OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vescomtat de Lobinhèr

El vescomtat de Lobinhèr fou una jurisdicció feudal a Gascunya, al Bearn al sud de Marsan, a l'est de Orte, i al nord de Pau (al Bearn).
Guillem Fortun Príncep de Verdun, de la família reial navarresa fou nomenat vescomte de Lobinhèr i Gimoès vers el 980; es va casar amb Brauceta d'Armanyac. Llavors se li deia Vicecomitatus Lupiniacensis i el vescomte va ajudar a la construcció d'un monestir (La Réole); també d'aquesta època és un castellet conegut com a "Lou Castet" (el Castellet). No se sap ben bé quan va morir però els seus dominis van anar a parar a la branca gascona d'Oloron i Dacs. Allí Llop havia dividit el país entre Aner (Oloron) i Arnau (Dax i Orte). Un tercer germà, Garcia va rebre la senyoria de Subestre, però a la mort de Guillem Fortun (després del 993), sembla que es va nomenar vescomte a Llop, fill de Garcia de Subestre
Després va passar als vescomtes del Marsan. Al segle xii Arnau Guillem de Marsan va fer la guerra contra Gastó de Bearn. Finalment va passar a Bearn i després a Foix. Mateu de Foix va donar la senyoria d'Andouins i el vescomtat de Lobinhèr al seu parent Joan, del que va passar al seu fill Gastó i d'aquest al seu fill Pau. Aquest fou fet comte el 1555 i va morir el 1562. La seva filla i hereva fou Diana d'Andouins, coneguda com la vescomtessa de Lobinhèr i la Bella Corisanda, morta el febrer de 1621. Es va casar amb Filibert I de Gramont, Duc de Gramont, Comte de Guiche i senescal de Bearn el 1567 i fou amistançada d'Enric IV de Franca. Del primer va tenir al successor Antoni II de Gramont i Guiche mort el 1644; amb el seu fill Antoni III (1644-1678), el fill d'aquest, Antoni IV (1678-1720), el fill d'aquest Antoni V (1720-1735) i el fill del darrer Antoni VI (1735-1741) els drets del Lobinhèr es consolidaren en la casa dels ducs de Gramont fins a la revolució.

## Llista de vescomtes

* Guillem Fortun 980-?
* Llop de Subestre ?-?
* a Marsan
* a Bearn
* a Foix-Bearn
* Joan de Foix 1398-? (senyor d'Andouins)
* Gastó ?-? (senyor d'Andouins)
* Pau vers 1520-1562 (senyor d'Andouins)
* Diana 1562-1621
* Antoni I (II de Gramont) 1621-1644
* Antoni II (III de Gramont) 1644-1678
* Antoni III (IV de Gramont) 1678-1720
* Antoni IV (V de Gramont) 1720-1725
* Antoni V (VI de Gramont) 1725-1741
* Lluís I de Gramont 1741-1745
* Antoni VI (VII de Gramont) 1745-1789
* Suprimit per la revolució de 1789
# Diana (fàbrica)

Diana (fàbrica) va ser una editorial de rotlles de pianola amb seu central a Madrid i que també tingué una sucursal a Barcelona.
Segons un catàleg d'obres de Diana, editat per Cano y Álvarez Guerra a Madrid l'any 1919, aquests rotlles contenien totes les indicacions que tenia la partitura original dels compositors, facilitant així la interpretació musical amb la pianola.
L'explicació del funcionament dels rotlles de la marca Diana segons aquest catàleg és la següent: "aquests rotlles són de fabricació mecànica, els forats són resultat de convertir matemàticament el tempo que marca el metrònom en magnituds lineals. Tot el que un compositor ha creat en un pentagrama es reprodueix de manera automàtica amb els rotlles. Les pianoles tenen unes palanques i registres que permeten a l'intèrpret canviar o bé el tempo o les dinàmiques per minvar, justament, aquest efecte de so excessivament mecànic".

## Iconografia de l'etiqueta

La majoria d'etiquetes dels rotlles Diana tenen una il·lustració de color sèpia d'un home amb el tors nu, assegut amb dues timbales -cada una al costat de cada cama-, fent l'acció de tocar-les. Aquesta figura està dins un semicercle envoltat de detalls florals.

## Vegeu també

* Victoria (fàbrica)
* Rotlle de pianola

## Referències

* ↑ «Fabricación de rollos de pianola». Junta de Andalucía. Consejería de Cultura. [Consulta: 21 juny 2016].
* ↑ Roquer, Jordi «Els Sons ocults del paper perforat». Revista Catalana de Musicologia, VII, 2014, pàg. 144 [Consulta: 21 juny 2016].
* ↑ «[Catálogo general de rollos de pianola Diana, 1919]». Biblioteca Nacional de España. [Consulta: 21 juny 2016].
* 1 2 «Diana rollos». Biblioteca Digital Hispánica. [Consulta: 21 juny 2016].
* ↑ «Daniel Blanxart, la passió per la música». Biblioteca de Catalunya. [Consulta: 21 juny 2016].
Viccionari
# Diacopene

Diacopene (en grec antic Διακοπηνή, 'Diakopené') era un districte del Pont al nord de l'Àsia Menor, que Estrabó situa en una plana anomenada Xiliocomon, al costat de la Pimolisene i al nord d'Amasia. Diu que era un districte fèrtil regat per l'Halis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Diacopene». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 29 maig 2021].
# David Odonkor

David Odonkor (nascut el 21 de febrer del 1984 a Bünde, Alemanya) és un exfutbolista professional alemany que jugava com a migcampista.
Destacà com a futbolista com a jugador del Borussia Dortmund, i del Reial Betis, on patí nombroses lesions. També fou internacional amb la selecció d'Alemanya.

## Referències

* ↑ Acedo, Francisco. «Odonkor blow for Betis». Sky Sports, 2006. [Consulta: 5 maig 2011].
* ↑ «Soccer-Round-up-Injured Odonkor hopes to be back next month». Reuters, 23-05-2007. Arxivat de l'original el 5 d'octubre 2015. [Consulta: 5 maig 2011].
* ↑ «Germany's Eilts opts for experience». UEFA.com, 15-05-2006. [Consulta: 23 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Estadístiques a transfermarkt.de (alemany)
David Odonkor amb la selecció alemanya - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Alemanya – Copa del Món de futbol 2006
1 Lehmann •
2 Jansen •
3 Friedrich •
4 Huth •
5 Kehl •
6 Nowotny •
7 Schweinsteiger •
8 Frings •
9 Hanke •
10 Neuville •
11 Klose •
12 Kahn •
13 Ballack •
14 Asamoah •
15 Hitzlsperger •
16 Lahm •
17 Mertesacker •
18 Borowski •
19 Schneider •
20 Podolski •
21 Metzelder •
22 Odonkor •
23 Hildebrand •
Seleccionador: Klinsmann
Selecció de futbol d'Alemanya – Eurocopa 2008
1 Lehmann •
2 Jansen •
3 Friedrich •
4 Fritz •
5 Westermann •
6 Rolfes •
7 Schweinsteiger •
8 Frings •
9 Gómez •
10 Neuville •
11 Klose •
12 Enke •
13 Ballack •
14 Trochowski •
15 Hitzlsperger •
16 Lahm •
17 Mertesacker •
18 Borowski •
19 Odonkor •
20 Podolski •
21 Metzelder •
22 Kurányi •
23 Adler •
Entrenador: Löw :
# Diagrama quiver

En física teòrica, un diagrama quiver és un esquema gràfic que representa el contingut de partícules de matèria d'una teoria de gauge que descriu D-branes en orbifolds.
Cada node del diagrama correspon a un factor U(N) del grup de gauge, i cada enllaç representa un camp en la representació bifundamental: $(M,{\bar {N}})$. La pertinència dels diagrames quiver en teoria de cordes va ser destacat i estudiat per Michael Douglas i Greg Moore. Mentre que els físics teòrics de corda utilitzen el mot quiver, molts dels seus col·legues en física de partícules anomenen mooses (ants) aquests diagrames.

## Referències

* ↑ D-branes, Quivers, and ALE Instantons http://arxiv.org/abs/hep-th/9603167
# Diagrama de sectors

El diagrama de sectors (diagrama circular o diagrama de pastís; també anomenat col·loquialment gràfic de formatgets) consisteix en un gràfic circular dividit en sectors, la longitud de l'arc de cada sector (i per tant el seu angle central i l'àrea), és proporcional a la quantitat que representa. Es parla de diagrama de pastís per la seva semblança a un pastís que ha estat tallat. Els primers diagrames coneguts s'atribueixen a William Playfair en el Breviari Estadístic de 1801.
Aquesta mena de diagrama és un dels més emprats el món dels negocis i els mitjans de comunicació. No obstant això, ha estat criticat, i alguns recomanen evitar-lo, assenyalant, sobretot, que és difícil comparar les diferents seccions d'un gràfic circular donat, o per comparar les dades a través de diagrames de sectors diferents. Aquest diagrama pot ser una manera eficaç de mostrar la informació en alguns casos, en particular, si la intenció és comparar la mida d'una secció amb tot el pastís, en lloc de comparar els talls entre ells. Funcionen especialment bé quan els sectors representen del 25 fins al 50% de les dades, però en general, els diagrames de barres o els diagrames de dispersió, o mètodes no gràfics com ara taules, poden ser més adequades per representar certa informació.

## Referències

* 1 2 Spence (2005)
* ↑ Tufte, p. 44
* ↑ «pie chart | statistics | Britannica» (en anglès). [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ Cleveland, p. 262
* ↑ Wilkinson, p. 23.
* ↑ Tufte, p. 178.
* ↑ van Belle, p. 160–162.
* ↑ Stephen Few. "Save the Pies for Dessert", August 2007, Retrieved 2010-02-02
* ↑ Steve Fenton "Pie Charts Are Bad" Arxivat 2015-06-30 a Wayback Machine.
* ↑ Good and Hardin, p. 117–118.
* ↑ «Diagrama de sectores» (en castellà). [Consulta: 27 gener 2022].

## Bibliografia

* Cleveland, William S. The Elements of Graphing Data. Pacific Grove, CA: Wadsworth & Advanced Book Program, 1985. ISBN 0-534-03730-5.
* Good, Phillip I. and Hardin, James W. Common Errors in Statistics (and How to Avoid Them). Wiley. 2003. ISBN 0-471-46068-0.
* Spence, Ian. No Humble Pie: The Origins and Usage of a statistical Chart. Journal of Educational and Behavioral Statistics. Winter 2005, 30 (4), 353–368.
* Tufte, Edward. The Visual Display of Quantitative Information. Graphics Press, 2001. ISBN 0-9613921-4-2.
* Van Belle, Gerald. Statistical Rules of Thumb. Wiley, 2002. ISBN 0-471-40227-3.
* Wilkinson, Leland. The Grammar of Graphics, 2nd edition. Springer, 2005. ISBN 0-387-24544-8.

## Vegeu també

* Diagrama de roses
# Diego de Ágreda y Vargas

Diego de Ágreda y Vargas (Madrid, 1591? - Madrid 1639), és un escriptor i militar espanyol del Segle d'Or.
Fill del conseller de Castella, Alonso de Ágreda, el 1640 era capità d'infanteria. Felipe IV li va concedir un hàbit de Santiago. Va ser un apassionat admirador de Lope de Vega i va traduir des de la versió toscana de L. Dolce una novel·la bizantina, Los amores de Leucipa y Clitofonte d'Aquil·les Tacio, amb el títol Los más fieles amantes Leucipe y clitofonte: historia griega por Aguila Tasio Alexandrino; traduzida, censurada y parte compuesta por Don Diego Agreda y Vargas (Madrid: Juan de la Cuesta, 1617). Va escriure novel·les cortesanes que va reunir en Novelas morales, útiles por sus documentos (València, 1620). Aquestes van ser traduïdes al francès per Badouin el 1621; també va escriure Lugares comunes de letras humanas: contiene las historias, fabulas, provincias, ciudades... conocidos del mundo traduzido de toscano en castellano por don Diego Agreda (Madrid: Vídua d'Alonso Martín, 1616; es va reimprimir en 1639).
# Diego del Carpio

Diego del Carpio és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 13 agost 2021].
# De la Pirotechnia

De la Pirotechnia es considera el primer llibre imprès sobre metal·lúrgia que va ser publicat a Europa. Va ser escrit en italià i publicat a Venècia en 1540. L'autor va ser Vannoccio Biringuccio, ciutadà de Siena, Itàlia.
El segon llibre sobre metal·lúrgia, De re metallica, va ser escrit en llatí per Georgius Agricola, i publicat en 1556.

## Traduccions

Tots dos llibres van ser traduïts al francès, a l'espanyol, a l'anglès i a altres llengües, fonamentalment en el segle xx. La traducció a l'anglès (1943) va ser obra de Cyril Stanley Smith, un químic sènior que va pertànyer al Projecte Manhattan, i de Martha Teach Gnudi. Tots dos llibres van ser il·lustrats amb amplis i bells gravats sobre fusta. La traducció de De la Pirotècnia conté extenses notes bibliogràfiques.
Recentment s'ha presentat una edició facsímil, traduïda al castellà, per part de Cercle Científic, amb la col·laboració del Consell Superior de Col·legis d'Enginyers de Mines d'Espanya, a càrrec de José Carrasco Galán, Eleonora Arrigoni i altres autors.

## Vegeu també

* De re metallica

## Referències

* ↑ Vannoccio Biringuccio. De la pirotechnia, 1559.
* ↑ Vannocio Biringuccio. (en italià del siglo XVI). Dover. ISBN 0486261344.
* ↑ De la pirotechnia. En: Encyclopædia Britannica. Consultat el 2 d'abril de 2011
* ↑ Biringuccio, V. La Pyrotechnie ou Art du feu... composée par le Seigneur Vanoccio Biringuccio Siennois. Et Traduite d'Italien en François, par feu maistre Iaques Vincent (Ep. déd. de Cl. Frémy à J. de La Marche) (en francès). Chez Claude Fremy, 1572.
* ↑ De la pirotechnia. MTI Libros.

## Enllaços externs

* De la pirotechnia. Google Ebooks. 1559. Original a la Biblioteca Estatal de Baviera.
# Domenico Fancelli

Domenico Fancelli (Settignano, 1469 - Saragossa, 1519) va ser un escultor que va treballar fonamentalment a Espanya, on va ser un dels introductors del renaixement. Va tenir una gran influència a l'escultura espanyola, com pot veure's a l'obra d'artistes com Vasco de la Zarza. Les seves obres més destacades són el sepulcre del cardenal Diego Hurtado de Mendoza, a la catedral de Sevilla, i el dels Reis Catòlics a la catedral de Granada.
Va néixer a Settignano, a la vora de Florència. Se sap molt poc sobre la seva etapa de formació, que va deure tenir lloc a Florència i a Roma. Per encàrrec del comte de Tendilla, va esculpir a Gènova el sepulcre de Diego Hurtado de Mendoza, germà del comte, que havia mort el 1502. Posteriorment el sepulcre va ser transportat a Sevilla i Fancelli ho va situar a la catedral.
Cap a 1510 va rebre l'encàrrec de realitzar el sepulcre de l'Infant Joan d'Aragó, hereu prematurament mort dels Reis Catòlics, per al Reial Monestir de Santo Tomás, a Àvila, i l'èxit que va assolir amb aquesta obra li va valer que se'l encarregués la que és probablement la seva obra més coneguda, el sepulcre dels Reis Catòlics a la Capella Reial de Granada, acabat el 1517. Va rebre també l'encàrrec de realitzar els monuments sepulcrals dels reis Juana i Felip de Castella, però va morir abans de portar-los a terme. Va ser substituït en aquestes obres per Bartolomé Ordóñez.
# Dol

* Per a altres significats, vegeu «dol (dret)».
* Per a altres significats, vegeu «Dol (Croàcia)».
El dol és el procés psicològic que acompanya la mort d'un ésser proper (extensible a una pèrdua equiparable) i que suposa un seguit d'alteracions en l'equilibri emocional de qui sobreviu.
Tot i que les manifestacions externes del dol depenen de factors culturals, hi ha un seguit de fases habituals en el procés (no tothom les ha de passar totes). La primera pot implicar la negació de l'esdeveniment, especialment si la mort ha estat inesperada o traumàtica, i suposa un xoc emocional; la persona sap racionalment que s'ha esdevingut la mort, però no manifesta una reacció a aquesta. Pot allargar-se fins a dos mesos, en casos de més durada pot requerir atenció especialitzada. La segona fase és la de la tristor profunda, en què la mort ocupa el centre dels pensaments dels que sobreviuen i està acompanyada d'episodis de plor o records obsessius. La tercera fase és la d'acomodació, que alterna episodis de pena amb la vida quotidiana i pot incloure pensaments irracionals momentanis (com pensar que el finat tornarà). La quarta fase és la d'acceptació de la pèrdua, que queda incorporada al procés vital. Tot el procés dura de mitjana una mica més d'un any.
La vivència del dol amb més o menys intensitat depèn del tipus de mort, de la relació amb la persona morta, de l'autonomia emocional dels supervivents i del suport d'altres persones properes, entre altres factors. El dol serà crònic quan es prolongui en excés, no s'aconsegueix assumir la pèrdua i apareixen conductes desadaptatives. Es considerà que el dol és exagerat quan comporti una reacció emocional tan intensa que pugui acabar en una depressió greu o fins i tot en l'addicció a substàncies tòxiques. En aquests casos caldrà una intervenció professional específica. La falta de dol es donarà en les situacions en què la persona mantingui una vida aparentment normal i o mostri cap reacció emocional visible.
En algunes cultures està regulat el temps de dol, que es pot acompanyar de rituals especials, per exemple vestir roba de color negre durant els mesos posteriors a una mort a la família.

## Fórmules de condolença

* T'/Us acompanyo en el sentiment
* Molts anys que pugues (o puga, o puguem, o pugueu, etc.) pregar per a ell
* Déu vos do conformança per a suportar tal pèrdua

## Vegeu també

* Model de Kübler-Ross

## Referències

* ↑ Kübler-Ross E (1969). On Death and Dying. Routledge. ISBN 0-415-04015-9.
Viccionari
# Dordonya

* Aquest article tracta sobre el departament francès. Si cerqueu l riu homònim, vegeu «Riu Dordonya».
La Dordonya (24) (en francès: Dordogne; i en occità: Dordonha) és un departament francès situat a la regió Nova Aquitània.
La llengua tradicional del departament és l'occità en la variant llemosina, al nord de la línia que va aproximadament de Montaseus a Nadalhac, mentre que al sud d'aquesta línia es parla la variant llenguadociana. Els municipis de Parcoul i part de La Roche-Chalais es troben en zona lingüística de les llengües d'oïl (saintongès).

## Personatges

* Pierre Poujade

## Referències

* ↑ «Dordonya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Langue et culture occitane» (en francès). Le Département de la Dordogne. [Consulta: 9 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Dordonya - Lloc web oficial
# Dodecascoenus

Dodecascoenus o Dodecaschoenus, grec Dôdekaschoinos, fou un districte del sud d'Egipte que prenia el seu nom de tenir XII schoinoi. La frontera nord era a Filae i la del sud a Pscelcis (Dakkeh). Els romans van unir el districte a la prefectura de l'Alt Egipte.

## Bibliografia

* Bevan, Edwyn Robert. A History of Egypt Under the Ptolemaic Dynasty. Methuen, 1927. OCLC 876137911.
# Dodecan-1-ol

El dodecanol (o dodecan-1-ol) és un compost orgànic amb la fórmula química CH₃(CH₂)$_{10}$CH₂OH (també escrita C 12H 26O). No té gust, ni color i a temperatura ambient és sòlid amb una olor floral. Està classificat com un alcohol gras.

## Toxicitat

El dodecanol pot irritar la pell. Té aproximadament la meitat de la toxicitat de l'etanol, però és molt perjudicial per als organismes marins.

## Referències

* ↑ Dodecanol, GESTIS Substance Database of the Institute for Occupational Safety and Health (anglès)
* ↑ Ford, S. G.; Marvel, C. S. «Lauryl Alcohol». Organic Syntheses, 10, 1930, pàg. 62. DOI: 10.15227/orgsyn.010.0062.
* ↑ «Safety data for 1-dodecanol». MSDS Safety Sheet. Arxivat de l'original el 16 juliol 2011. [Consulta: 21 gener 2021].
# Saint-Martin (Friburg)

Saint-Martin és un municipi suís del cantó de Friburg, situat al districte de la Veveyse.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Ahmed Badrakhan

Ahmed Badrakhan (àrab: أحمد بدرخان, Aḥmad Badraẖān) (Alexandria, 18 de setembre de 1909 - el Caire, 26 d'agost de 1969) va ser un director de cinema i guionista egipci d'origen kurd iraquià. Va dirigir quaranta-una pel·lícules entre 1936 i 1968. És famós pel drama romàntic A Night of Love, de l'any 1952, protagonitzat per Mahmoud Almeleji i Mariam Fakhr Eddine. El 1941, va dirigir Intisar al-chabab la primera pel·lícula protagonitzada pel virtuós cantant i udista Farid al-Atrash, juntament amb la cantant Asmahan. Es va casar amb Asmahan i va ser una figura central als estudis Misr, l'estudi de cinema més popular d'Egipte en aquell moment. És pare del també director Ali Badrakhan.

## Filmografia seleccionada

* Wedad (1936)
* Intisar al-chabab (1941)
* El kahira-Baghdad (1947)
* Ana Wa inta (1950)
* Lailat gharam (1951)
* Lahn hubi (1954)
* Alashan eyounik (1955)
* Allah maana (1955)
* Izhay ansak (1956)

## Referències

* ↑ «Remembering Ahmed Badrakhan: Egyptian pioneer of musical film - Film - Arts & Culture» (en anglès). [Consulta: 18 febrer 2021].
* ↑ «The lost honor of Farid al-Atrash, Egyptian legend» (en anglès). [Consulta: 18 febrer 2021].
# La Rosaleda

«La Rosaleda» té aquests significats:
* La Rosaleda de Bages, urbanització al sud-oest del terme municipal de Sant Fruitós de Bages
* Estadi de La Rosaleda, estadi de futbol a Màlaga (Andalusia, Espanya) on disputa els partits el Málaga CF
# Albiburlian

Albiburlian és el nom d'una família de nakharark d'Armènia de la qual es coneix un Aravan Albiburlian que era cap de la família cap a l'any 483. Els seus territoris no se sap on eren situats.

## Referències

* ↑ Adontz, Nicholas. Armenia in the period of Justinian : the political conditions based on the naxarar system. Lisboa: Calouste Gulbenkian Foundation, 1970, p. 295.
# Dècada del 10

La dècada de l'any 10 va ser un període històric que es va desenvolupar a Europa, Àfrica i l'Orient Mitjà. Va ser una època de gran importància per a l'Església Cristiana, a més d'una dècada de conflictes i guerres. També va ser una època d'un gran desenvolupament cultural. La dècada de l'any 10 va ser un període clau en la història del món antic i va marcar l'inici de molts dels esdeveniments que es van produir en anys posteriors.

## Personatges destacats

* August, emperador romà (27 aC-14).
* Tiberi, emperador romà (14-37).
* Germànic Cèsar, general romà.
* Armini, cap germànic de la tribu dels queruscs.
# Vaals

Vaals és un municipi de la província de Limburg, al sud-est dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 9.825 habitants repartits sobre una superfície de 23,90 km² (dels quals 0,01 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Gulpen-Wittem i Aquisgrà i al sud amb Blieberg i Kelmis.

## Història

Vaals pertanyia al País de 's-Hertogenrade, un feu del ducat de Limburg que el 1288 passà a Brabant. El 1661 va esdevenir una terra de la Generalitat de la república de les Set Províncies Unides.

## Lloc d'interès

* El Vaalserberg, punt culminant dels Països Baixos o punt de les tres fronteres.

## Centres de població

* NeerlandèsLimburguèsHabitants
* VaalsVols7.360
* VijlenViele1.340
* LemiersLemieësj780
* HolsetHozelt160
* (Bron: CBS)

## Ajuntament

* CDA 5 regidors
* Burgerbelang 3 regidors
* PvdA 3 regidors
* V&O 2 regidors
* VVD 1 regidor
* Lijst Götz 1 regidor

## Enllaços externs

* www.vaals.nl
# Velascálvaro

Velascálvaro és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 203 | 201 | 193 | 189 |
# Vènula interlobel·lar del ronyó

En anatomia, les venes interlobel·lars drenen el teixit renal. Les vènules interlobel·lars estan formades per la unió de venes d'estrelles i capil·lars peritubulars.
# Veris ubnis melodiebi

Veris ubnis melodiebi (ვერის უბნის მელოდიები, en georgià Melodies del barri de Veri) és una pel·lícula musical soviètica rodada en georgià dirigida per Guiorgui Xenguelaia i protagonitzada per Sofiko Txiaureli.

## Sinopsi

Pavle, que és un conductor de carros pobre, té dues noies, Maro i Tamro. Les noies tenen el somni de fer classes a una escola de ballet, però Pavle no pot pagar aquest luxe. Vardo, bugadera, decideix ajudar les nenes. Amb aquest propòsit, va robar bestiar, llenya i una capa de visó a la casa d'un ric comerciant. Escalfa la casa de Pavle amb la llenya robada i paga tutories per a les classes de ballet de les nenes. Vardo és atrapada per robatori. Totes les bugaderies del barri fan vaga en suport de Vardo. El cap de la policia local, atemorit, allibera Vardo i anima les nenes a l'escola de ballet.

## Repartiment

* Sofiko Txiaureli... Vardo
* Vakhtang Kikabidze... Pavle
* Ia Ninidze ... Tamro
* Maia Kankava ... Maro
* Dodo Abaixidze ... Amagladze polismeyster
* Erosi Manjgaladze ... Aga Gerkov
* Zura Kikaleixvili ... Potxtalon
* Alisa Freyndlikh ... Alisa Akvamarinskaya
* Kakhi Kavsadze ... Italyanets

## Referències

* ↑ Melodies of the Vera Quarter (1973) by Giorgi Shengelaia, kinoklassikafoundation.org
* ↑ Melodies of the Vera Quarter, als arxius de la Universitat de Berkeley

## Enllaços externs

* Veris ubnis melodiebi a YouTube (versió en rus)