OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Loco moco

Loco moco és un plat que apareix a la cuina hawaiana contemporània. Hi ha moltes variacions, però el loco moco tradicional consisteix en arròs blanc, cobert amb una hamburguesa, un ou ferrat i salsa marró. Les variacions poden incloure cansalada, pernil, spam, tofu, porc kalua, botifarra portuguesa, vedella teriyaki, pollastre teriyaki, mahi-mahi, gambes, ostres i altres carns.

## Història

El professor James Kelly de la Universitat de Hawaii escriu que el Loco Moco va ser creat per la família Inoue, que va ser propietat de Lincoln Grill in Fil, Hawaii el 1949. Un grup de nois del Lincoln Wreckers sports club que sembla van inventar el plat perquè no tenien diners per a una hamburguesa. Ajuntant entre tots diners i elements del menú. Un dels nois, anomenat George Okimoto, i que era anomenat "Crazy" (Loco a idioma espanyol) va ser qui va posar el nom a aquest plat.

## Vegeu també

* Francisco de Paula i Marín
* Kamehameha I
* Ukulele

## Referències

* ↑ «The Loco Moco - Cafe 100, Hilo Hawaii». Cafe100.com. Arxivat de l'original el 2013-07-17. [Consulta: 26 març 2013].
* ↑ The Food of Paradise: Exploring Hawaii's Culinary Heritage, University of Hawaii Press, ISBN 0824817788, <https://books.google.cat/books?id=ZnsTxepydfQC&pg=PA20>
* ↑ «Loco Moco Recipe, Loco Moco History, History and Recipe of Hawaiian Loco Moco, Hawaii's Feel Good Food, Hamburger Recipes». Whatscookingamerica.net. [Consulta: 26 març 2013].
* ↑ «SpanishDict.com translation for 'moco'».
# Logística autònoma

La logística autònoma descriu els sistemes que proporcionen una transferència no tripulada i autònoma dels equips, equipaments, persones, informació o recursos de punt a punt amb una intervenció mínima. La logística autònoma és una àrea nova en fase d'investigació i en l'actualitat hi ha pocs treballs sobre el tema, amb sistemes encara menys desenvolupats o desplegats.

## Vegeu també

* Vehicle terrestre no tripulat

## Enllaços externs

* Autònom VTOL Escalable d'Arquitectura Logística - estudi de factibilitat (anglès)
# Lola Paris

Dolores Paris Sánchez (Barcelona, 1894 - 1980), coneguda com a Lola Paris, va ser una actriu catalana.
La seva carrera d'actriu es desenvolupà entre els anys 1914 i 1945, malgrat que el moment més important, tant per la quantitat com la qualitat de les produccions, va donar-se entre el 1914 i el 1923. El 1918 va ser directriu de l'escola gratuïta creada per Studio-Films SA amb la finalitat de formar actrius cinematogràfiques.
Independentment, de la seva capacitat d'interpretar registres diferents, destacava per la imatge de dona moderna, dinàmica, aventurera, sense perdre la seva feminitat. Manuel Paris Sánchez (1892-1944) va ser el seu germà, també actor.

## Filmografia

Amb Segre Films:
* La pescadora de Tossa o Amor de pescadora (1914), direcció Josep de Togores
* El sello de oro o Fanatismo de una secta (1915)
* Los muertos viven o Un solo corazón (1915, J. de Togores)
* El pollo tejada (1915, J. de Togores)
Amb Studio-Films:
* Las joyas de la condesa (1916, D. Ceret)
* Flor de otoño (1916 Mario Caserini)
* Como aquel dia (1916, Mario Caserini)
* Amar es sufrir (1916, Domènec Ceret, ella en fou la guionista)
* Pasa el ideal (1916, D. Ceret)
* La duda (1916)
* La loca del monasterio (1916)
* Humanidad (1916, D. Ceret)
* Regeneración (1916, D. Ceret)
* La razón social Castro y Ferrant (1916, D. Ceret)
* Los saltimbanquis (1916)
* La herencia del diablo (1917, D. Ceret i J. Solà i Mestres)
* Codicia (1918, Joan Maria Codina)
* Mefisto (1918, J.M.Codina i J. Solà i Mestres)
* El protegido de Satán (1918, J.M. Codina)
Amb Hispano Films:
* La malquerida (1914, Ricard de Baños)
Amb altres:
* La bruja (1923, Maximilià Thous)
* Yo canto para tí (1934, Fernando Roldán)
* Milagro en la ciudad (1935, Joan Xiol i Marchal)
* Tambor y cascabel (1944, Alejandro Ulloa)
* Eres un caso (1945, R. Quadreny)
* El castillo de las bofetadas (1945, J. de Ordazal)

## Referències

* ↑ Ramos, Gemma. Dona i artista. La col·lecció del Museu de Terrassa. Terrassa: ohDigital - Ajuntament de Terrassa, 2019, p.209.
* ↑ IRV. «Lola Paris». A: Diccionari enciclopèdic del cinema a Catalunya, 30 setembre de 2019 [Consulta: 12 octubre 2019].
# Magni Arge

Magni Arge (Tórshavn, 15 de desembre de 1959) és un empresari i polític feroès. És fill del director de ràdio Niels Juel Arge, germà del periodista i polític del consell municipal Jógvan Arge i oncle de l'autor, músic i exjugador de futbol Uni Arge. Es va llicenciar en Ciències Socials per la Universitat d'Aarhus, llicenciat en feroès i en llengües i literatura nòrdiques a la universitat Føroya Frøskaparsetur, també va estudiar educació complementària en periodisme a l'escola Danmarks Journalisthøj. Des del 2014 ha estat inscrit a la Universitat de les Illes Fèroe, on forma part del grau de Dret.

## Carrera professional

Maggi Arge va estar actiu en diverses associacions, com ara l'associació de joves Skansastova, Færingeforeningen i Århus i l'organització d'estudiants de Frøskapersetur Føroy. També es va associar amb Ràdio Føroya relacionada amb esdeveniments esportius durant diversos anys fins al 1996. Arge va ser conseller delegat d' Apple i distribuïdor de Canon T-Mac de 1990-1993, president del Patronat de Turisme de Føroya (Patronat de Turisme de les Illes Fèroe) de 1993-1996 i director gerent d'Atlantic Airways de 1995-2013. Arge ha estat president de l'Associació de la Indústria de l'Oli de Faroe des del 1993, membre de la junta directiva de Føroya Arbeidsgevarafelag (Associació d'ocupadors de les Illes Fèroe) 1997-2014 i president de Lundin Software i Ocean Rainforest des del 2014.
Va ser nomenat "Capdavanter de l'Any" a les Illes Fèroe l'any 2005. Arge ha estat un cònsol italià a les Illes Fèroe des del 2008.
A les eleccions de l'1 de setembre del 2015, que va ser escollit diputat al Parlament danès per les illes Fèroe.

## Referències

* ↑ «Magni Arge» (en anglès). https://www.thedanishparliament.dk.+[Consulta: 10 novembre 2018].
* ↑ «El diputat danès Magni Arge demana la llibertat dels presos polítics». El Nacional, 25-06-2018. [Consulta: 10 novembre 2018].
# Longdon-on-Tern

Longdon-on-Tern (també conegut com a Longdon-upon-Tern o col·loquialment Longdon) és un poble anglès situat al centre-est de Shropshire. Està situat al districte de Telford and Wrekin, i es troba aproximadament 11 km a l'est de Shrewsbury i 11 km al nord-oest de Telford.
El seu nom el deu a la posició en què es troba respecte al riu Tern, que desemboca al riu Severn dins d'aquesta mateixa localitat.

## Aqüeducte

El poble és conegut perquè s'hi troba el primer gran aqüeducte de ferro colat navegable del món (52° 44′ 13″ N, 2° 34′ 04″ O﻿ / ﻿52.7370°N,2.5679°O﻿ / 52.7370; -2.5679), dissenyat per Thomas Telford i construït l'any 1796 per a comunicar el Canal de Shrewsbury, però abandonat l'any 1944. Els 57 metres de llarg d'estructura segueixen en peu avui en dia.

## Enllaços externs

* Imatges d'Anglaterra Arxivat 2011-06-06 a Wayback Machine. (anglès)
# Macrogynoplax guayanensis

Macrogynoplax guayanensis és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.
La femella adulta fa 7,5 mm de llargària, les ales anteriors li fan 11,5 mm de llargada i és de color principalment groc amb les membranes alars de color groguenc clar amb iridescències verdes i rogenques.
Es troba a Sud-amèrica: Guyana.

## Referències

* ↑ Enderlein, 1909. Zool. Anz. 34:391.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Enderlein, 1909. Zool. Anz. 34:403.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Encyclopedia of South American aquatic insects (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* Perlidae Species Listing (anglès)
# Malaltia de Tarui

La malaltia de Tarui o glicogenosi de tipus VII es deu a la deficiència de l'enzim fosfofructocinasa, encarregada de convertir la fructosa 6-fosfat a fructosa-1,6-bisfosfat, un pas limitant en la glucòlisi. Aquest trastorn determina la incapacitat per a l'obtenció d'energia a partir de la glucosa lliure o del glicogen. Es tracta d'una malaltia hereditària amb caràcter autosòmic recessiu.
Els pacients afectats d'aquesta malaltia presenten una miopatia muscular amb intolerància a l'exercici acompanyat d'enrampades, mioglobinúria i hiperuricèmia. Aquests dos últims símptomes són menys acusats que en la glicogenosi tipus V, entitat clínicament molt similar. Es diferencia, a més, d'aquesta última perquè els pacients presenten anèmia hemolítica (a conseqüència del dèficit parcial de la fosfofructocinasa eritrocitària).
Encara que l'acumulació de glicogen és moderada, aquest presenta una estructura lineal semblant a la que es detecta en la glicogenosi tipus IV. Això es deu a l'increment de la G-6-P que es produeix a conseqüència del bloqueig. Aquest increment activa la glicogen-sintetasa, la qual cosa ocasiona un desequilibri de la relació entre l'activitat d'aquest últim enzim i la ramificant. Aquests pacients no requereixen una teràpia específica, però és recomanable, a diferència de les altres glicogenosi, no prendre hidrats de carboni abans de l'exercici, ja que provoquen una disminució dels àcids grassos lliures i cossos cetònics, única font alternativa del múscul en aquests pacients.

## Descobriment

Va ser nomenat pel metge japonès Seiichiro Tarui, que va observar la malaltia per primera vegada el 1965.

## Referències

* ↑ Nakajima, Hiromu; Raben, Nina; Hamaguchi, Tomoya; Yamasaki, Tomoyuki «Phosphofructokinase deficiency; past, present and future». Current Molecular Medicine, 2, 2, 01-03-2002, pàg. 197–212. ISSN: 1566-5240. PMID: 11949936.
* ↑ «Tarui disease and distal glycogenoses: clinical and genetic update». Acta Myol, 26, 2, 01-10-2007, pàg. 105–107. PMC: 2949577. PMID: 18421897.
* ↑ Wu, Pei-Ling; Yang, Yung-Ning; Tey, Shu-Leei; Yang, San-Nan; Lin, Chien-Seng «Infantile form of muscle phosphofructokinase deficiency in a premature neonate». Pediatrics International, 57, 4, 25-06-2015, pàg. 746–749. DOI: 10.1111/ped.12616. PMID: 26108272.

## Enllaços externs

* Asociación Española de Enfermos de Glucogenosis Arxivat 2014-04-29 a Wayback Machine.
# Malaltia de Salla

La malaltia de Salla, també anomenada malaltia de dipòsit d'àcid siàlic lliure, en una malaltia hereditària que es transmet segons un patró autosòmic recessiu. S'inclou dins del conjunt de trastorns anomenats malalties per dipòsit lisosòmic i provoca una important discapacitat i retard mental en els nens afectats. La primera descripció va ser realitzada l'any 1979. La seva freqüència és molt baixa, la major part dels casos es produeixen a Finlàndia i Suècia, és una de les malalties d'herència finlandesa. El nom de l'afecció procedeix de la ciutat de Salla a la Lapònia finlandesa, on es van detectar els primers casos.

## Genètica i causa

És causada per una mutació en el gen SLC17A5 situat en el cromosoma 6 humà (6q14-15). Aquest gen codifica la sialina, una proteïna transportadora d'àcid siàlic que es localitza en la membrana del lisosoma i té la funció de transportar l'àcid siàlic lliure (àcid N-acetilneuramínic) fora de l'estructura del lisosoma, en alterar-se la funció de la sialina es produeix una acumulació d'àcid siàlic a l'interior de la cèl·lula.

## Diagnòstic

El diagnòstic se sospita pels símptomes i els antecedents familiars, es confirma mitjançant la determinació dels nivells d'àcid siàlic lliure en orina que estan molt augmentats.

## Tractament

No existeix un tractament específic que guareixi l'afecció. Les mesures terapèutiques es basen en procediments generals per millorar els símptomes i les seves conseqüències.

## Referències

* ↑ Aula N; Aula, P. «Prenatal diagnosis of free sialic acid storage disorders (SASD)». Prenatal Diagnosis, 26, 8, 01-08-2006, pàg. 655–658. DOI: 10.1002/pd.1431. PMID: 16715535.
* ↑ «"Salla disease": a new lysosomal storage disorder». Archives of neurology, 36, 2, 01-02-1979, pàg. 88–94. DOI: 10.1001/archneur.1979.00500380058006. ISSN: 0003-9942. PMID: 420628.
* ↑ Mendelian Inheritance in Man (OMIM) 604322
* ↑ Orphanet: Enfermedad de depósito de ácido siálico libre.
* ↑ «Neuropathology of Salla disease». Acta Neuropathol, 75, 5, 1988, pàg. 481–490. DOI: 10.1007/BF00687135. PMID: 3287834.
* ↑ Strehle EM «Sialic acid storage disease and related disorders». Genet Test, 7, 2, 2003, pàg. 113–121. DOI: 10.1089/109065703322146795. PMID: 12885332.
* ↑ «Clinical, biochemical, and molecular diagnosis of a free sialic acid storage disease patient of moderate severity». Mol Genet Metab, 82, 2, 2004, pàg. 137–143. DOI: 10.1016/j.ymgme.2004.03.001. PMID: 15172001.

## Vegeu també

* Atàxia espinocerebel·losa

## Enllaços externs

* Hide & Seek Foundation For Lysosomal Disease Research
* GeneReview/NIH/UW entry on Free Sialic Acid Storage Disorders
# Marceline

Marceline és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 2.558 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Marceline tenia 2.558 habitants, 1.079 habitatges, i 690 famílies. La densitat de població era de 303,9 habitants per km².
Dels 1.079 habitatges en un 31% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,8% hi vivien parelles casades, en un 11,4% dones solteres, i en un 36% no eren unitats familiars. En el 32,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,7% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 24,4% entre 25 i 44, un 21,7% de 45 a 60 i un 19,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.164 $ i la renda mediana per família de 35.948 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.786 $ mentre que les dones 17.382 $. La renda per capita de la població era de 15.086 $. Entorn del 9% de les famílies i el 13,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Marceline». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Marceline». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Malur canós becgròs

El malur canós becgròs (Amytornis modestus) és un ocell de la família dels malúrids (Maluridae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones amb petits arbusts o herba d'Austràlia central.

## Referències

* ↑ «Malur canós becgròs». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/04/2022(català)
# Malur canós de Merrotsy

El malur canós de Merrotsy (Amytornis merrotsyi) és un ocell de la família dels malúrids (Maluridae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones àrides d'Austràlia meridional.

## Referències

* ↑ «Malur canós de Merrotsy». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/04/2022(català)
# Marco Sejna

Marco Sejna (20 de març de 1972, Berlín) és un futbolista berlinès que des del 2010 juga pel Hertha BSC.

## Referències

* ↑ Plantilla:Fußballdaten
# Premis YoGa 1993

Els 4t Premis YoGa foren concedits al "pitjoret" de la producció cinematogràfica de 1992 per Catacric el 30 de gener de 1993 "a Barcelona" per un jurat anònim.

## Guardonats

| Secció | Premi | Nom | Guanyador |
| Cinema estranger | Pitjor pel·lícula | "Quinto centeBrando" | Les aventures de Cristòfor Colom |
| Cinema estranger | Pitjor director | "Aquí, el que no corre, vuela" | Michael Mann, per L'últim dels mohicans |
| Cinema estranger | Pitjor actor | "Los blancos no la saben meter" | Kevin Costner, per El guardaespatlles |
| Cinema estranger | Pitjor actriu (ex aequo) | "El cuerpo del delito" | Emmanuelle Seigner, per Bitter Moon |
| Cinema estranger | Pitjor actriu (ex aequo) | "El cuerpo del delito" | Kim Basinger, per Anàlisi final |
| Cinema espanyol | Pitjor pel·lícula | "Puta miseria" | Makinavaja, el último choriso |
| Cinema espanyol | Pitjor direcció | "Un paraguas para tres" | Gerardo Vera, per Una mujer bajo la lluvia |
| Cinema espanyol | Pitjor actor | "Ferran Rañé" | Andrés Pajares, per Makinavaja, el último choriso |
| Cinema espanyol | Pitjor actriu | "La peor de todas" | Judit Mascó, per El llarg hivern i Después del sueño |
| Cinema espanyol | Pitjor doblatge | "Chachipiruli" | Una estranya entre nosaltres |
| Especials | Festival | "Cariño, he agrandado al niño" | 25a edició del Festival de Cinema de Sitges |
| Especials | Uno de los nuestros | "¿Por qué lo llaman amor cuando quieren decir sexo?" | Mari Pau Huguet i Àlex Gorina, presentadors dels premis de cinema de la Generalitat de Catalunya |

## Referències

* ↑ Premis YoGa 1993 catacric.org
* ↑ Los YoGa, 24 años premiando al peor cine... ¿o no?, Fotogramas, 24 de desembre de 2013
# Consell Regional de Mateh Binyamin

El Consell Regional de Mateh Binyamin (en hebreu: מועצה אזורית מטה בנימין) (transliterat: Moatza Azorit Mateh Binyamin) és un consell regional que cobreix 44 assentaments i llocs d'avançada israelians en els turons de Samaria, al sud de Cisjordània. La seu del consell és Psagot. El consell porta el nom de l'antiga tribu israelita de Benjamí, el territori correspon aproximadament a la zona del consell. La regió a on es troben els assentaments de Binyamin es coneix com la regió de Binyamin. La comunitat internacional considera que els assentaments israelians són il·legals, i això s'aplica a totes les comunitats sota l'administració de Mateh Binyamin. En novembre de 2007, Avi Roeh va ser escollit cap del consell. El cap anterior, Pinchas Wallerstein, va renunciar després d'estar en el seu càrrec durant 28 anys.

## Llista d'assentaments

Aquest consell regional presta diversos serveis municipals per als 44 assentaments en el seu territori:
| Ahia Adei Ad Almon (Anatot) Alon Amona Ateret Beit Horon Dolev Eli Esh Kodesh Ganei Modi'in Geva Binyamin (Adam) Giv'at Har'el Giv'on HaHadasha Harasha Hashmonaim Keeda Kfar Adumim Kfar HaOranim (Menora/Giv'at Ehud) Kochav HaShachar Kochav Yaakov Ma'ale Levona | Ma'ale Mikhmas Matityahu Mevo Horon Migron Mitzpe Danny Mitzpe Hagit Mitzpe Kramim Mitzpe Yeriho Na'ale Nahliel Neria (Talmon Bet/North) Neveh Erez Halamish (Neve Tzuf) Nili Nofei Prat Ofra Psagot Rimonim Sha'ar Binyamin Industrial Zone Siló Shvut Rachel Talmon |
# Cussons (Sora)

Cussons és una entitat de població situada a la Vall de Cussons. El nucli forma part del municipi de Sora. Està situat a la Comarca d'Osona i a la sub-comarca d'El Bisaura.
El nucli està situat al sud del cap de municipi (Sora). S'hi arriba per la carretera BV4654 que uneix Sant Agustí de Lluçanès per l'oest i Sant Quirze de Besora i la C-17 per l'est. Al costat del nucli hi transcorre la Riera de Cussons.

## Referències

* ↑ «Cussons». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ «Sora». idescat.cat. [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ Riera, Marc. «Sora reformarà de dalt a baix el nucli de Cussons». naciodigital.cat, 1(11/2009. [Consulta: 15 gener 2023].
# Ernő Solymosi

Ernő Solymosi (21 de juny de 1940 - 19 de febrer de 2011) fou un futbolista hongarès de la dècada de 1960.
Va jugar als clubs Diósgyőri VTK, Újpest FC i Pécsi Dózsa. Fou internacional amb la selecció d'Hongria, amb la que guanyà la medalla de bronze als Jocs Olímpics de 1960. També disputà la Copa del Món de futbol de 1962 i l'Eurocopa de 1964.

## Referències

* ↑ «Solymosi Ernő» (en hungarian). Nemzeti Sportszövetség (National Sport Association). Arxivat de l'original el 2012-03-02. [Consulta: 27 gener 2010].
* ↑ Ernő Solymosi a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Ernő Solymosi Biography and Statistics». Sports Reference. Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 27 octubre 2009].
# Lobièras

Lobièras (francès Loubières) és un municipi francès del departament de l'Arieja i la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Cantons del Puèi Domat

Els Cantons del Puèi Domat (Alvèrnia-Roine-Alps) són 61 i s'agrupen en 5 districtes:
# Can Bosch d'Anoia

Can Bosch d'Anoia és una obra del municipi de Subirats (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal i molí paperer, situat vora l'Anoia. La masia ha estat completament reformada; la façana és de composició simètrica, amb la porta allindanada i balcons als dos pisos, amb cornisa motllurada i semicercle al coronament. Té un jardí i diversos edificis agrícoles annexos. El molí, que ja no és en ús, ha estat molt desfigurat; aquest està compost de soterrani, planta baixa i dos pisos, amb una teulada a dues aigües. Les obertures superiors formen galeries d'arc rebaixat.

## Història

L'origen del nucli urbà és del segle xviii, quan s'estableix a la vora del riu Anoia un molí paperer. La masia és anterior a aquesta data, però ha sofert moltes reformes. Al segle xiv s'anomenava Mas Carbons, i pertanyia a la capella de Santa Maria de Vilarnau, situada en un meandre del riu Anoia, més avall de la confluència amb el Lavernó. Es coneix que al juny de 1523, el procurador de l'abadia de Sant Pere de les Puel·les, hi fa un establiment, un precari a favor de Llorenç Bosch, pagès de la parròquia de Sant Pere de Subirats, dels Masos Suriol del camp de Corbins.

## Referències

* 1 2 «Can Bosch d'Anoia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Can Jofresa

Can Jofresa és un conjunt de blocs d'habitatges que conforma un barri de Terrassa, a la part occidental del districte 3 o del Sud, situat vora la carretera de Rubí i prop del marge esquerre de la riera del Palau. Té una superfície de 0,32 km² i una població de 1.978 habitants el 2021. Porta el nom del mas de Can Jofresa de les Hortes, del segle xv, que s'alçava al sud del barri i fou enderrocat cap al final de la dècada del 1970.
Està limitat al nord per l'avinguda de Santa Eulàlia, a l'oest per la carretera de Rubí (BP-1503), al sud per l'avinguda del Tèxtil i a l'est per l'avinguda de Can Jofresa, a l'altra banda de la qual s'estén el polígon industrial de Santa Margarida i el complex comercial i d'oci anomenat Parc Vallès.
Depèn de la parròquia de Sant Valentí, al barri del Segle XX, si bé hi ha un centre de culte (Santa Eulàlia) al carrer d'Igualada. La festa major és la segona setmana de juny.
Disposa d'un centre d'assistència primària (CAP Terrassa Sud, a l'avinguda de Santa Eulàlia), dos instituts d'ensenyament secundari (IES Can Jofresa i IES Santa Eulàlia) i una zona esportiva.

## Història

El barri ocupa les terres del mas de Can Bosc de Basea i part de les de Can Jofresa, que li ha donat nom i a les terres del qual s'alça el complex esportiu. Aquests terrenys són rics en troballes arqueològiques, que donen fe de l'ocupació d'aquesta àrea en època romana, sobretot pels volts de l'antic Can Bosc de Basea, masia també del segle xv que es va enderrocar quan es van construir els blocs de pisos a començament dels anys 70 del segle xx. El barri va néixer, doncs, amb aquests 24 blocs que inclouen un total de 825 pisos, promoguts per l'Institut Nacional de l'Habitatge, que en un principi eren coneguts com els pisos de la carretera de Rubí. Can Jofresa es va revitalitzar amb la construcció de la zona esportiva, inaugurada el 1990, i els dos instituts d'ensenyament mitjà, que apleguen un bon nombre d'estudiants de la part sud de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Districte 3 - Ajuntament de Terrassa». Arxivat de l'original el 2018-08-04. [Consulta: 3 agost 2018].
* ↑ «Ajuntament de Terrassa – Anuari estadístic 2021». [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ «AV Can Jofresa: “el barri, ara, està en condicions prou bones” - Created by Redacció malarrassa - In category: Destacats, Política / Societat - Tagged with: AV Can Jofresa, José Moya, Miguel Ortíz, moviment veïnal - malarrassa - El periòdic independent i gratuït de Terrassa». [Consulta: 4 agost 2018].
* ↑ «Actuacions arqueològiques - Ajuntament de Terrassa». [Consulta: 4 agost 2018].