OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Erdenet

Erdenet (mongol: Эрдэнэт) és la segona ciutat en nombre d'habitants de Mongòlia i, també, la capital de la província d'Orkhon.
Està al nord de Mongòlia, en una vall entre el riu Selenga i l'Orkhon a uns 240 km al nord-oest de la capital Ulaanbaatar.
Erdenet va ser construïda el 1975 per explotar els seus dipòsits de coure que són els majors d'Àsia. La societat minera que els explota és una societat mixta entre Rússia i Mongòlia i la mina representa per a Mongòlia la font de divises més important de què disposa.

## Població

Població d'Erdenet :
| 1975 est. | 1979 cens | 1981 est. | 1985 est. | 1989 cens | 1994 est. | 2000 cens | 2003 est. | 2004 est. | 2005 est. | 2006 est. | 2007 est. | 2008 est. |
| 4,100 | 31,900 | 38,700 | 45,400 | 56,100 | 63,000 | 68,310 | 78,882 | 80,858 | 81,249 | 83,160 | 85,121 | 86,866 |

## Vistes d'Erdenet

* Monument a la fraternitat

## Corporació minera d'Erdenet

Les mines d'Erdenet extreuen 22,23 milions de tones de mineral cada any i en produeixen 126.700 tones de coure i 1.954 tones de molibdè. Aquesta mina representa el 13,5% del producte interior brut de Mongòlia.

## Referències

* ↑ National Statistical Office
* ↑ National Economy of the Mongolian People's Republic (1921 - 1981), Ulaanbaatar 1981
* ↑ «, GeoHive: Global Statistics». Arxivat de l'original el 2010-02-04. [Consulta: 20 març 2011].
* ↑ «Population Statistics: historical demography». Arxivat de l'original el 2012-04-04. [Consulta: 20 març 2011].
* ↑ Mongolia City Development Strategies for Secondary Cities
* ↑ «Statistical Report 2008». Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 20 març 2011].
* ↑ Montsame News Agency. Mongolia. 2006, Foreign Service Office of Montsame News Agency, ISBN 9992906278, p. 80
* ↑ Montsame News Agency. Mongolia. 2006, Foreign Service Office of Montsame News Agency, ISBN 9992906278, p. 83
# Escató

Veti Escató o Veti Cató (en llatí: Vettius Scato o Vettius Cato) va ser un general dels aliats italians revoltats a la guerra social (90 aC).
Va derrotar el cònsol Luci Juli Cèsar i llavors va avançar cap a la ciutat d'Esèrnia que es va haver de rendir per manca de provisions. Va derrotar a l'altre cònsol Publi Rutili Llop que va morir en combat. Aquest Vetti Cató podria ser el mateix personatge que Apià esmenta com el general Ventidi, i que va ser un dels generals italians que va derrotar Gneu Pompeu Estrabó. Sèneca diu que Gai Veti (només escriu C. Vettius, però sens dubte era Escató) va ser fet presoner, i va ser apunyalat i mort pel seu propi esclau quan era arrossegat cap al davant del general romà, per alliberar-lo d'un destí ignominiós.
Hi ha dificultats per saber quin era el cognomen de Veti. Apià l'anomena Cató i probablement també és l'Insteius Cato anomenat per Vel·lei Patèrcul com un dels generals de la guerra social. Però en els millors manuscrits de Ciceró figura com a Scato (Escató), que era probablement la forma correcta, puix que està registrat com un nom propi dels marsis. El seu praenomen també és discutit. Ciceró l'anomena Publi, Eutropi li diu Titus i Sèneca Gai.

## Referències

* ↑ Luci Anneu Sèneca, De beneficiis, Liber tertius, XXIII, en Opuscula moralia (en llatí). Venècia: Antonelli, 1872, p. 123.
* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.  tom III pàgina 735
# Entre 2 gegants

Entre 2 gegants és un llargmetratge documental dirigit per Mariel Alende O'Connell, estrenat a Televisió de Catalunya el 23 d'abril de 2011 com a tancament de la programació especial de la festa catalana de Sant Jordi. L'estrena a les sales va coincidir amb els actes commemoratius de la Diada Nacional de Catalunya de l'11 de setembre de 2012.
Els entrevistats són catalans del nord i catalanes del sud, separats des de fa tres segles per la línia fronterera pirenaica entre els estats francès i espanyol. Entre les nombroses entrevistes destaquen les participacions dels poetes i escriptors Eduard Miró, Joan Tocabens i Núria Pradas. La música del nord l'aporta Jordi Barre, mentre que les cançons del sud pertanyen al cantautor Josep Meseguer, autor de l'homenatge musical al poeta clàssic català Ausiàs Marc.

## Context i línia argumental

Mitjançant entrevistes i imatges de festes i tradicions populars, el documental es proposa evidenciar les dificultats amb què s'enfronta la cultura catalana, i en especial la seva llengua, per poder sobreviure entre dos potències culturals com França i Espanya.
El fil conductor del film és el viatge de Mariel des de casa seva, al sud dels Pirineus, fins a Perpinyà, a l'altra banda de la frontera, per rebre un premi atorgat per la Compagnie Littéraire du Genêt d'Or a una cançó que ella mateixa cantarà a la gala, sobre el poema Etern, d'Eduard Miró, musicat pel compositor Salvador Pané, que l'acompanyarà al piano.

## Referències

* ↑ Diari Ara, Una pel·lícula sobre la realitat catalana al sud i al nord dels Pirineus. «Entre 2 gegants», 20-04-2011.
* ↑ Programació de TV3, Programació especial del dia de la festa nacional catalana de Sant Jordi. «Estrena a Televisió de Catalunya», 21-04-2011.
* ↑ A les quatre demarcacions catalanes, Diada Nacional de l'11 de Setembre. «Projecció d'Entre 2 gegants a les sales de Catalunya», 08-09-2012.
* ↑ Toni Polo, Projecció a Verges. «Diari Bravo Girona», 08-09-2012.
* ↑ Plataforma Cultural Editorial i de Comunicació, Eduard Miró i Núria Pradas. «La Comarcal Edicions».
* ↑ Generalitat de Catalunya, Joan Tocabens. «Institució de les Lletres Catalanes». Arxivat de l'original el 2005-03-01. [Consulta: 15 febrer 2013].
* ↑ Catalan Films and TV. «Participacions».
* ↑ Diari DirecteCat, Compagnie Littéraire du Genêt d'Or. «Premi a Perpinyà.». Arxivat de l'original el 2013-10-04. [Consulta: 14 febrer 2013].

## Enllaços externs

* Entre 2 gegants - Lloc web oficial
# Equació de Clausius-Clapeyron

Els equilibris líquid-vapor estan molt influïts per la pressió, perquè la diferència entre els volums molars del líquid i del vapor és elevada. A més, en tots els casos, sense excepcions, es compleix que el volum molar del líquid és menor que el volum molar del vapor, $V_{\rm {m}}^{\rm {l}}<V_{\rm {m}}^{\rm {g}}\,$, un augment de la pressió provoca sempre un augment de la temperatura d'ebullició.
En aquestes condicions es pot aproximar la diferència de volums molars al volum molar major, que és el del vapor i substituir l'equació de Clapeyron que és general per als canvis de fases:
${\frac {\mathrm {d} P}{\mathrm {d} T}}={\frac {\Delta H_{\rm {m}}}{T\Delta V_{\rm {m}}}}\approx {\frac {\Delta H_{\rm {m}}}{TV_{\rm {m}}^{\rm {g}}}}$
Si la pressió de vapor és baixa es pot suposar un comportament ideal del gas, de manera que emprant l'equació d'estat del gasos ideals, el volum queda:
$V_{\rm {m}}\approx {\frac {RT}{P}}$
que pot substituir-se a l'anterior equació:
${\frac {\mathrm {d} P}{\mathrm {d} T}}={\frac {P\Delta H_{\rm {m}}}{RT^{2}}}$
que s'anomena equació de Clausius-Clapeyron.
Aquesta equació es pot generalitzar per sistemes amb més d'un component.

## Vegeu també

* Equació de Van't Hoff

## Referències

* ↑ Rodríguez, J. A.; Ruíz, J. J. i Urieta, J. S.. Termodinámica química. Madrid: Síntesis, setembre 2000, p. 140. ISBN 84-7738-581-5.
* ↑ Díaz Peña, M.; Roig Muntaner, A. Química física (en castellà). 1ª. Madrid: Alhambra, 1980, p. 818. ISBN 84-205-0575-7.
* ↑ Li, J.C.M. «Clapeyron Equation for Multicomponent Systems». Journal of Chemical Physics, 25, 1956, pàg. 572-574.
# Ernst Moritz Arndt

Ernst Moritz Arndt (Gross Schoritz, Rügen, 26 de desembre de 1769 - † Bonn, 29 de gener de 1860) va ser un poeta alemany.
Arndt va néixer a l'illa de Rügen, sota el domini del rei suec que tenia també la condició de duc de Pomerània.
Arndt, ideòleg i propagandista del nacionalisme alemany, va utilitzar l'idioma i els límits geogràfics naturals com a criteri d'inclusió, encara que també va recórrer al «caràcter nacional» per incloure neerlandesos i flamencs.
Arndt va impulsar la construcció de monuments commemoratius davant els quals es poguessin fer celebracions nacionals, i suggerir la fusió d'elements de l'antiguitat clàssica, de l'edat mitjana, del paganisme germànic i egipcis, com l'estil adequat. Format en el pietisme del segle xviii, creia que era necessari un vincle de les esmentades festivitats amb el culte cristià.

## Obra

* Was ist des Deutschen Vaterland (Quina és la Pàtria dels alemanys?, 1813). Quan Reichardt va musicalitzar el poema inspirat per les guerres d'alliberament antinapoleòniques es va convertir en el primer himne nacional d'alemanya.
* Entwurf einer Teutschen Gesellschaft (Esbós d'una societat teutona, 1814). Proposta de la creació d'una organització de festeigs patriòtics per a grans batalles o com a record de l'aniversari de pròcers alemanys.

## Premis i reconeixements

Des de 1933 la universitat de Greifswald s'anomena Ernst-Moritz-Arndt-Universität.

## Fonts

* MOSSE,GEORGE. La nacionalización de las masas. Ed. Marcial Pons, 2005. ISBN 84-96467-00-7
* «Ernst Moritz Arndt» (en castellà). Enciclopedia Libre Universal. «El contingut d'aquest article incorpora material adaptat d'una entrada de la Enciclopedia Libre Universal, publicada sota llicència GFDL.»
# Arnold de Valenciennes

Arnold de Valenciennes o de Cambrai fou comte de Cambresis (Arnold II) i comte i marquès de Valenciennes fill d'Arnold I comte de Cambrai. Era parent del bisbe Balderic II de Lieja segurament per la seva mare Berta que seria tia de Balderic. És esmentat com a comte de Cambresis (sense la ciutat de Cambrai) del 967 al 1006 i com a comte de Valenciennes vers 974-1006. La Gesta Episcoporum Cameracensium assenyala que els comtes Godefridus (Godofreu I de Verdun comte de Mons o Hainaut) [et] Arnulfus (Arnold), van defensar Cambrai el 979 contra el rei Lotari de França (954-986) en absència de l'emperador Otó II del Sacre Imperi que era a Polònia, i contra Otó de Vermandois que va construir el castell de Vinchy prop de la ciutat. Godofreu i Arnold (Arnulf) van enviar un contingent militar a l'emperador per l'expedició a Itàlia del 980. Apareix sota Otó III del Sacre Imperi en cartes del 20 de maig del 988 i 21 d'abril de 1001. S'hauria retirat al final del 1006. Els seus drets comtals al Cambresis es van extingir quan l'emperador Enric II del Sacre Imperi Romanogermànic els va concedir al bisbe de la ciutat el 22 d'octubre de 1007. Valenciennes va passar a Balduí IV de Flandes. Va morir el 23 d'octubre del 1012 segons el Necrològic de Sant Lambert de Lieja.

## Referències

* Arnold de Cambrai comte/marquès de Valenciennes a Medieval Lands
# Hasli

Hasli (o Shahi) és un canal de reg al Panjab que travessa diversos districtes de l'Índia i el districte de Lahore al Pakistan. La llargada total del canal Hasli des del seu inici fins a Lahore fou de 177 km amb una amplada variable entre 5 i 15 metres. Fou construït sota l'emperador Shah Jahan per Ali Mardan Khan, famós enginyer, el 1633, i tenia com objecte abastir d'aigua les fonts dels jardins reials a Lahore però finalment va acabar utilitzat per a la irrigació.
S'inicia al riu Ravi prop de Madhupur, a uns 12 km de Pathankot, i creua el Doab; originalment passava per llits de torrents de muntanya que havien de ser arranjats després de cada temporada de pluges, i girava després al sud més o menys seguint la línia del posterior canal de Bari Doab. Després de l'ocupació britànica de Lahore el 1846, es va projectar la seva millora però les mancances eren tan grans que valia més fer-lo de nou i es va construir el canal Hasli com a branca del Bari Doab i seguint l'antic canal que es va deixar com a línies secundàries.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Can Bosch Vell

Can Bosch Vell és un mas de Sant Martí de Llémena (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es creu que la masia va ser construïda el 1752 segons la llinda de la casa.

## Descripció

És un conjunt format per la masia i la pallissa, adossades, davant de l'era, on hi ha la porta d'entrada a la masia, de llinda planera i balcó al damunt, amb un contrafort lateral. El balcó queda aixoplugat per un teulat de fusta volat. La pallissa i la façana d'accés a la masia són perpendiculars. La masia està coberta per una teulada a una vessant i una porta d'arc rebaixat.
La pallissa és de planta baixa i tres pisos, amb teulat a dues aigües i carener perpendicular a la façana principal. La masia també té el mateix tipus de teulat. Se situa en un bancal i és de planta baixa i dos pisos. Té obertures diverses, de llinda planera i de modillons, sense composició concreta. La façana lateral esquerra té una galeria d'arcs de punt rodó a nivell de badius. Cal destacar la porta de la façana posterior, de llinda planera i datada el 1752. La façana lateral dreta perd una planta pel desnivell del terreny.
L'era està penjada per un mur de contenció damunt els camps de conreu.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Bosch Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2017].
# Can Bota

Can Bota és un edifici a tocar del poble de Vallbona d'Anoia catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Els molins a vora de l'Anoia surten documentats des del segle xi. Cal Bota fou primer fariner, que des de principis del segle xix pertanyia a la família Vinyas, establida a Vallbona i coneguda llur casa per cal Bota, s'hi afegí una fàbrica de nocs i s'hi adobaven mantes, burells i altra roba basta fins que la riuada de Sant Bartomeu el 2 d'agost de 1842 s'ho emportà tot. Al reedificar el molí fariner el feren més enllà i va funcionar fins finals del XIX mentre que l'antic espai ocupat anteriorment hi bastiren una fàbrica de filats que es cremà el 1870 i després n'hi fabricaren una altra arrendada a principis de segle XX per Jacinto Rifà. De planta rectangular, construït en desnivell al costat del riu Anoia, presenta el sostre a dues vessants, en teula. L'interior sembla que ha estat reformat moltes vegades. Es conserven restes més antigues que han estat aprofitades per construir-hi l'edifici més modern.

## Notes

* 1 2 «Cal Bota». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Cala Pedrosa

«Cala Pedrosa» té aquests significats:
* Cala Pedrosa: una cala de Torroella de Montgrí. Vegeu Cala Pedrosa (Torroella de Montgrí).
* Cala Pedrosa: una cala de Palafrugell. Vegeu Cala Pedrosa (Palafrugell).
* Cala Pedrosa: una cala de Castell-Platja d'Aro-S'Agaró. Vegeu Cala Pedrosa (Castell d'Aro).
# Can Jorba

«Can Jorba» té aquests significats:
* Can Jorba (Barcelona), grans magatzems
* Can Jorba (el Bruc), masia
* Cal Jorba (Manresa), grans magatzems
* Can Jorba (Sant Feliu de Codines), casa
# Cantó d'Appenzell

* Per a altres significats, vegeu «Appenzell».
Appenzell és un antic cantó suís, el 1411 es va associar a la Confederació Helvètica, a la qual va entrar com a membre el 1513 i el 1597 es va dividir en dos cantons per motius religiosos: Appenzell Inner-Rhoden, per a la part catòlica, i Appenzell Ausser-Rhoden, per a la població protestant.

## Referències

* ↑ (alemany) Peter Blickle, Peter Witschi, Appenzell-Oberschwaben: Begegnungen zweier Regionen in sieben Jahrhunderten, p.7
# Can Mallorca del Bosc

Can Mallorca del Bosc és una obra de Massanes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat, situat en un terreny alçat, a tocar el terme de Riudarenes.
De planta quadrangular, té dos cossos que sobresurten als laterals, i consta de planta baixa i dos pisos. Gran part de la coberta ha desaparegut, però es pot intuir que era a dues vessants i en teula àrab.
La masia es troba en unes condicions deplorables i inclòs, tots els elements ornamentals com llindes i brancals han estat espoliats. Ara només es pot contemplar la forma quadrangular de les finestres.
A la part posterior dreta, hi ha una torre quadrada de quatre plantes, que antigament s'utilitzava per a la vigilància del bosc, ja que la zona està molt amenaçada pels incendis.

## Història

Durant la segona meitat del segle xix s'hi va celebrar algun ple municipal.
La finca tenia una petita part agrícola, i la resta era forestal.
Fa uns cinquanta anys que es troba deshabitada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Mallorca del Bosc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Can Valls (Sant Andreu de Llavaneres)

Can Valls és una masia de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de base quadrangular formada per planta baixa i pis. La coberta és a dues aigües. A la façana principal hi ha un portal rodó d'entrada amb dovelles grans; a sobre hi ha un balcó. Al primer pis al costat del balcó hi ha una finestra amb llinda recta. Les altres dues finestres, una a dalt i l'altra a baix, d'estil gòtic i amb arc conopial, no són originàries d'aquesta casa i s'hi van incorporar en una restauració que es va fer durant el segle xx. Per dins conserva la distribució originària. Les llindes interiors són de pedra amb sanefa.

## Història

Aquesta masia es troba documentada des del 1766. Al segle xx la casa i les terres varen ser comprades per la família Valls, que va restaurar-la incorporant-hi dues finestres conopials gòtiques provinents d'una altra casa. A l'entrada de la finca hi ha un petit estany i un brollador amb la imatge de Sant Magí, decorat tot amb l'estil modernista del moment. Hi ha també una pèrgola adossada a l'esquerra de la casa on hi ha un fresc pintat, obra de Porcar.

## Referències

* 1 2 «Can Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Can Vilaplana

Can Vilaplana és una obra del municipi d'Arenys de Mar inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa isolada, encara que està enmig d'edificacions. Té una teulada a dues vessants, consta de planta baixa i un sol pis. A la planta baixa hi ha el portal d'entrada, d'arc de mig punt dovellat, característic de l'època, i dues finestres a cada costat de la porta, emmarcades amb pedra i de llinda recta. Al pis hi ha una finestra d'estil gòtic sobre la porta d'entrada, amb figures esculpides. Les altres dues finestres són més petites i estan col·locades a cada costat.

## Història

Aquesta casa és típica de les masies que es construïren al Maresme, actualment està en bon estat de conservació perquè va ser restaurada, però l'entorn s'ha malmès perquè està envoltada per edificacions modernes, construïdes als anys seixanta del segle xx, formant el barri de Santa Maria.

## Referències

* 1 2 «Can Vilaplana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Can Sagrera (Vilobí d'Onyar)

Can Sagrera és un edifici del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva) de dues plantes i golfes amb vessants a laterals i cornisa catalana. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La façana principal està orientada a llevant i presenta una porta adovellada de mig punt. A sobre hi ha tres finestres rectangulars amb motiu ornamental de fulla de roure i la central presenta la data de 1587. La resta de finestres són de nova construcció i estan realitzades amb pedra nova. El costat esquerre és una ampliació de fa molts anys. A la dreta hi ha adossat un cos perpendicular a la façana que és l'antiga masoveria. Una de les finestres conserva la data de 1643. Actualment és un habitatge independent que pertany a un altre propietari i que no s'està restaurant com l'edifici principal.
La façana posterior de l'edifici principal, presenta una porta d'accés quadrangular enmig de dos grans contraforts i té dues de les finestres amb impostes. Les edificacions annexes que tenia adossades es troben en estat de ruïna i s'aprecia el mur de tàpia que les conformaven. A l'interior es conserven totes les voltes de la planta baixa. La de la sala central és d'arc rebaixat amb llunetes. Amb la restauració s'ha eliminat el revestiment de guix del sostre i han aparegut en dues de les voltes uns rajols amb la inscripció Joseph Sagrera ANY 1824, data d'una important reforma de l'edifici. La sala de l'esquerra conserva l'antiga llar i un gran arc de mig punt de rajols que divideix els dos espais.
Al pis superior s'ha substituït l'embigat de fusta per un de nou que imita l'original. S'han conservat les portes quadrangulars de pedra. L'escala, tot i que es troba en l'emplaçament original, s'ha fet nova. El parament és arrebossat i no deixa veure el material de construcció de pedra volcànica provinent d'una tosquera que es troba molt a prop.

## Història

Els Sagrera de Sant Dalmai es troben documentats a finals del segle xiv, data en què probablement ja hi havia una edificació en el lloc. L'edifici actual data del segle xvi i va ser objecte d'una important reforma al segle xviii. Hi ha notícies històriques que la masia va ser afectada per la Guerra del Francès (1808-1814). Al llarg de generacions fins al segle XXI aquest mas va pertànyer a la mateixa família Sagrera. L'any 2001 la va comprar Marc Llopart i va començar a fer una important restauració.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Can Sagrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Cantó d'Arles

El cantó d'Arles és una divisió administrativa francesa, situada a la Catalunya Nord, al departament dels Pirineus Orientals. El cantó d'Arles està compost per 8 municipis del Vallespir i del Rosselló:
* Del Vallespir:
** els Banys d'Arles
** Arles (capital del cantó)
** Montferrer
** Cortsaví
** Montboló
* Del Rosselló:
** la Bastida
** Sant Marçal
** Teulís
Tots ells estan integrats en la Comunitat de Comunes de l'Alt Vallespir

## Història

El cantó d'Arles fou creat en 1790 i aleshores comprenia les comunes d'Arles, Els Banys i Palaldà, La Bastida, Montalbà dels Banys, Montboló, Palaldà, Sant Marçal i Teulís.
Li foren integrades les comunes de Cortsaví i Montferrer en 1793 que pertanyien al cantó de Prats de Molló i comprenia aleshores 10 comunes.
El nombre de comunes es va reduir a nou el 1942, quan s'uniren Palaldà i Els Banys, i quan Montalbà dels Banys es va integrar a Els Banys i Palaldà el 1962.
En la nova divisió administrativa del 2014, aquest cantó va ser suprimit, i les seves comunes s'integraren en el cantó del Canigó, amb capitalitat als Banys d'Arles.

## Consellers generals

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1870-1871 | Joseph Julia | | Maire d'Arles (1865-1870) |
| 1871-1874 | Jean Forné | | Maire d'Els Banys i Palaldà Diputat (1878-1885) |
| 1874-1880 | Joseph Julia | | Maire d'Arles (1874-1876) |
| 1880-1886 | Jules Deit | Republicà | Maire de Cortsaví |
| 1886 - 1910 | Paul Pujade | Rad. | maire d'Els Banys i Palaldà (1883-1913) Diputat (1906-1914 i 1915-1919) President del Consell General |
| 1910 - 1914 | Jean Vilar | Rad. | maire d'Arles (1908-1914) |
| 1914 - 1940 1945 - 1967 | Baptiste Pams | SFIO | Alcalde d'Arles (1914-1940) i (1944-1967) |
| 1967 - 2001 | Jacqueline Alduy | SFIO, després DVG, després UDF | Senadora (1982-1983 alcaldessa d'Els Banys i Palaldà |
| 2001 - 2015 | Alexandre Raynal | PS | Maire d'Els Banys i Palaldà |

## Referències

* ↑ Notice Cassini de Cortsaví
* ↑ Notice Cassini de Montferrer