OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Robin Hood, el magnífic

Robin Hood, el magnífic (títol original: Robin Hood) és una pel·lícula estatunidenco-canado-germano-britànica dirigida per John Irvin i estrenada l'any 1991. Ha estat doblada al català.

## Argument

Al segle xii, a Anglaterra. El senyor normand Folcanet i els seus homes exerceixen la seva tirania sobre els saxons en absència del rei Ricard, que ha marxat a les croades. Robert Hode, comte de Huntingdon, organitza la resistència amb un grup de saxons rebels amagats al bosc. Es farà dir Robin Hood.

## Repartiment

* Patrick Bergin: Sir Robert Hode / Robin Hood
* Uma Thurman: Dame Marianne
* Jürgen Prochnow: Sir Miles Folcanet
* Jeroen Krabbé: Baró Roger Daguerre
* Owen Teale: Will Scarlett
* Edward Fox: Príncep John
* Danny Webb: Much

## Crítica

* Del mateix any que la comercial versió de Costner (...) No és de les millors, però l'aventura està servida. "

## Referències

* ↑ «Robin Hood, el magnífic». esadir.cat.
* ↑ «Robin Hood». Allociné.
* ↑ Morales, Fernando «Robin Hood». El País.
# Robin Hood: Príncep dels lladres

Robin Hood: Príncep dels lladres (en anglès: Robin Hood: Prince of Thieves) és una pel·lícula d'aventures del 1991 dirigida per Kevin Reynolds amb música de Michael Kamen i protagonitzada per Kevin Costner, Morgan Freeman i Mary Elizabeth Mastrantonio. Ha estat doblada al català.

## Argument

En Robin Hood (Kevin Costner) és un noble anglès que, unit al rei Ricard Cor de Lleó en la Tercera Croada és empresonat en una presó de Jerusalem. Quan fuig coneix el pres Azeen (Morgan Freeman), que, agraït perquè en Hood l'ha salvat de la mort, decideix quedar-se amb ell fins que li torni el favor.
Quan en Robion i n'Azeem arriben a Anglaterra, governada ara pel dèspota xèrif de Nottingham (Alan Rickman), ajudat pel seu cosí Guy de gisborne (Michael Wincott) i la bruixa Morgana (Geraldine McEwan), descobreixen que el pare d'en Robin, lord Locksley (Brian Blessed), ha estat assassinat pel xèrif. Com a venjança en Robin, ajudat per n'Azeem, comença a robar a la noblesa i a l'església enriquida per alimentar els pobres. Per això el xèrif valora el cap d'en Robin en cent peces d'or.
Amagats al bosc de Shwerwood, en Robin i n'Azeem coneixen un grup de persones que, per un motiu o per un altre, també s'amaguen del poder del tirà de Nottingham. Units per la mateixa causa, el grup liderat per en Robin planeja llur venjança. Però ningú no compta que Lady Marian (Mary Elizabeth Mastrantonio), amb qui el xèrif vol casar-se i tenir descendència, i en Hood estan enamorats.
Finalment, quan Lady Marian és obligada a casar-se amb algú que no s'estima, és el grup d'en Robin qui saqueja la fortalesa reial i allibera el país del grup de governants opressors, i també la jove Marian.

## Repartiment

* Kevin Costner: Robin Hood (Robin de Locksley)
* Morgan Freeman: Azeem
* Christian Slater: Will Scarlet
* Alan Rickman: George, xèrif de Nottingham
* Mary Elizabeth Mastrantonio: Marian Dubois
* Geraldine McEwan: Mortianna
* Mike McShane: Friar Tuck
* Brian Blessed: Lord Locksley
* Michael Wincott: Noi de Gisborne
* Nick Brimble: Little John
* Harold Innocent: el bisbe de Hereford
* Walter Sparrow: Duncan
* Daniel Newman: Wulf
* Sean Connery (no surt als crèdits): King Richard
* Jack Wild: Much the miller's son
* Daniel Peacock: Bull

## Referències

* ↑ «Robin Hood: Príncep dels lladres». esadir.cat.
* ↑ «Robin Hood: Prince of Thieves». The New York Times.
* ↑ Dowd, Maureen «FILM; Hollywood's Superhunk Heads for Nottingham». The New York Times, 09-06-1991 [Consulta: 2 octubre 2010].
* ↑ Leydon, Joe «Robin Hood' and the uncertain science of hype». The Los Angeles Times, 09-06-1991 [Consulta: 2 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Robin Hood: Príncep dels lladres a Goita què fan, ara!
# Rhyacornis

Rhyacornis és un gènere d'ocells de la família dels muscicàpids (Muscicapidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.10, 2011) aquest gènere està format per dues espècies:
* Rhyacornis bicolor.
* Rhyacornis fuliginosa.
# Richard Robarts

Richard Robarts va ser un pilot de curses automobilístiques britànic que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.
Va néixer el 22 de setembre del 1944 a Bicknacre, Essex, Anglaterra.

## A la F1

Richard Robarts va debutar a la primera cursa de la temporada 1974 (la 25a temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant el 13 de gener del 1974 el GP de l'Argentina al circuit de Buenos Aires.
Va participar en 4 curses puntuables pel campionat de la F1, aconseguint un quinzè lloc com a millor classificació en una cursa i no assolí cap punt pel campionat del món de pilots.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | Posició | Punts |
| 1974 | Motor Racing Developments | Brabham | Cosworth | ARG Ret | BRA 15 | SUD 17 | | | | | | | | | | | | | - | 0 |
| 1974 | Frank Williams Racing Cars | Iso-Marlboro | Cosworth | | | | ESP | BEL | MON | SUE NVS | HOL | FRA | GBR | ALE | AUT | ITA | CAN | USA | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
# Relinda de Maaseik

Relinda (o Rènula) (morta el 750) fou una noble flamenca, monja benedictina. És venerada com a santa per diverses confessions cristianes.
Era filla del comte Adelard, que va construir un monestir benedictí a Maaseik per a les seves filles. Herlinda (després també santa) va ésser-ne abadessa fins a la seva mort, quan Relinda fou nomenada per succeir-la per Bonifaci de Fulda.
Relinda estava molt dotada per al brodat i la pintura. Les vestimentes de Santa Herlinda i Relinda, custodiades a Maaseik, son els exemples conservats més antics de brodat anglosaxó. Encara que tradicionalment s'han considerat obra d'Herlinda i Relinda, són obres més modernes, de la segona meitat del segle IX i d'origen anglosaxó.
La seva festivitat és el 6 febrer.

## Referències

* ↑ Latin Saints of the Patriarchate of Rome
# Puch-Campagnolo-Sem

L'equip Puch-Campagnolo-Sem va ser un equip ciclista francès que competí professionalment el 1980. Va tenir a Jean de Gribaldy en la direcció esportiva i a Joaquim Agostinho com a cap de files.
A finals de temporada l'estructura es va dividir entre els equips Sem-France Loire-Campagnolo i Puch-Wolber-Campagnolo.

## Principals resultats

* Coors Classic: Jonathan Boyer (1980)

### A les grans voltes

* Volta a Espanya
** 0 participacions
* Tour de França
** 1 participacions (1980)
** 0 victòria d'etapa:
** 0 victòria final:
** 0 classificacions secundàries:
* Giro d'Itàlia
** 0 participacions

## Enllaços externs

* Plantilla i resultats a firstcycling.com
* Plantilla a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilla i resultats a cyclebase.nl
# Torre de Sant Sebastià

«Torre de Sant Sebastià» té aquests significats:
* Torre de Sant Sebastià (Barcelona), és una torre entramada de 78 metres d'alçada situada al port de Barcelona.
* Torre de Sant Sebastià (Palafrugell), o Torre de Guàrdia, és una torre de guaita situada a Palafrugell (Baix Empordà).
# Els Tres Termes de Boquià

Els Tres Termes de Boquià és una muntanya de 471 metres que es troba al municipi de Serinyà, a la comarca del Pla de l'Estany.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Escames

Escames és un municipi francès, situat al departament de l'Oise i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 205 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Escames era de 205 persones. Hi havia 81 famílies de les quals 20 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 12 dones vivint soles), 32 parelles sense fills, 21 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 109 habitatges, 87 eren l'habitatge principal de la família, 15 eren segones residències i 6 estaven desocupats. Tots els 109 habitatges eren cases. Dels 87 habitatges principals, 71 estaven ocupats pels seus propietaris i 16 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 4 tenien dues cambres, 16 en tenien tres, 21 en tenien quatre i 46 en tenien cinc o més. 81 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 43 habitatges hi havia un automòbil i a 40 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Escames el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 0 |
| 8 | 70 a 74 | 8 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 16 | 55 a 59 | 4 |
| 12 | 50 a 54 | 12 |
| 8 | 45 a 49 | 8 |
| 8 | 40 a 44 | 12 |
| 8 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 12 |
| 8 | 25 a 29 | 8 |
| 8 | 20 a 24 | 4 |
| 8 | 15 a 19 | 12 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 16 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 124 persones, 94 eren actives i 30 eren inactives. De les 94 persones actives 91 estaven ocupades (49 homes i 42 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 30 persones inactives 9 estaven jubilades, 9 estaven estudiant i 12 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Escames hi havia 87 unitats fiscals que integraven 205 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 20.016 €.

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de fabricació de material elèctric.
L'any 2000 a Escames hi havia 18 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 744 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Escames a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Escames a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Escamilla

Escamilla és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa. Limita amb Peralveche al nord, Salmerón i la província de Conca a l'est, Pareja a l'oest i Millana al sud.

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Esposa

Una esposa o muller és la cònjuge dona que contrau matrimoni. És un estatus civil diferent del de les dones solteres, separades, divorciades o vídues.

## Història

L'esposa aportava al matrimoni el dot, un preu (simbòlic, material o en objectes) per ajudar el nou pare de família a mantenir-los a ell, a ella i als fills que vindrien. L'esposa també solia aportar l'aixovar, format per la "roba de casa" (com llençols o tovalloles), mobles i altres objectes. La vàlua d'ambdós era un símbol d'estatus social i servia com indicador de riquesa.

## Drets i obligacions del contracte matrimonial

Els drets i obligacions de les esposes estan dictats pel codi civil de cada país i pels costums locals, incloent-hi la tradició religiosa i poden ser iguals o diferents als de l'espòs. En general, acostumen a incloure la fidelitat al marit i l'obligació de tenir cura dels seus fills.
Viccionari
# Estació d'Alacant

«Estació d'Alacant» té aquests significats:
* Estació d'Alacant Terminal, estació central de ferrocarril d'Alacant.
* Estació d'Alacant (Metrovalència), estació de tramvia a València, pertanyent a la línia 10.
# Església Nova (la Ràpita)

L'església Nova és un edifici de la Ràpita (Montsià) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

L'edifici, inacabat, només es construí fins al nivell de les cobertes, que ja no es van fer. La planta és de creu grega, inscrita en un quadrat de 23,75 m de costat, amb un espai central sobre el qual probablement hom pensava aixecar una cúpula. Al voltant d'aquest espai, i obertes a ell, es distribueixen simètricament estances amb tribunes i balcons. Passadissos i cambres perimetrals conformen el quadrat exterior. Tot l'edifici es va construir amb murs de maçoneria i amb els marcs de les obertures, els sòcols i les cantonades de pedra.
La façana és netament classicista. Dividida en dos pisos per una cornisa horitzontal, la centra una porta flanquejada per dues columnes jòniques d'ordre gegant, sobre basament, per banda. Alguns elements recorden la porta d'Alcalà de Sabatini.

## Història

L'edifici forma part de la ciutat neoclàssica que Carles III pretenia aixecar al costat del port dels Alfacs, dins un projecte que responia a les idees fisiocràtiques imperants a l'època. La fundació de la reial població data del 6 de novembre de 1780.
El projecte original, que no s'arribà a complir, hauria donat lloc a un important conjunt momumental. Malauradament, la mort del rei, la pèrdua de protagonisme de Floridablanca i els desordres econòmics i administratius van fer que tot quedés en uns quants sectors a mig edificar.
De l'anomenada Església Nova, situada a l'extrem sud de la ciutat, no hi ha cap document que indiqui que fou construïda com a temple. La seva estructura més aviat s'identifica amb la dels edificis contemporanis dedicats a funcions administratives. Tampoc no se sap qui la va projectar o en qui en dirigí les obres. Només se'n coneix un croquis (c. 1780) signat per Manuel Antonio Santiesteban.
El 1991 es dugueren a terme obres de consolidació de l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Església Nova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Església Nova». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Emidio Greco

Emidio Greco (Leporano, 20 d'octubre de 1938 – Roma, 22 de desembre de 2012) va ser un director i guionista italià conegut, sobretot, pel seu treball L'invenzione di Morel.

## Biografia

Nascut en Leporano, però la seva família es va traslladar a Torí. El 1964 es va graduar al Centro Sperimentale di Cinematografia, i dos anys després, va començar la seva activitat com a documentalista per a la RAI TV. En 1971 va treballar a les ordres de Roberto Rossellini en l'entrevista registrada a Salvador Allende. El seu debut com a director seria en 1974 amb L'invenzione di Morel que va ser lloada per la crítica i el va assenyalar com una promesa com a talent del cinema italià. En el seu segon film, Ehrengard, filmat en 1982, no va poder ser presentada fins a 2002 a causa dels problemes financers dels productors En 1991 va ser premiat amb el Nastro d'Argento al millor guió per Una storia semplice.
En 2004 Greco, al costat de Francesco Maselli, va fundar i va organitzar la secció "Giornate degli Autori" a la Mostra Internacional de Cinema de Venècia. Va morir a Roma als 74 anys després d'una breu malaltia.

## Filmografia

* L'invenzione di Morel (1974)
* Ehrengard (1982)
* Un caso d'incoscienza (1985) - telefilm
* Una storia semplice (1991)
* Milonga (1999)
* Il consiglio d'Egitto (2002)
* L'uomo privato (2007)
* Notizie dagli scavi (2011)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Morto Emidio Greco il regista con passione». , 23-12-2012 [Consulta: 23 desembre 2012].
* 1 2 «E' morto il regista Emidio Greco Aveva 74 anni». , 23-12-2012 [Consulta: 23 desembre 2012].
* ↑ Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998. ISBN 88-7742-221-1.
* ↑ Franco Cordelli «Addio al regista Emidio Greco Fu un intellettuale del cinema». , 23-12-2012 [Consulta: 23 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Emidio Greco a MYmovies.it
# Estació de Maria Cristina

Mapa Metro Línia 3 :
Mapa TramBaix T1, T2 i T3 :
Maria Cristina és una estació situada a l'Avinguda Diagonal al districte de les Corts on enllacen la L3 del Metro de Barcelona i les línies T1, T2, T3 del Trambaix.
L'estació del metro està situada sota l'Avinguda Diagonal al costat de la Gran Via de Carles III, i la del Tram al mateix lloc però a sobre de la Diagonal.
L'estació del metro es va inaugurar el 1975. Posteriorment al 2004 es va inaugurar la parada del Trambaix.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Metro de Barcelona |||||
| Zona Universitària | Palau Reial | Les Corts | Trinitat Nova |
| Trambaix |||||
| Francesc Macià | Numància | Pius XII | Bon Viatge |
| Francesc Macià | Numància | Pius XII | Llevant - les Planes |
| Francesc Macià | Numància | Pius XII | Sant Feliu - Consell Comarcal |

## Accessos del metro

* Plaça Reina Maria Cristina- G. V. Carles III

## Referències

* ↑ «TRAM Línia T1. Francesc Macià - Bon Viatge». [Consulta: 3 juliol 2022].
* ↑ «TRAM Línia T2. Francesc Macià - Llevant-Les Planes». [Consulta: 3 juliol 2022].
* ↑ «TRAM Línia T3. Francesc Macià - Sant Feliu | Consell Comarcal». [Consulta: 3 juliol 2022].
* ↑ «el metro de barcelona - línia L3 - Maria Cristina». [Consulta: 3 juliol 2022].
* ↑ «TRAMbaix - Maria Cristina». [Consulta: 3 juliol 2022].

## Vegeu també

* Llista d'estacions del metro de Barcelona
* Llista d'estacions de tramvia de la regió metropolitana de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estació de satèl·lit de Svalbard

L'estació de satèl·lit de Svalbard -Svalbard satelittstasjon (noruec), Svalbard Satellite Station (anglès) - també coneguda com a SvalSat, és una estació terrestre de satèl·lit situada al Platåberget, prop de Longyearbyen, a l'arxipèlag de Svalbard, Noruega. Fou inaugurada el 1997, i des d'aleshores l'opera Kongsberg Satellite Services (KSAT), una aliança d'empreses entre Kongsberg Defence & Aerospace i el Norwegian Space Centre (NSC). SvalSat i KSAT's Troll Satellite Station (TrollSat) a l'Antàrtida són les dues úniques estacions terrestres capaces de descarregar informació dels 14 satèl·lits en òrbita polar. Les instal·lacions consisteixen en 31 antenes que operen en les bandes C, L, S i X. Aquesta estació proporciona serveis de terra a més satèl·lits que cap altra instal·lació del món.
Entre els clients s'inclouen Organització Europea per a l'Explotació de Satèl·lits Meteorològics (EUMETSAT), la NASA, l'Agència Espacial Europea (ESA) i l'Administració Nacional Oceànica i Atmosfèrica (NOAA). Aquesta estació també llegeix i distribueix dades del satèl·lit de recerca solar japonès Hinode. Les concessions de descàrrega de dades només es fan a satèl·lits civils però algunes de les dades indirectament es fan servir per forces armades, malgrat que això estigui en desacord amb el tractat de Svalbard.

## Instal·lacions

SvalSat es troba a Platåberget, una muntanya-altiplà a 400–500 msnm just als afores de Longyearbyen, a l'illa de Spitsbergen, Svalbard, Noruega. La ubicació en la latitud 78 és favorable per una comunicació amb la Terra. Consta de 31 sistemes d'antenes, tant dedicats als clients com per multimissió i fan del SvalSat l'estació terrestre comercial més gran del món.

## Bibliografia

* Kriege, J.; Russo, A. «A History of the European Space Agency 1958–1987: Volume I The story of ESRO and ELDO, 1958–1973» (PDF). European Space Agency, 01-04-2000. Arxivat de l'original el 10 d’abril 2012. [Consulta: 10 abril 2012].
* Øvregard, Per. Televerket: I samfunnets tjeneste (en noruec). 2. Norsk Telemuseum, 1996. ISBN 8291335109.
* Røberg, Ole Anders; Collett, John Petter. «Norwegian Space Activities 1958–2003: A Historical Overview» ( PDF). European Space Agency, 01-10-2004. Arxivat de l'original el 10 d’abril 2012. [Consulta: 10 abril 2012].
* Sakurai, Takashi. The Hinode Mission. Springer Science+Business Media, 2008. ISBN 978-0-387-887398-8.
* Ulfstein, Geir. The Svalbard Treaty. Scandinavian University Press, 1995. ISBN 8200227138.
* Wormdal, Bård. Satellittkrigen (en noruec). Oslo: Pax, 2011. ISBN 978-82-530-3450-8.
# Epigonus lenimen

Epigonus lenimen és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 21 cm de llargària màxima.
* 7 espines i 9 radis tous a l'aleta dorsal.
* Presència d'espina opercular.

## Depredadors

A Austràlia és depredat per Macruronus novaezelandiae i Hoplostethus atlanticus.

## Hàbitat

És un peix marí, mesobentònic-pelàgic i batidemersal que viu entre 530 i 820 m de fondària sobre el fons marí principalment i entre les latituds 30°S-50°S.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud de Madagascar, la Gran Badia Australiana, el mar de Tasmània i l'est de Nova Zelanda.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992. Species composition and distribution of Epigonus (Epigonidae) in the world ocean. J. Ichthyol. 32(5):94-108.
* ↑ Bulman, C.M. i S.J.M. Blaber, 1986. Feeding ecology of Macruronus novaezelandiae (Hector) (Teleostei: Merlucciidae) in south-eastern Australia. Aust. J. Mar. Freshwat. Res. 37:621-639.
* ↑ Bulman, C.M. i J.A. Koslow, 1992. Diet and food consumption of a deep-sea fish, orange roughy Hoplostethus atlanticus (Pisces: Trachichthyidae), off southeastern Australia. Mar. Ecol. Prog. Ser. 82(2):115-129.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Abràmov, A.A., 1992.
* ↑ Roberts, C.D., 1991. Fishes of the Chatham Islands, New Zealand: a trawl survey and summary of the ichthyofauna. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 25(1):1-19.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Blaber, S.J.M. i C.M. Bulman, 1987. Diets of fishes of the upper continental slope of eastern Tasmania: content, calorific values, dietary overlap and trophic relationships. Mar. Biol. 95:345-356.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Kotlyar, A.N., 1984. Dictionary of names of marine fishes on the six languages. All Union Research Institute of Marine Fisheries and Oceanography, Moscou. 288 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB