OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salamandra alpina

La salamandra alpina (Salamandra atra) és una espècie d'amfibi urodel de la família dels salamàndrids. Se'n coneixen 4 subespècies diferents: Salamandra atra atra, Salamandra atras auroras, Salamandra atra prenjensis, Salamandra atra pasobiensis.

## Característiques

Aquesta salamandra mesura fins a 16 cm i és de color negre brillant, semblant a una joguina de plàstic. Posseeix glàndules verinoses a la zona dorsal a mode de protecció contra els depredadors. Els mascles són més petits que les femelles

## Distribució i hàbitat

Habita normalment en boscos i muntanyes calcàries de la zona dels Alps i dels Balcans, entre els 700 i els 2.800 metres d'altitud. Es pot trobar a Albània, Alemanya, Àustria, Bòsnia i Hercegovina, Croàcia, Eslovènia, França, Itàlia, Liechtenstein, Montenegro, Sèrbia i Suïssa.
Habitualment s'amaga sota les pedres i troncs d'arbres que retenen la humitat.

## Alimentació

Té la mateixa dieta que la salamandra comuna, i s'alimenta també d'artròpodes de moviment lent, cucs i mol·luscos, que caça sobretot de nit. Durant el dia, només surt després de la pluja.

## Reproducció

La salamandra alpina té una manera especial d'atendre les cries. La femella és fertilitzada a terra seca, igual que en la salamandra comuna, però l'embaras dura 2 anys o inclús més. La fase larval té lloc a l'interior de la femella, dins dels oviductes. De nou a terra seca, les cries, de mitjana dues, surten completament formades. Les cries mesuren uns 4 cm.

## Referències

* ↑ Lanka, Václav. Anfibios y reptiles (en castellà). 2a edició. Madrid: Susaeta, 1991, p. 30-31.
* ↑ «AmphibiaWeb.org» (en anglès). [Consulta: 1r agost 2016].
* ↑ «Paradais Sphynx - Salamandra Alpina» (en castellà). [Consulta: 1r agost 2016].
* ↑ «Waza.org - Salamandra atra» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-08-09. [Consulta: 1r agost 2016].
# Salamanca (municipi de Guanajuato)

Salamanca és un municipi de l'estat de Guanajuato. Salamanca és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud de l'estat de Guanajuato. Limita al nord amb els municipis de León, al sud amb Irapuato, a l'oest amb San Francisco del Rincón i a l'est amb Dolores.

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Salamanca Arxivat 2018-05-22 a Wayback Machine.INAFED, 2015. (castellà)
# Santa Maria de la Clua

Santa Maria de la Clua, o Santa Maria de la Clua de Montsec és una església romànica del poble de la Clua, del terme de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà.
No se'n té gaire documentació, però se sap que entre el segle xiv i el xix depengué del monestir de Santa Maria de Lavaix.
És d'una sola nau, de tres trams, amb dos arcs torals, però escurçada en el seu darrer tram pel costat de ponent. La planta de la nau és lleugerament irregular, ja que s'estreny conforme es va acostant a l'absis. La volta és de canó, de mig punt de rajol.
Té absis semicircular, obert a la nau a través d'un arc triomfal en degradació. A l'exterior, l'absis té tres finestres de doble esqueixada.
La façana de ponent, on hi ha la porta actual, presenta un aspecte estrany, ja que es veu un tram de nau a l'exterior, que forma com una mena d'atri. La porta original era al sud, on encara és, tapiada. Dues finestres de doble esqueixada completen la façana meridional.
Té arcuacions i bandes llombardes com a decoració a la capçalera, però el temple fou sobrealçat en època moderna. Data, per tant, de les darreries del segle xi. Tanmateix, encara es veu el ràfec original, bisellat, damunt de les arcuacions. Les mènsules són molt senzilles. Tot plegat ens remet a una església del segle xii.
Està en molt mal estat, atès el gran grau d'abandonament en què es troba, però, a més, el fet que hi manqui un tram de la nau i els murs estiguin regruixats fins al punt d'amagar les pilastres dels arcs torals indiquen que ja en el seu moment patí alguna mena d'esfondrament o accident en la seva estructura que l'afectà de manera important.

## Bibliografia

* ADELL I GIRBERT, Joan-Albert; CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Maria de la Clua de Montsec", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "La Clua", a Pallars Jussà, II. Lleida: Pagès editors, 1997 (Fets, costums i llegendes, 32). ISBN 84-7935-406-2
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies; 8). ISBN 84-85180-25-9
* PAGÈS, M. "Sant Esteve de la Sarga". Dins El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Genís de Toès

Sant Genís de Toès és l'església parroquial, romànica, del poble nord-català de Toès, de la comuna de Toès i Entrevalls, de la comarca del Conflent.
Està situada en el nucli del Veïnat de l'Església, un dels tres que formen el poble de Toès. És en el carrer únic d'aquest veïnat, anomenat de l'Església.

## Història

Des del segle IX i fins a la Revolució Francesa, Toès fou possessió de Sant Miquel de Cuixà. El primer esment documental del lloc és de l'any 878; es tracta d'una venda a Toès a Sant Andreu d'Eixalada, precedent del monestir de Cuixà. El primer document que parla de l'església és del 1206, esment que es repeteix el 1435 i el 1506.

## L'edifici

És una església romànica originalment de nau única coberta amb volta de canó de punt rodó que recolza en dos arcs torals, amb capçalera quadrada reconstruïda al segle xiii. Té una segona nau afegida el segle xiv i campanar d'espadanya. L'absis del XIII té pintures murals interiors. L'aparell és de còdols escalabornats amb el martell.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «175 - Toès i Entrevalls». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 151. Sant Genís de Toès». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Toès». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere. «Toès: Sant Genís de Toès». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 545-546 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.

## Referències

* ↑ Sant Genís de Toès en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Josep de Torremilà

Sant Josep de Torremilà és una Capella rural del terme comunal de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És a l'extrem nord-oest del terme de Perpinyà, a prop i a ponent de l'Aeroport de la Llavanera i també a ponent del Mas de Sant Josep, a la partida de Torremilà. És accessible per la carretera departamental D-5, que uneix Sant Esteve del Monestir amb Paretstortes.
És una petita capella rural de nau única, sense absis acusat a l'exterior, amb l'entrada a la façana sud-oest.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113 - Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 207. Sant Josep de Torre de Milà». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ Sant Josep de Torremilà en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Pere de Maldà

Sant Pere de Maldà és una església de Maldà (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És situada a la part baixa del poble, prop de la carretera de Vallbona. L'edifici és d'una sola nau construïda amb carreus de pedra amb una estereotomia una mica irregular i cobert amb un sostre a dues aigües. És d'una sola nau sense absis diferenciar. Interiorment, la coberta és de volta de canó reforçada mitjançant quatre arcs torals sospesos sobre quatre falses columnes adossades als murs laterals. Aquestes columnes no presenten decoració escultòrica en els seus respectius capitells. La capella és d'una gran sobrietat constructiva i també decorativa. La façana segueix uns esquemes decoratius de gran senzillesa. La portalada d'accés és formada per dos arcs en degradació de mig punt amb guardapols, força sobresortit, timpà llis i dues columnes amb capitells ornamentats amb motius vegetals de palmes. Damunt d'aquesta porta hi ha una obertura d'ull de bou i coronament finalment la part superior de la façana hi ha un campanar d'espadanya de dues obertures.

## Referències

* ↑ Romànic Obert. «ESGLÉSIA DE SANT PERE». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 7 novembre 2013].
* ↑ «Sant Pere de Maldà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Sasaïta

La sasaïta és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom per la SASA, l'acrònim de l'Associació d'espeleologia sud-africana (en anglès: South African Speleological Association). Els seus membres van explorar per primera vegada la cova de West Driefontein i van descobrir el mineral.

## Característiques

La sasaïta és un fosfat de fórmula química (Al,Fe$^{3+}$)$_{14}$(PO₄)$_{11}$(SO₄)(OH)₇·83H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1977, sent publicada per primera vegada un any després. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la sasaïta pertany a «08.D - Fosfats, etc. només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ < 1:1» juntament amb els següents minerals: diadoquita, pitticita, destinezita, vashegyita, schoonerita, sinkankasita, mitryaevaïta, sanjuanita, sarmientita, bukovskyita, zýkaïta, giniïta, mcauslanita, goldquarryita, birchita i braithwaiteïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu del Servei Geològic de Pretòria, a Sud-àfrica.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la cova West Driefontein, situada a la localitat de Carletonville, al Far West Rand (Gauteng, Sud-àfrica). També ha estat descrita en altres indrets de Sud-àfrica, així com d'Alemanya, Àustria, la República Popular de la Xina, Austràlia, el Canadà i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Sasaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 gener 2022].
# Sasaki to Miyano

Sasaki to Miyano (佐々木と宮野) és una sèrie de manga shōnen-ai de Shō Harusono, serialitzada en línia via Pixiv Comic des de 2016.

## Argument

En Miyano es passa els dies llegint manga de Boys' Love i preocupant-se per com és de femenina la seva cara, fins que coneix el seu sènior Sasaki. Intrigat pel júnior Miyano, el delinqüent Sasaki aprofita totes les oportunitats que pot per apropar-se.

## Personatges
### Shūmei Sasaki (佐々木秀鳴, Sasaki Shūmei)

* Veu: Yūsuke Shirai
Un noi alt de segon curs que es fa amic d'en Miyano al principi de la història. Tot i que és generalment amable i obert als altres, la seva aparença i el seu comportament li han valgut una reputació com a delinqüent. És més expressiu que en Miyano en les seves emocions i és el primer a reconèixer la seva atracció cap a ell. Finalment, es converteix en el xicot d'en Miyano.

### Yoshikazu Miyano (宮野由美, Miyano Yoshikazu)

* Veu: Sōma Saitō

### Taiga Hirano (平野大河, Hirano Taiga)

* Veu: Yoshitsugu Matsuoka
Un company de classe d'en Sasaki i amic d'ell i en Miyano. Com que és un any més gran que en Miyano, té un instint protector cap a ell.

### Jirō Ogasawara (小笠原次郎, Ogasawara Jirō)

* Veu: Yūki Ono

### Masato Hanzawa (半澤雅人, Hanzawa Masato)

* Veu: Yuma Uchida

### Tasuku Kuresawa (暮沢丞, Kuresawa Tasuku)

* Veu: Ryōhei Arai

### Gonsaburō Tashiro (田代権三郎, Tashiro Gonsaburō)

* Veu: Mitsuhiro Ichiki

## Anime

El 20 de novembre de 2020 es va anunciar una adaptació a l'anime. L'adaptació, més tard revelada com una sèrie de televisió, està animada per Studio Deen i dirigida per Shinji Ishihira, Yoshiko Nakamura, Maki Fujii i Kana Shibue. La sèrie es va estrenar el 10 de gener de 2022 a Tokyo MX i altres canals. El tema d'obertura és «Mabataki» de Miracle Chimpanzee, i el tema de tancament és «Ichigo Sunset» de Yūsuke Shirai i Sōma Saitō.

## Referències

* ↑ «Sasaki and Miyano (TV)» (en anglès). Anime News Network.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Sasaki and Miyano Anime Reveals Cast, Staff, 2022 TV Premiere» (en anglès). Anime News Network.
* ↑ «BL (Boys Life) Manga Sasaki and Miyano Gets Anime (Updated)». Anime News Network, 20-11-2020.
* ↑ «Sasaki and Miyano Boys-Love Anime's Teaser Video Reveals January 2022 Premiere». Anime News Network, 12-09-2021.
* ↑ «「佐々木と宮野」来年1月9日に放送開始、春園ショウ「後半になるにつれて神回の連発» (en japonès). Natalie, 26-11-2021.
* ↑ «Sasaki and Miyano Anime Reveals Opening, Ending Song Artists». Anime News Network, 19-11-2021.
# Santa Maria del Cogul

Santa Maria del Cogul és una obra del municipi del Cogul (Garrigues) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una església de planta una mica irregular però que tendeix a la creu llatina, tot i que els braços estan poc marcats en planta. Es distribueix en tres naus, la central coberta amb volta de canó i d'aresta, les laterals. Els elements sustentats són grans pilastres amb capitells d'ordre compost. El transsepte compta amb un cimbori central i als extrems, absidioles poligonals. L'absis central és també poligonal, cobert amb volta de quart d'esfera.
Destaca també el cos superior als peus de l'església i a la zona de la dreta i el campanar, de base quadrada i octogonal al tram superior, acabat amb una cupuleta rematada per un punxó amb bola.
Pel que fa a la façana, té porta és d'estil barroc amb la imatge tutelar dins d'un nínxol, a sobre d'un frontó circular, flanquejat per dos de triangulars de reduïdes dimensions. El portal segueix la moda de l'època, molt arrelada a les Garrigues, de porta semicircular amb pilastres als costats que sostenen un entaulament amb un fris decorat i fornícula envoltada per una garlanda vegetal. Dalt de tot hi ha un petit rosetó els vidres del qual dibuixen una forma estelada.

## Història

El lloc fou repoblat per la casa dels Cervera. El 1385, Jaume Roger de Pallars es ven el Cogul a l'abat de Poblet.
En aquesta església s'hi venerava el Crist del Cogul des del segle xvi, destruït el 1936.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Santa Maria del Cogul». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].

### Bibliografia

* Català i Roca, Pere; Els castells catalans, 1967-1979
* Pladevall i Font, Antoni, dir.; Catalunya Romànica. Segrià, les Garrigues, el Pla la Segarra, l'Urgell, 1997
* Seró Guixà, Blanca; Actes de la II trobada d'estudiosos de la comarca de les Garrigues, 1999
# Schizothorax huegelii

Schizothorax huegelii és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ Heckel J. J. 1838. Fische aus Caschmir gesammelt und herausgegeben von Carl Freiherrn von Hügel, beschrieben von J. J. Heckel. Wien. Fische Caschmir. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Menon, A.G.K., 1999. Check list - fresh water fishes of India. Rec. Zool. Surv. India, Misc. Publ., Occas. Pap. Núm. 175, 366 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Schoolies week

Schoolies o schoolies week (setmana dels escolars) (també coneguda com a leavers' o leavers' week a Queensland i Austràlia Occidental i coasties al Territori de la capital australiana) es refereix a la tradició entre els graduats de secundària australians (també coneguts com a " schoolies " o "leavers") en la qual aquests disposen de vacances d'una setmana de durada després de la finalització dels seus exàmens finals, entre les acaballes de novembre i principis de desembre.
"Toolies" es refereix als viatgers de més edat que participen a la setmana escolar però que no són graduats de secundària. "Foolies" es refereix als adolescents més joves que participen a la setmana escolar però que encara no s'han graduat de secundària. La setmana dels escolars es veu com una festa final amb els companys de l'escola abans que els camins se separin.

## Referències

* ↑ «Tips on how to survive schoolies and avoid toolies».
* ↑ «Toolies arrests outnumber Schoolies arrests as cops say they're pleased with celebrations».
* ↑ «Schoolies, toolies and foolies – in the market for a rite of passage».
# Sepp Kusstatscher

Josef Kusstatscher, dit Sepp (Villanders, 17 de març de 1947) és un polític sudtirolès. Llicenciat en teologia, el 1974, començà com a professor a Brixen i cap de la Unió d'Estudiants Sudtirolesos. De 1977 a 1985 fou alcalde de Villanders pel Südtiroler Volkspartei, i fou escollit conseller provincial a les eleccions regionals de Trentino-Tirol del Sud de 1988. De 1989 a 1994 fou cap del comitè d'afers socials del SVP, però preocupat pels temes mediambientals, el 2003 abandonà el partit per a ingressar en els Verds del Tirol del Sud, amb el que fou escollit conseller provincial a les eleccions regionals de Trentino-Tirol del Sud de 2003. A les eleccions europees de 2004 fou elegit diputat del Partit Verd Europeu. Actualment és membre del Comitè de Transport i Turisme del Parlament europeu, on ha estat membre del comitè de treball i afers socials i de delegació de la Comissió Parlamentària a Macedònia del Nord.

## Enllaços externs

* Web personal
* Fitxa personal al Parlament europeu
# Senyoria de Montmirail

* Per a altres significats, vegeu «Senyoria de Montmirail (Sarthe)».
Montmirail fou una senyoria feudal del Regne de França al Marne, al centre del país, veïns dels comtes de Xampanya.
Un senyor de la cort de nom Gaucher, que posseïa grans dominis, va fer construir una vila al mig de les seves terres a la que va nomenar Fort de Gaucher, que es va deformar a La Ferté-Gaucher. Veí del comte de Xampanya, Gaucher es va fer amic i aliat d'aquest poderós senyor i es va casar amb una filla que li va aportar en dot la terra de Montmirail amb la condició expressa que el primer fill d'aquest matrimoni portés el nom i li fes homenatge. La senyoria de Montmirail va estar en mans dels senyors de La Ferté-Gaucher, que foren:
* Dalmaci de Montmirail, senyor de La Ferté-Gaucher (vers 1045 - 1092)
* Gaucher de Montmirail, senyor de La Ferté-Gaucher (vers 1075 - 1123)
* Elies de Montmirail, senyor de La Ferté-Gaucher (vers 1105 - 1150)
* Andreu de Montmirail, senyor de La Ferté-Gaucher (vers 1140 - 1212)
Va passar després a Joan de Montmirail, conestable de França (nascut 1165 - + 29 de setembre de 1217) que va salvar la vida a Felip August i es va retirar com a monjo a l'abadia de Longpont.
* Joan II de Montmirail
* Mateu de Montmirail, senyor de La Ferté-Gaucher (+ 1262)
* Marie d'Oisy i de Montmirail, fille de Joan II de Montmirail, hereva de Cambrai (nascuda vers 1195 - + 20 de setembre de 1272), casada el 1213 amb Enguerrand III de Coucy, que ja havia mort el 1262. Llavors va passar als Coucy. Vegeu Senyoria d'Oisy.

## Referències

* Genealogia
# Senyoria de Péronne

La castellania de Péronne fou una jurisdicció senyorial sorgida al segle ix, centrada a Péronne (Somme) i que depenia del comtat de Vermandois.
Va tenir com a primer senyor a Eilbert (944-977) i hauria seguit en la seva família, tot i que no s'esmenta al seu successor, potser un fill; Robert de Cappy era probablement el seu net i va ser castellà de Péronne com a Robert I des de vers el 1000 al 1045 (altres fonts parlen de 1000-1028) mentre el seu germà Ives rebia la senyoria de Nesle; el va seguir el seu fill Robert II el Barbut ((1045-1087) que es va titular "príncep de Péronne" però va perdre la senyoria vers 1068/1070 a mans de Simó de Valois, el qual a la tornada d'un viatge a Roma, pressionat pel papa, es va casar vers 1072 amb Judit d'Alvèrnia (filla del comte d'Alvèrnia) i un temps després els dos esposos van decidir entrar en religió i Simó va decidir retornar Péronne i altres llocs al comte de Vermandois Heribert IV, però la cessió es va demorar perquè a la ciutat estava enterrat el seu pare, i volia traslladar la tomba; finalment el 1077 va abdicar en la seva germana Adelaida de Valois a la que va cedir el comtat d'Amiens ocupat pel rei i el de Valois, retornant el comtat de Montdidier i la senyoria de Péronne al comte de Vermandois, bé directament o bé a través de la seva germana. La senyoria hauria tornat a Robert II el Barbut fins a la seva mort el 1087 quan el va succeir el seu fill Odó o Eudes. Per aquest temps també apareix com a senyor de Péronne Robert de Boves (germà d'Enguerrand de Coucy), casat amb Adelaida, germana de Robert II el Barbut, que sembla que reclamava la successió.
Posteriorment apareixen com a senyors un Pere i un Gauthier al segle xii, i un Joan I i un Joan II al segle xiii; Joan II era senyor de Lille i la senyoria de Péronne va quedar unida amb la de Lille a mitjan segle xiii.

## Vegeu també

* Comtat de Valois

## Referències

* Histoire générale de Péronne, per Jules Dournel, 1879, en línia a