OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astragalus glycyphyllos

La regalèssia de muntanya (Astragalus glycyphyllos) és una herba de la família de les lleguminoses.

## Caràcters

Planta robusta, erecta, estesa, perenne d'1 m o més, de fulles pinnades, generalment amb 4-6 parells de folíols ovats; estípules lanceolades. Flors crema o groc pàl·lid, en inflorescències axil·lars denses, molt més curtes que les fulles. Pètals de 1-1,5 cm, pètal superior esdentegat. Calze amb dents curtes, glabres o amb pèls negres. Beina de 3-4 cm. Floreix a la primavera i estiu.

## Hàbitat

Zones d'arbustos o amb herba. En els rebollars ben conservats i en els boscos de pins roigs.

## Distribució

Una gran part d'Europa, exceptada Islàndia.

## Propietats

Indicacions: és tònic, diürètic, sudorífic, pectoral. En la medicina tradicional xinesa actua sobre els meridians de melsa i pulmó. Pulmó: Per a persones propenses a refredats, a la sudoració espontània, cansament i feblesa. Melsa: Per a la diarrea, cansament, feblesa, pèrdua de pes, mala cicatrització i edemes causats per insuficiència de melsa.
S'usen les arrels, les fulles i les llavors. Entre 5 i 15 g diaris.

## Taxonomia

Astragalus glycyphyllos va ser descrita per Linneo i publicat el Species Plantarum 2: 758, l'any 1753. (1r de maig de 1753)

### Etimologia

Astragalus: nom genèric derivat del grec clàssic άστράγαλος i després del Llatí astrăgălus aplicat ja en l'antiguitat, entre altres coses, a algunes plantes de la família Fabaceae, a causa de la forma cúbica de les seves llavors semblants a un os del peu.
glycyphyllos: epítet llatí que significa "fulles dolces".

### Varietats acceptades

* Astragalus glycyphyllos subsp. glycyphyllos L.

### sinonímia

* Phaca baetica L. [1753, Sp. Pl., éd. 1 : 755]
* Astragalus rotundifolius J.Presl & C.Presl [1819, Fl. Cech. : 151] non Willd. [1802, Sp. Pl., 3 (2) : 1317]
* Tragacantha glycyphylla (L.) Kuntze
* Astragalus glyciphyllos L.
* Astragalus glycophyllos L.
* Astragalus glycyphyllos var. rotundifolius (J.Presl & C.Presl) Celak.
* Hamosa glycyphyllos (L.) Med.
* Hedyphylla glycyphylla (L.) Rydb.
* Hedyphylla vulgaris Steven
* Castellà: astràgal, falsa regalèssia, regalèssia borda, regalèssia salvatge, regalèssia silvestre.

## Referències

* ↑ Polunin, O. Guía fotográfica de las flores silvestres de España y de Europa. Barcelona:Omega, 1989. ISBN 84-282-0857-3.
* ↑ Luceño Garcés, M. Flores de Gredos. Ávila:Caja de Ávila, 1998. ISBN 84-930203-0-3.
* ↑ «Astragalus glycyphyllos». Plantas útiles: Linneo. Arxivat de l'original el 1 de desembre de 2009. [Consulta: 30 octubre 2009].
* ↑ «Astragalus glycyphyllos». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 4 abril 2013].
* ↑ Astragalus en Flora Ibérica
* ↑ En Epítetos Botánicos
* ↑ Sinónimos en Tela Botánica
* ↑ Astragalus glycyphyllos en PlantList
* ↑ «Astragalus glycyphyllos». Real Jardín Botánico: Proyecto Anthos. Arxivat de l'original el 2015-09-30. [Consulta: 30 octubre 2009].

## Enllaços externs

* Plants For A Future: Astragalus glycyphyllos
# Appiani

La familia Appiani fou una familia italiana originada a Pisa. El seu ancestre fou el notari Guarnito d'Appiani, oriünd d'Appiani, prop de Pontedra, que va morir el 1255. Va deixar un fill de nom Jacopo Appiani mort el 1290 el qual fou el pare de Benvenuto Appiani, notari a Pisa i capità de la corporació de notaris que al seu torn fou el pare de Vanni Appiani, notari a Pisa, i canceller del senat de Lucca el 1347, que fou decapitat a Pisa el 28 de maig de 1355.
Vanni fou el pare de Jaume I Appiani primer senyor de Piombino. Els Appiani van governar Piombino des del 30 d'octubre del 1392 fins al 1634. El 1603 a la mort de Jaume VII del Piombino, l'herència va entrar en litigi i un cosí, Carles del Piombino, es va proclamar príncep però fou enderrocat pels espanyols que finalment van reconèixer la successió a Isabel del Piombino, germana gran de Jaume VII. Aquesta va renunciar el 1624 en favor de la seva filla Polissena de Mendoza, que uns anys després (1632) es va casar amb Nicolau Ludovisi, però altre cop va entrar en litigi, i Horaci del Piombino, fill de Carles, es va proclamar príncep el 1626 i el 1628 Espanya va assolir el dret feudal i el va reconèixer. Finalment però Nicolau en fou reconegut príncep i investit el 24 de març de 1634 contra el pagament de més d'un milió de florins, i fou confirmat per diploma imperial de 21 d'abril de 1634. El 1635 va poder prendre possessió del feu, que li fou confirmat el 8 de novembre de 1638 amb el marquesat de Populònia i les senyories annexes, i el 16 de maig de 1658 va afegir encara el títol de príncep de Venosa, heretat de la família Gesualdi o Gesualdo.

## Llista de senyors Appiani de Piombino

* Jaume I Appiani (senyor de Pisa) 1392-1398
* Gerard Lleonard Appiani (senyor de Pisa 1398-1399) 1398-1405
* Jaume II Appiani 1405-1441
* Caterina Appiani 1445-1451
* Manel Appiani 1451-1457
* Jaume III Appiani d'Aragona 1457-1474
* Jaume IV Appiani d'Aragona 1474-1501
* Cèsar Borja 1501-1503
* Jaume IV Appiani d'Aragona (segona vegada), príncep 1509, 1503-1510
* Jaume V Appiani d'Aragona 1510-1545
* Jaume VI Appiani d'Aragona 1545-1548
* A Florència 1548-1557
* Jaume VI Appiani d'Aragona (segona vegada) 1552 (de fet 1557)-1585
* Alexandre Appiani d'Aragona 1585-1589
* Jaume VII del Piombino conegut també per Cosm 1589-1603, príncep 1594
* Carles del Piombino 1603
* A Espanya 1603 a 1611
* Isabel del Piombino 1611-1624
* Horaci del Piombino 1626-1635
* Nicolau I Ludovisi 1635-1664 (ocupació francesa 1646-1650)
* Vegeu tambe:Piombino, Ludovisi, Boncompagni-Ludovisi i Presidis Toscans
# Atletisme als Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 - triple salt masculí

El triple salt masculí va ser una de les proves del programa d'atletisme disputades durant els Jocs Olímpics de París de 1924. La prova es va disputar el 8 de juliol de 1924 i hi van prendre part 20 atletes de 12 nacions diferents.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Nick Winter (AUS) | Luis Brunetto (ARG) | Vilho Tuulos (FIN) |

## Rècords

Aquests eren els rècords del món i olímpic que hi havia abans de la celebració dels Jocs Olímpics de 1924.
| Rècord del Món | 15m 52cm | Dan Ahearn | Nova York (USA) | 30 de maig de 1911 |
| Rècord Olímpic | 14m 92cm | Tim Ahearne | Londres (GBR) | 25 de juliol de 1908 |
En la qualificació Luis Brunetto establí un nou rècord olímpic amb un salt de 15,425 metres. En la final Nick Winter establí un nou rècord del món amb un salt de 15,525 metres.

## Resultats
### Qualificació

Els millors sis saltadors, dels dos grups en què s'havia dividit els participants, passen a la final. Es desconeix l'ordre i salts parcials que van fer.
Grup 1
| Posició | Atleta | Distància | Posició general | Qual. |
| 1 | Luis Brunetto (ARG) | 15.425 | 1 | Q |
| 2 | Väinö Rainio (FIN) | 14.94 | 4 | Q |
| 3 | Mikio Oda (JPN) | 14.35 | 6 | Q |
| 4 | Earle Wilson (USA) | 14.235 | 7 | |
| 5 | Ivar Sahlin (SWE) | 14.16 | 8 | |
| 6 | Willem Peters (NED) | 13.86 | 11 | |
| 7 | Philip MacDonald (CAN) | 13.33 | 14 | |
| 8 | Harold Langley (GBR) | 12.74 | 15 | |
| 9 | Kiril Petrunov (BUL) | 12.015 | 18 | |
| — | DeHart Hubbard (USA) | NM | — | |
| — | André Clayeux (FRA) | NM | — | |
Grup 2
| Posició | Atleta | Distància | Posició general | Qual. |
| 1 | Nick Winter (AUS) | 15.18 | 2 | Q |
| 2 | Folke Jansson (SWE) | 14.97 | 3 | Q |
| 3 | Vilho Tuulos (FIN) | 14.84 | 5 | Q |
| 4 | Merwin Graham (USA) | 14.00 | 9 | |
| 5 | John O'Connor (IRL) | 13.99 | 10 | |
| 6 | John Odde (GBR) | 13.40 | 12 | |
| 7 | Jack Higginson (GBR) | 13.34 | 13 | |
| 8 | Ross Sheppard (CAN) | 12.72 | 16 | |
| 9 | Louis Wilhelme (FRA) | 12.66 | 17 | |

### Final

La final es disputa el mateix dia.
| Posició | Atleta | Salt Qual. | Salt Final | Millor salt |
| 1 | Nick Winter (AUS) | 15.18 | 15.525 | 15.525 WR |
| 2 | Luis Brunetto (ARG) | 15.425 | | 15.425 |
| 3 | Vilho Tuulos (FIN) | 14.84 | 15.37 | 15.37 |
| 4 | Väinö Rainio (FIN) | 14.94 | 15.01 | 15.01 |
| 5 | Folke Jansson (SWE) | 14.97 | | 14.97 |
| 6 | Mikio Oda (JPN) | 14.35 | | 14.35 |

## Referències

* ↑ «Athletics at the 1924 Paris Summer Games: Men's Triple Jump». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 1r juliol 2018].
* ↑ Sports-Reference

## Bibliografia

* Olympic Report
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich» (en polonès), 1999. Arxivat de l'original el 2015-07-14. [Consulta: 17 març 2008].
# Polk (Nebraska)

Polk és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 322 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Polk tenia 322 habitants, 152 habitatges, i 86 famílies. La densitat de població era de 253,7 habitants per km².
Dels 152 habitatges en un 21,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 4,6% dones solteres, i en un 42,8% no eren unitats familiars. En el 40,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 26,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,12 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,9% tenia menys de 18 anys, un 4,7% entre 18 i 24, un 21,7% entre 25 i 44, un 20,8% de 45 a 60 i un 32,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 47 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.056 $ i la renda mediana per família de 38.472 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.389 $ mentre que les dones 18.500 $. La renda per capita de la població era de 15.670 $. Aproximadament el 4,4% de les famílies i el 5,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Polk». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Polk». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Portals del Gramuntell

Els Portals del Gramuntell és una obra del poble de Gramuntell, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un doble pas cobert delimitat ambdós per dos portals respectivament, separats per un curt espai descobert sota el qual passa un tram de l'actual carrer Major del poble. El primer portal exterior correspon al primitiu portal d'accés del clos fortificat de la d'origen medieval i que s'obre al primer pas cobert d'aquest tram de carrer. Aquest primer pas cobert se'ns presenta amb un doble portal d'arc de mig punt lleugerament rebaixa i cobert amb una estructura de volta de canó, tot aprofitant els baixos dels habitatges.
Seguidament, trobem un curt tram de carrer descobert i on s'integra, a mà dreta, la porta d'accés de cal Roig (C/ Major, nº 5). Aquest edifici té la seva façana principal oberta a l'interior d'aquest carrer i s'organitza a partir de planta baixa i primer pis. La porta d'accés a cal Roig es fa a partir d'un portal adovellat i presenta al primer pis una estructura de finestra, modificada per un actual balcó, la llinda de la qual ens mostra relleu ondulat, que s'integra al paredat d'aquesta façana. Aquest tram de carrer finalitza amb un segon pas cobert, delimitat per dos portals d'arc rebaixat i cobert amb un entramat de fusta. El seu portal exterior dona a un costat de la plaça de l'església del poble.

## Història

El nucli medieval de Gramutell neix i creix al redós d'un castell, del qual no queden vestigis, a partir de l'estructura defensiva d'un cos murallat. El lloc va ser conegut des del 1504 quan Ramon Berenguer I i la seva dona van cedir la seva propietat a dotze famílies encapçalades per Ramon Guillem i el seu terme va quedar inclòs dins del terme del castell de Granyena de Segarra. Posteriorment, els Cervera van tenir la senyoria fins a principis del segle xiii. Al llarg d'aquest segle passà a ser propietat del monestir de Santes Creus fins a la desamortització del segle xix.
Es creu que l'edifici de Cal Roig originàriament va ser l'antiga casa dels canonges.

## Referències

* 1 2 3 4 «Portals del Gramuntell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Presidents de Trentino-Tirol del Sud

La llista dels Presidents de la regió Trentino – Tirol del Sud des del 1946. A partir de les eleccions regionals de Trentino-Tirol del Sud de 2003 les funcions de president regionals són assignades als presidents de la província de Trento i del Tirol del Sud per rotació.
| President | Partit | Període | Legislatura |
| Tullio Odorizzi | DC | 1949–1953 | I Legislatura |
| Tullio Odorizzi | DC | 1953–1957 | II Legislatura |
| Tullio Odorizzi | DC | 1957–1961 | III Legislatura |
| Luigi Dalvit | DC | 1961–1965 | IV Legislatura |
| Luigi Dalvit | DC | 1965–1967 | V Legislatura |
| Giorgio Grigolli | DC | 1967–1969 | V Legislatura |
| Giorgio Grigolli | DC | 1969–1973 | VI Legislatura |
| Bruno Kessler | DC | 1974–1976 | VII Legislatura |
| Flavio Mengoni | DC | 1976–1977 | VII Legislatura |
| Spartaco Marziani | DC | 1977–1979 | VII Legislatura |
| Enrico Pancheri | DC | 1979–1984 | VIII Legislatura |
| Pierluigi Angeli | DC | 1984–1987 | IX Legislatura |
| Gianni Bazzanella | DC | 1987–1989 | IX Legislatura |
| Gianni Bazzanella | DC | 1989–1992 | X Legislatura |
| Tarcisio Andreolli | DC | 1992–1994 | X Legislatura |
| Tarcisio Grandi | PPI | 1994–1999 | XI Legislatura |
| Margherita Cogo | DS | 1999–2002 | XII Legislatura |
| Carlo Andreotti | PATT | 2002–2004 | XII Legislatura |
| Luis Durnwalder | SVP | 2004–2006 | XIII Legislatura |
| Lorenzo Dellai | Civica | 2006–2009 | XIII Legislatura |
| Luis Durnwalder | SVP | 2008-2011 | XIV Legislatura |
| Lorenzo Dellai | UpT | 2011-2012 | XIV Legislatura |
| Alberto Pacher | PD | 2012-2014 | XIV Legislatura |
| Ugo Rossi | PATT | 2014-2016 | XV Legislatura |
| Arno Kompatscher | SVP | 2016- | XV Legislatura |
# Pottstown

Pottstown és un burg dins el comtat de Montgomery, Pennsilvània, Estats Units ubicat aproximadament a 55 km al nord-oest de Filadèlfia i a 32 km cap al sud-est de Reading, al riu Schuylkill. Pottstown va ser fundat el 1752-53 i anomenat Pottsgrove en honor del seu fundador, John Potts. El nom vell va ser abandonat quan es va incorporar com a burg el 1815. El 1888, els límits del burg foren considerablement ampliats.
# Pottials

Les pottials (Pottiales) són un ordre de molses dicrànides. Conté 5 famílies i prop de 1.500 espècies distribuïdes bàsicament per l'hemisferi Nord.
Les molses d'aquesta ordre són quasi exclusivament acrocarpes, és a dir que desenvolupen l'esporòfit a l'extrem del caulidi (tiges no vertaderes). Els caulidis solen ser erectes i poc ramificades. Els fil·lidis són majoritàriament ovats o espatulades. Les cèl·lules de la làmina del fil·lidi solen ser arrodonides i fortament papil·losades i les basals solen ser hialines (transparents o translúcides). Presenten nervi patent. Presenten una càpsula vertical i de forma arrodonida a cilíndrica. El peristoma consta de 16 dents, però pot ser absent.
Els representants de les Pottials es caracteritzen per la seva preferència per llocs amb molta llum i sovint secs. Es distribueixen a tot el món i viuen principalment terrestres.

## Famílies

Les pottials es divideixen en cinc famílies:
* Pottiaceae: 1425 espècies a tot el món
* Ephemeraceae: 38 espècies a gairebé a tot el món
* Hypodontiaceae: 2 espècies a l'Àfrica meridional
* Pleurophascaceae: 3 espècies a l'Australàsia
* Serpotortellaceae: 2 espècies a Madagascar i Reunió

## Referències

* 1 2 Wolfgang Frey, Michael Stech, Eberhard Fischer: Bryophytes and Seedless Vascular Plants (= Syllabus of Plant Families. 3). 13th edition. Borntraeger, Berlin u. a. 2009, ISBN 978-3-443-01063-8, S. 176.
# Proasellus soriensis

Proasellus soriensis és una espècie de crustaci isòpode pertanyent a la família dels asèl·lids.

## Hàbitat

És una espècie demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: la província de Sòria (l'Estat espanyol).

## Referències

* ↑ Dudich, E., 1925. Systematische Studien an italienischen Aselliden. Annales Musei Nationalis Hungarici 22: 281-301.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Henry, J. P. i Magniez, G., 2003. Isopodes Aselloides stygobies d"Espagne, III. - Le genre Proasellus: B- espèces anophthalmes. Beaufortia 53(6): 129-158.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 SeaLifeBase (anglès)
* ↑ World Marine, Freshwater and Terrestrial Isopod Crustaceans Database (anglès)
* ↑ Fernández, J., 2004. Noticia de nuevos táxones para la ciencia en el ámbito íbero-balear y macaronésico. Graellsia, 60(2): 217-243.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)

## Bibliografia

* Schotte, M., B.F. Kensley i S. Shilling, de 1995 en endavant. World list of Marine, Freshwater and Terrestrial Crustacea Isopoda. National Museum of Natural History Smithsonian Institution: Washington DC, els Estats Units.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* ION (anglès)
# Propietats textuals

Les propietats textuals són l'adequació, la coherència, la cohesió i la correcció lingüística. A més, també en distingim dues més de secundàries, la presentació i l'estilística.

## Adequació a la situació comunicativa

L'adequació és la propietat per la qual un text s'adapta a la situació comunicativa. L'adequació està en funció de la relació entre l'emissor i el receptor del missatge, del tema, del canal, del propòsit comunicatiu, etc. També el llenguatge s'ha d'emmotllar a cada situació comunicativa, fent una tria del nivell del llenguatge que s'ha de fer servir: informal si es tracta d'una conversa amb amics al bar; i formal si es tracta d'una entrevista per sol·licitar feina o es presta declaració davant notari, posem per cas.

## Coherència informativa

La coherència és la unitat global de significat del text. Perquè el discurs sigui coherent, cal presentar la informació de manera clara i ordenada, acomodant-se a l'estructura peculiar de cada tipus de text i a la seva finalitat, i, sobretot, cal desenvolupar correctament el tema, és a dir, de manera que aquest avanci amb l'aportació d'informació nova (progressió temàtica) i alhora fent que els enunciats vagin reforçant informacions donades (procedint amb lògica, sense contradiccions internes i en consonància amb el món real o imaginari representat).

## Cohesió sintàctica

La cohesió és la propietat per la qual s'estableixen uns lligams explícits entre les diverses unitats que componen el text: proposicions, oracions i paràgrafs. Alguns dels procediments cohesius són: la repetició (del mot, per mitjà de sinònims, pronoms), l'el·lipsi, el procés de definitització, l'entonació, la puntuació, la correlació de temps verbals, la connexió textual…

## Correcció lingüística

Un text és correcte quan respecta les normes ortogràfiques, prosòdiques, morfològiques i sintàctiques, i el lèxic s'utilitza amb el significat apropiat.

## Propietats textuals secundàries

La presentació (en textos escrits: bona cal·ligrafia, amb marges, espais entre paràgrafs… En textos orals: dicció clara, vocalització correcta…) i l'estilística (s'aconseguirà un estil àgil si es dota el text d'un lèxic ric i precís i d'una sintaxi variada i que connecti clarament les diferents parts).

## Enllaços externs

* XTEC
# Profunditat de penetració de London

En els superconductors, la profunditat de penetració de London (normalment indicada com $\lambda$o $\lambda _{L}$) caracteritza la distància a la qual un camp magnètic penetra en un superconductor i arriba a ser igual a $e^{-1}$ vegades el del camp magnètic a la superfície del superconductor. Els valors típics de λ $_L$ oscil·len entre 50 i 500 nm.
La profunditat de penetració de Londres resulta de considerar l'equació de London i la llei de circuits d'Ampère. Si es considera un semiespai superconductor, és a dir, superconductor per a x>0, i un camp magnètic extern feble B$_0$ aplicat al llarg de la direcció z a l'espai buit x<0, aleshores dins del superconductor el camp magnètic ve donat per$B(x)=B_{0}\exp \left(-{\frac {x}{\lambda _{L}}}\right),$$\lambda _{L}$ es pot veure com la distància a través de la qual esdevé el camp magnètic $e$ vegades més feble. La forma de $\lambda _{L}$ amb aquest mètode es troba$\lambda _{L}={\sqrt {\frac {m}{\mu _{0}nq^{2}}}},$per a portadors de càrrega de massa $m$, densitat numèrica $n$ i cobrar $q$.
| Metall | $\lambda _{o}\ (nm)$ |
| Estany | 34 |
| Alumini | 16 |
| PLom | 110 |
| Niobi | 39 |
La profunditat de penetració ve determinada per la densitat del superfluid, que és una quantitat important que determina T$_c$ en superconductors d'alta temperatura. Si alguns superconductors tenen algun node en el seu buit d'energia, la profunditat de penetració a 0 K depèn del camp magnètic perquè la densitat del superfluid es modifica pel camp magnètic i viceversa. Per tant, mesures precises i precises del valor absolut de la profunditat de penetració a 0 K són molt importants per entendre el mecanisme de la superconductivitat a alta temperatura.
Hi ha diverses tècniques experimentals per determinar la profunditat de penetració de London, i en particular la seva dependència de la temperatura. La profunditat de penetració de London es pot mesurar per espectroscòpia d'espí muons quan el superconductor no té una constitució magnètica intrínseca. La profunditat de penetració es converteix directament a partir de la taxa de despolarització de l'espin del muó en relació a la qual σ(T) és proporcional a λ$^2$(T). La forma de σ(T) és diferent amb el tipus de bretxa d'energia superconductora a la temperatura, de manera que això indica immediatament la forma de la bretxa d'energia i ens dona algunes pistes sobre l'origen de la superconductivitat.
# Premis Nacionals de Cultura 2018

Els Premis Nacionals de Cultura 2018 van ser atorgats pel Consell Nacional de la Cultura i de les Arts d'acord amb el que estableixen la Llei 6/2008, de 13 de maig, del CoNCA i el Decret 148/2013, de 2 d'abril, dels Premis Nacionals de Cultura de la Generalitat de Catalunya. El lliurament dels premis es farà al Teatre Zorrilla de Badalona el divendres 29 de juny. El CoNCA, que concedeix els premis, ha destacat que entre els premiats “conflueixen el talent i la creativitat, però també la solidesa i la trajectòria”. Tots deu “destaquen per la singular empremta que han deixat en disciplines com la literatura, les arts escèniques i visuals i el periodisme”.

## Guardonats

* Catorze
* Centre de Titelles de Lleida
* Josep Anton Codina
* Fundació Festa Major de Gràcia
* Fundació Pau Casals
* Jesús Julve (Hausson)
* Fina Miralles
* Jordi Pàmias
* Valentí Puig
* Albert Vidal

## Referències

* ↑ «Tots els Premis Nacionals de Cultura 2018 Els principals guardons de l'àmbit cultural català reconeixen aquest any quatre entitats i sis creadors». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 15-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ «Premis Nacionals de Cultura 2018». Consell Nacional de la Cultura i de les Arts - CoNCA. Arxivat de l'original el 2018-03-18. [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ «El CoNCA anuncia els Premis Nacionals de Cultura 2018». Núvol, 15-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ Plantada, Esteve «Catorze rep el Premi Nacional de Cultura». Nació Digital, 15-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* 1 2 3 «Els Premis Nacionals de Cultura distingeixen quatre entitats i sis creadors del país». Diari de Girona, 16-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* 1 2 Nerín, Gustau «La Festa Major de Gràcia i Valentí Puig, entre els Premis Nacionals de Cultura». El Nacional, 15-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* 1 2 3 Farré, Natàlia «Els Premis Nacionals de Cultura reconeixen Valentí Puig, Jordi Pàmias i la Fundació Pau Casals». El Periódico, 15-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* 1 2 «La Fundació Pau Casals i Valentí Puig, entre els Premis Nacionals de Cultura 2018». VilaWeb, 15-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ «Valentí Puig, Hausson y Albert Vidal, Premios Nacionales de Cultura 2018». ABC, 15-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ «Fina Miralles, Premi Nacional de Cultura 2018». Nació Digital, 16-03-2018 [Consulta: 17 març 2018].