va tenir 1.000 metres quadrats d'espai. Després de 1999 i abans de 2002, la seu va tenir més de 3.000 metres quadrats d'espai.
El BEA té instal·lacions en l'Aeròdrom de Melun. Les instal·lacions inclouen 6.000 metres quadrats d'hangars i àrees protegides. El BEA també té hangars i àrees protegides en Bonneuil-sud-Marne. El BEA té annexos en Ais de Provença, Bordeus, Rennes, i Tolosa de Llenguadoc.

## Referències

* ↑ "El BEA."
* ↑ "Report Incident on 2 May 2009 on approach to Antalya (Turkey) to the Boeing 737-300 registered F-GFUF operated by Europe Airpost."
* ↑ "Plano de accesso al BEA."
* ↑ "Qui sommes-nous?"
* 1 2 "Who are we?"
* ↑ "Qui sommes-nous?"

## Enllaços externs

* Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile (francès/anglès)
* Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile (Arxiu en espanyol)
# Bussigny-près-Lausanne

Bussigny-près-Lausanne és un municipi del cantó suís del Vaud, situat al districte de l'Ouest lausannois.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Camí del Mas de Guardià

El Camí del Mas de Guardià és un camí del terme de Reus a la comarca catalana del Baix Camp.
Comença a la carretera de Cambrils, arran de la bassa del "Pocopan" i vora la granja del Soronelles, prenent una direcció sud-est. Forma el límit entre la partida de Blancafort i la de Rubió, fins que arriba al Mas de l'Oliva. Allí se li ajunta el camí de la Font del Carbonell. Poc després, gira cap al sud-oest, entra a Aigüesverds, i dona accés al Mas de Guardià. Després va cap al sud fins a arribar a l'indret conegut com els Quatre camins. Enllaça, en la mateixa direcció, amb el camí de Riudoms a Vilaseca. El camí ha patit les conseqüències de la urbanització de la zona, i actualment ha estat asfaltat en bona part del seu recorregut i, en un tram important, integrat a la xarxa viària de la urbanització "les Palmeres".

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 277. ISBN 8486387655.
# Camí del Mas de les Monges

El Camí del Mas de les Monges és un camí del terme de Reus a la comarca catalana del Baix Camp.
Sortia de la carretera de Salou, d'allà on té l'entrada el Barri Montserrat, davant del Mas de Bellveny, ara enderrocat. Ara, després de les obres de la T-11, surt de l'encreuament d'aquesta amb la C-14 o carretera de Salou per la seva banda sud. Va paral·lel per l'esquerra, i a una certa distància, del Barranc de l'Escorial. Poc després deixa a l'esquerra el Camí Vell de Salou, passa pel costat de la Depuradora d'Aigües de Reus, travessa el Barranc de l'Escorial i passa entre el Mas de les Monges i el Mas de Giró. Agafa una direcció oest-nord-oest i puja a trobar el Camí de la Font del Carbonell.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 366. ISBN 8486387655.
# Can Xaparí

Can Xaparí és una masia de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia és de planta rectangular de planta baixa i pis, amb cantonades i obertures de pedra. La façana principal té una porta de modillons, igual que la finestra del seu damunt. Al costat esquerre de la finestra n'hi ha una altra d'arc carpanell i motiu goticitzant.
Es troba en força mal estat. Els propietaris actuals viuen al costat en un habitatge nou.

## Referències

* 1 2 «Can Xaparí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Ca l'Artusa

Ca l'Artusa és una casa modernista de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, una casa de planta baixa, pis i golfes que destaca per la seva decoració, que es podria considerar modernista, especialment per l'ús de la línia sinuosa defuig de tota angulositat i de la línia recta. Així doncs és interessant la forma ondulada que adopta cadascuna de les quatre façanes en el seu coronament i els guardapols que al damunt de les obertures també segueixen la mateixa tònica general.
Cal fer notar la tribuna que presideix la façana a la part central i que dona relleu a les línies corbes del conjunt. Les petites obertures de ventilació de les golfes estan decorades exteriorment amb motius vegetals que les envolten.

## Referències

* 1 2 3 «Ca l'Artusa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Can Bosch Nou

Can Bosch Nou és un edifici noucentista del municipi de Vilanova del Vallès (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat de tipologia ciutat-jardí. Consta de planta baixa i dos pisos d'alçada, està cobert amb teulada a doble vessant. Sobresurt una torre-mirador coberta a quatre vessants i amb rajola vidriada. El voladís de la teulada està aguantat per mènsules de fusta escalonades. Les obertures fan corba a la banda superior, tot seguint els emmarcaments, mentre els porticons de fusta es fan treballs de caladets. Els ampits alternen la rajola de ceràmica blanca i blava. A l'exterior hi ha una creu de ceràmica del 1919.

## Història

Can Bosch és un antic mas que es troba documentat en el capbreu del segle xiv. També apareix en el fogatge de 1553 i té continuïtat fins al nostre segle. A principis del s. XX es va construir Can Bosch nou seguint la tipologia d'edifici ciutat-jardí dins d'una estètica propera al Noucentisme. No coneixem la data exacte de la seva construcció, però podria ser la mateixa que apareix a la creu de la porta: el 1919.

## Referències

* 1 2 «Can Bosch Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].