OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Antonieta (pel·lícula de 1938)

Maria Antonieta (original: Marie-Antoinette) és un pel·lícula estatunidenca, dirigida el 1938 per W.S. Van Dyke i doblada al català.

## Argument

Desenvolupa les difícils relacions entre el rei Lluís XVI de França (Robert Morley) i la reina Maria Antonieta d'Àustria (Norma Shearer) i la relació amorosa d'aquesta última amb Fersen (Tyrone Power).

## Repartiment
### Actors als crèdits

* Norma Shearer: la reina Maria Antonieta d'Àustria
* Robert Morley: el rei Lluís XVI de França
* Tyrone Power: el suec Axel de Fersen
* John Barrymore: el rei Lluís XV de França
* Anita Louise: Princesa De Lamballe
* Joseph Schildkraut: Duc d'Orleans
* Reginald Gardiner: Comte d'artois
* George Meeker: Robespierre
* Wade Crosby: Danton
* Henry Stephenson: Comte de Mercy
* Henry Daniell: La Motte
* Gladys George: Marie-Jeanne du Barry
* Joseph Calleia: Drouet
* Albert Dekker: Comte de Provença
* Cora Witherspoon: Comtessa de Noailles
* Alma Kruger: Emperadriu Maria Teresa I d'Àustria

### Actors que no surten als crèdits (selecció)

* Robert Barrat: Ciutadà-oficial
* Mae Busch: Jeanne de Valois-Saint-Rémy
* Cecil Cunningham: Sra. 'Feldy' de Lerchenfeld
* Howard Da Silva: Toulon
* Harry Davenport: Monsieur de Cosse
* Lawrence Grant: Vell aristòcrata en el naixement del delfí
* Henry Kolker: Ajuda de tribunal
* Ivan F Simpson
* Charles Waldron: Ambaixador de Suècia
* George Zucco: Governador de la Consergeria

## Premis i nominacions
### Premis

* 1938. Copa Volpi al Festival Internacional de Cinema de Venècia a la millor actriu per Norma Shearer

### Nominacions

* 1938. Copa Mussolini al Festival Internacional de Cinema de Venècia a la millor pel·lícula
* 1939. Oscar al millor actor secundari per Robert Morley
* 1939. Oscar a la millor actriu per Norma Shearer
* 1939. Oscar a la millor direcció artística per Cedric Gibbons
* 1939. Oscar a la millor banda sonora per Herbert Stothart

## Referències

* ↑ Maria Antonieta
# Maria Pascoli

Maria Pascoli (San Mauro Pascoli, 1 de novembre de 1865 - Castelvecchio Pascoli, 5 de desembre de 1953), coneguda com a Mariù, va ser una novel·lista i intel·lectual italiana. És la germana del poeta Giovanni Pascoli, a qui va assistir fins a la seva mort i va guardar els arxius a la casa que porta el seu nom.

## Biografia

Nascuda el 1865 en San Mauro, Maria fou la més jove de la seva família, la menor de deu fills. Va perdre al seu pare als dos anys, i un any després, la seva germana gran Margherita mor: L'any següent, la seva mare Caterina mor per la pena. Maria i la seva germana Anada viuran en Sogliano al Rubicone, a casa de la seva tia materna Rita Vicenzi Allocatelli.
Maria assisteix al seu germà poeta, fent tot el que està al seu poder per donar-li suport en la seva obra literària fins a la seva mort el 1912. Pascoli l'havia convertit en la seva única llegada. El sobreviu més de quaranta anys i així ella tingué una contribució fonamental al coneixement dels detalls de la seva vida. Es queda a la vila de Castelvecchio, mantenint molts records en els seus diaris.
Va morir el 1953, i va llegar per la seva voluntat «.... la casa, la capella, els llibres, els records de la família i altres coses de la casa del seu germà Giovanni» al municipi de Barga. Està enterrada a la capella de casa seva a Castelvecchio, al costat del seu germà Giovanni.

## Obra

* Maria Pascoli, Lungo la vita di Giovanni Pascoli (memòries en col·laboració amb Augusto Vicinelli), Milà, Arnoldo Mondadori Editore, 1961

## Bibliografia

* (italià) Corrado Carradini, Bruno Sereni, Omaggio di Barga a Giovanni e Maria Pascoli, Barga, Gasperetti, 1962
* (italià) Gian Luigi Ruggio, Castelvecchio Pascoli: la Casa del Poeta: ricordi e presenze, Lucca, Maria Pacini Fazzi, 1997
* (italià) Maria Santini, Candida soror: tutto il racconto della vita di Mariù Pascoli, la più adorata sorella del poeta della Cavalla storna, Milà, Simonelli, 2005

## Referències

* ↑ Pascoli Maria
* ↑ Le donne di casa Pascoli
* ↑ «“Spirito d'acciaio in corpo di passerotto”. La vera Mariù Pascoli: vestale della Poesia e protrettice dei valligiani». Arxivat de l'original el 2019-07-12. [Consulta: 25 juliol 2019].

## Enllaços externs

* «Página oficial de la Fundación Giovanni Pascoli» (en italià). [Consulta: 24 juliol 2019].
# Martí Barberà i Montserrat

Martí Barberà i Montserrat (el Morell, 13 d'agost de 1966) és un mestre i polític català, diputat al Congrés dels Diputats en la X Legislatura.

## Biografia

És diplomat com a professor d'Educació General Bàsica per la Universitat Rovira i Virgili i ha cursat estudis superiors de post grau en direcció i gerència de Centres Educatius i Educació en el Lleure i Moviment Juvenil. De 1987 a 2002 ha estat director-gerent de la Fundació Cultural Privada Mare de Déu del Lledó, de les Escoles Vedrunes de Catalunya.
Afiliat a Unió Democràtica de Catalunya el 1992, a les eleccions municipals espanyoles de 1991 fou escollit regidor del Morell. A les eleccions municipals espanyoles de 2003, 2007 i 2011 fou escollit regidor de Valls, on ha estat segon tinent d'alcalde.
Fou elegit diputat per Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 2011. Ha estat portaveu de la Comissió per a l'Estudi del Canvi Climàtic. L'1 d'agost de 2017 fou nomenat Director General d'Atenció a la Família i Comunitat Educativa del Departament d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ Perfil a unio.cat
* ↑ Fitxa al Congrés dels Diputats
* ↑ «Polèmica pel nomenament de Barberà com a nou director general d'Atenció a la Família i Comunitat Educativa». Vilaweb, 02-08-2017. Arxivat 2018-04-11 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-04-11. [Consulta: 11 abril 2018].
# Martí Borràs i Jover

Martí Borràs i Jover (Igualada, Anoia 23 de febrer de 1845 - Barcelona, 9 de maig de 1894) fou un dirigent anarcosindicalista català, avi d'Antònia Fontanillas Borràs.

## Biografia

El seu pare era un teixidor de cotó. Degut a la crisi del cotó a Igualada, de jovenet emigrà a Gràcia, on va militar en el moviment anarquista. El 19 d'octubre de 1869 es va casar amb la també militant anarquista Francesca Saperas i Miró, amb la que va tenir uns 10 fills. El 1871 fou elegit membre del Comitè Local de Barcelona de la Federació Regional Espanyola de l'Associació Internacional dels Treballadors (FRE-AIT). El 29 de març de 1871 fou un dels que publicà a La Federación la Protesta de la Asociación Internacional de los Trebajadores. Federación barcelonesa on reclamen que tot canvi social havia de ser pacífic i amb consentiment del poble. Des del 22 de setembre de 1872 fou secretari de la Comarca de l'Est de la Unió de Constructors de Calçat de la Regió Espanyola i constituí la seu a casa seva, que d'aleshores ençà serà lloc de refugi d'anarquistes. Arran d'una entrevista que va tenir amb Errico Malatesta en 1875 va evolucionar del col·lectivisme a l'anarcocomunisme, i va mantenir polèmiques amb Federico Urales i Soledad Gustavo.
Del 23 al 25 de setembre de 1881 participà en l'assemblea fundacional de la Federació de Treballadors de la Regió Espanyola al teatre Circ de Barcelona, i el 1886 esdevé director de Tierra y Libertad i La Justicia Humana. Simultàniament creà la Biblioteca Anarcocomunista, on traduí del francès i publicà El Salariado, de Piotr Kropotkin, La sociedad al día siguiente de la Revolución i Autoridad y organización, de Jean Grave i Proceso de los anarquistas de Chicago. En 1889 va participar en l'organització d'un míting a la plaça de Catalunya de Barcelona que no es va dur a terme perquè la policia va detenir als organitzadors.
La policia el va implicar en l'intent d'assassinat d'Arsenio Martínez-Campos Antón a la Gran Via de Barcelona per Paulí Pallàs i Latorre el 24 de setembre de 1893. Detingut el 25 de setembre, fou tancat durant 21 dies al castell de Montjuïc, on el deixaren incomunicat. El 15 d'octubre de 1893 va ser ingressat a la presó de Barcelona. Tot i que es demostrà que Pallàs va actuar sol, la policia continuà interrogant-lo. Malalt i sord, es desesperà i va suïcidar-se ingerint una capsa de mistos el 9 de maig de 1894 a la cel·la de la presó després d'acomiadar-se de la seva dona per carta.

## Obres

* Un grano de arena (peça de teatre inèdita)

## Referències

* ↑ Martí Borràs a estelnegre.org
* ↑ Antoni Dalmau i Ribalta Retrats d'anarquistes igualadins i anoiencs (I) Martí Borràs i Jover (1845-1894) o el primer comunisme llibertari a Revista d'Igualada, n. 26, setembre de 2007
# Marinyans

Marinyans (en francès Marignans) és actualment una masia de la comuna de Serdinyà, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. Havia estat un poble, amb església pròpia.
Es troba a l'esquerra de la Tet, sota el lloc dels Horts, dalt d'un coster, a uns 700 metres d'altitud i a uns 800 metres en línia recta de Serdinyà.
És esmentat ja l'any 1017. L'església de Santa Maria de Marinyans, d'estil romànic. Va ser derruïda l'any 1895, quan ja es trobava abandonada, i en queden encara les ruïnes. El mobiliari que tenia l'església va ser traslladat a l'església de Sant Cosme i Sant Damià de Serdinyà.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «161 - Serdinyà i Joncet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Pélissier, Jean-Pierre. Paroisses et communes de France : dictionnaire d'histoire administrative et démographique, vol. 66 : Pyrénées-Orientales. París: CNRS, 1986. ISBN 2-222-03821-9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Serdinyà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Marinyans en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Marinyans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Mecyna subsequalis

Mecyna subsequalis és una espècie d'arna de la família dels cràmbids. Es troba a Bulgària, Grècia, Rússia i Síria.

## Referències

* ↑ «Fauna Europaea». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 23 març 2012].
# Matej Jurčo

Matej Jurčo (Poprad, 8 d'agost de 1984) és un ciclista eslovac, professional del 2004 al 2015. El seu germà pare Milan també es dedicà professionalment al ciclisme.
En el seu palmarès destaquen cinc campionats nacionals, un en ruta, i quatre en contrarellotge.

## Palmarès

* 2002
** 1r a la Copa del món UCI júnior
** 1r a la Copa del President de la Vila de Grudziadz
** 1r a la Volta a l'Alta Àustria júnior
* 2003
** Campió del món militar en contrarellotge
** Campió d'Eslovàquia en contrarellotge sub-23
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Egipte
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Hongria
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Eslovàquia
* 2004
** Campió d'Eslovàquia en contrarellotge
* 2005
** Campió d'Eslovàquia en contrarellotge
* 2006
** Campió d'Eslovàquia en contrarellotge
* 2008
** Campió d'Eslovàquia en ruta
** Campió d'Eslovàquia en contrarellotge
* 2010
** Vencedor d'una etapa a la Volta a l'Uruguai
* 2011
** Vencedor d'una etapa a la Dookoła Mazowsza
* 2012
** Vencedor d'una etapa al Czech Cycling Tour

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2008. 129è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2005. Abandona (18a etapa)
* 2007. 134è de la classificació general
* 2008. 81è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Martín Rodríguez Muñoz

Martín Rodríguez Muñoz (Cumbres Mayores, 14 de setembre de 1955 - Figueres, 3 de gener de 2020) va ser un músic català d'origen espanyol, que va tocar la bateria a Sangtraït, Barbablanca, Los Guardians del Pont i Rockson.
Va arribar amb 14 anys a Figueres i va exercir com a pastisser al carrer Nou de la capital empordanesa. Va formar part de Sangtraït després de la marxa de Víctor Rodríguez a la mili, dient que quan tornés volia passar a tocar a orquestres per guanyar diners. La seva única condició va ser fer cançons pròpies a canvi de tocar exclusivament amb la banda fundada el 1982. Va patir una lipotímia durant un concert al Mercat de la Música Viva de Vic el 15 de setembre del 2000, però es recuperà. Després de la dissolució de Sangtraït el 2001 va impulsar el projecte Barbablanca amb Josep Maria Corominas, també ex-Sangtraït, i després va passar a formar part de Los Guardians del Pont, al costat de l'excantant de Sangtraït Quim Mandado. Morí el 3 de gener de 2020 a la ciutat empordanesa de Figueres, als 64 anys, després de partir un infart miocardíac.

## Discografia

La seva discografia essencial, ordenada per grups, està formada per:

### Amb Rockson

* Heavy Metal (Contact, 1983)
* Herederos del rock (Picap, 1984)
* AM/FM (Picap, 2003)

### Amb Sangtraït

* Els senyors de les pedres (Picap, 1988)
* Terra de vents (Picap, 1990)
* L'últim segell (Picap, 1991)
* Al Palau Sant Jordi (Picap,1992)
* Contes i llegendes (Picap, 1993)
* Eclipsi (Picap, 1995)
* Noctàmbulus (Picap, 1997)
* L'altre cantó del mirall (Picap, 1999)
* L'últim concert (Picap, 2002)

### Amb Los Guardians del Pont

* Rockferatu (Picap, 2010)
* Sancta Sanctorum (Picap, 2013)
* Camí d'Hiperbòria (SBD, 2017)

### Amb Barbablanca

* Un tro a la nit (Picap, 2017)

## Referències

* ↑ «Martín, l'adéu a l'ídol més estimat del Rock». LGP.cat, 03-01-2020. Arxivat de l'original el 3 de gener 2020. [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ Enderrock.cat. «Mor Martín Rodríguez, el carismàtic bateria de Sangtraït | Enderrock.cat». [Consulta: 5 gener 2020].
* 1 2 «Mor Martín Rodríguez, bateria dels Sangtraït». ElPuntAvui.cat, 03-01-2020. [Consulta: 3 gener 2020].
* 1 2 Girona, Diari de. «Mor Martín Rodríguez, el bateria de Sangtraït». [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ Rodríguez, Oriol. Tocats de l'ala: Història oral del rock català. Contra, 2018, p. 54–. ISBN 978-84-949375-7-6.
* ↑ «Muere Martín Rodríguez, el emblemático batería de ‘Sangtraït’» (en castellà), 03-01-2020. [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «Barbablanca manté viu el llegat». El Punt, 19-10-2017. [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ «Qui són aquests peluts?». Avui, 23-12-2009. [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ Vilarnau, Joaquim. «Mor Martín Rodríguez, el carismàtic bateria de Sangtraït». Enderrock.cat, 03-01-2020. [Consulta: 5 gener 2020].

## Enllaços externs

* YouTube.com - Entrevista a Martín Rodríguez (2017)
# Melanci de Toledo

Melanci va ser un religiós hispanoromà, bisbe de Toledo de finals de segle iii o bé principis del segle iv, el nom del qual només apareix en les actes del Concili d'Elvira.
El nom de Melanci només apareix en les denominades actes del Concili d'Elvira, celebrat en una data incerta entre el 300 i el 324, i hi ostenta el càrrec de bisbe de Toledo. No apareix, per tant, en altres textos o llistes de bisbes com la del Còdex Emilianense (992), que no recull en el seu episcopologi aquest nom. En relació a això, J. F. Rivera considera que Melanci era la mateixa persona que Pelagi, bisbe que apareix en primer lloc en el còdex. Enrique Flórez creu que potser havia tingut antecessors, en la creença de l'existència del sant llegendari Eugeni. A més, com en la subscripció de les actes apareix amb una certa antiguitat en relació a altres bisbes, Melanci devia portar uns anys en el càrrec i que havia estat consagrat a finals del segle iii, en un moment conflictiu a causa de la persecució de Dioclecià i el martiri de santa Leocàdia, i opina que l'omissió del seu nom és a causa que el catàleg emilianense es va iniciar en època visigoda.

## Referències

* ↑ Vilalla Masana, 2003, p. 101.
* ↑ Flórez, 1859, p. 210.
* ↑ Flórez, 1859, p. 211.

## Bibliografia

* Flórez, Enrique. España sagrada (en castellà). Tom V. Madrid: J. Rodríguez, 1859.
* Vilella Masana, Josep. «Los obispos toledanos anteriores al Reino visigodo-católico». A: Acta Antiqua Complutensia III: Santos, obispos y reliquias (en castellà). Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá de Henares, 2003.
# Melandites

Els melandites (en llatí Melanditae, en grec antic Μελανδῖται) eren un poble de Tràcia que només el menciona Xenofont (Anàbasi, 7.2.32).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Melanditae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 21 gener 2021].
# Medalla de la Victòria a la II Guerra Mundial (Estats Units)

La Medalla de la Victòria a la II Guerra Mundial (anglès:World War II Victory Medal) és una medalla militar de l'Exèrcit dels Estats Units d'Amèrica creada el 6 de juliol de 1945 mitjançant una acta del Congrés. Era atorgada a qualsevol membre de les Forces Armades dels Estats Units que estigués al servei actiu en qualsevol data entre el 7 de desembre de 1941 i el 31 de desembre de 1946.
S'atorgava amb caràcter general a tots els soldats participants en la II Guerra Mundial.
També es va atorgar als membres de les Forces Armades Filipines.
Sovint s'atorgava una estrella de bronze sobre el galó, per denotar que el receptor havia servit en combat.
Inicialment s'instaurà simplement com un galó, sent anomenat "Galó de la Victòria"; però el 1946 ja s'establí com a medalla.
No hi havia un temps mínim de servei per obtenir-la, i es van donar casos de soldats que la reberen amb només uns dies de servei. Es va arribar al cas que va haver-hi soldats que havent-se allistat el 1946 la van rebre tot i no ser veterans de la guerra. El motiu és que el President Truman no declarà oficialment el final de les hostilitats fins al 1946.

## Disseny

Una medalla de bronze. L'anvers apareix Nice amb una espasa trencada, representant el poder trencat de l'Eix, i trepitjant el casc d'Ares, el Déu de la Guerra, representant el final del conflicte. Al seu darrere el sol comença a despuntar, representant l'albada de la pau. Apareix la llegenda "WORLD WAR II". Al revers apareix la inscripció "FREEDOM FOR FEAR AND WANT FREEDOM OF SPEECH AND RELIGION", (Llibertat de la Por i Voler Llibertat de Discurs i Religió), les "Quatre Llibertats" de Roosevelt, amb una branca de llorer al mig, i la inscripció "UNITED • STATES • OF • AMERICA • 1941 • 1945" al voltant.
Penja d'una cinta vermella de 37mm, i als costats hi ha una franja de 10mm amb el galó de la Medalla de la Victoria a la I Guerra Mundial, els colors de l'arc de Sant Martí, i que representen totes les nacions aliades. La franja vermella central representa el nou sacrifici de sang ofert pels combatents de la II Guerra Mundial. Les franges blanques que separen la franja vermella de les multicolors representen els raigs de nova esperança, i que hi hagi dues bandes multicolors és en referència al fet que es tractava del segon conflicte global.
# Thirty Days (pel·lícula de 1922)

Thirty Days és una pel·lícula muda de la Famous Players-Lasky dirigida per James Cruze i protagonitzada per Wallace Reid i Wanda Hawley. La pel·lícula, que es va presentar a Nova York el 10 de desembre de 1922, estava basada en la peça teatral homònima de Clayton Hamilton i constitueix la darrera aparició de Reid a la pantalla pocs dies després del rodatge patiria el col·lapse que el duria a la mort. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

John Floyd és un noi innocent que no arriba a ser conscient de com les noies se senten atretes per ell i això acaba generant múltiples conflictes amb la seva xicota Lucille. Després de establir amistat amb Carlotta, una dona italiana, John intenta escapar de la ira de Giacomo, el seu marit que intenta venjar el seu honor. Al final acaba sent condemnat a presó durant trenta dies. Giacomo també és enviat a la presó a la mateixa presó per lo que John ha d’evitar-lo en tot moment. Després tots dos són alliberats al mateix temps. John explica les coses a la seva promesa, Lucille, i Giacomo és enviat a un vaixell abans que pugui fer mal a John.

## Repartiment

* Wallace Reid (John Floyd)
* Wanda Hawley (Lucille Ledyard)
* Charles Ogle (jutge Hooker)
* Cyril Chadwick (Huntley Palmer)
* Herschel Mayall (Giacomo Polenta)
* Helen Dunbar (Mrs. Floyd)
* Carmen Phillips (Carlotta)
* Kalla Pasha (Warden)
* Robert Brower (professor Huxley)

## Referències

* ↑ «Very thin material in Wally Reid’s latest». Film Daily, 17-12-1922, pàg. 15.
* ↑ Staff, America Film Institute; Gevinson, Alan; Institute, American Film; Afi, American Film. Within Our Gates: Ethnicity in American Feature Films, 1911-1960 (en anglès). University of California Press, 1997, p. 1029. ISBN 978-0-520-20964-0.
* ↑ Goble, Alan. The Complete Index to Literary Sources in Film (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-09-08, p. 203. ISBN 978-3-11-095194-3.
* ↑ Fleming, E. J.. Wallace Reid: The Life and Death of a Hollywood Idol (en anglès). McFarland, 2010-07-27, p. 211-212. ISBN 978-0-7864-8266-5.
* ↑ «Thirty Days» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 29 maig 2021].

## Enllaços externs

* Thirty Days al catàleg de l'American Film Institute
# Pavel Badea

Pavel Badea (Craiova, Romania, 10 de juny de 1967) és un exfutbolista romanès. Va disputar 9 partits amb la selecció de Romania.

## Referències

* ↑ National Football Teams
# Rasa de les Planes (Odèn)

La Rasa de les Planes és un torrent afluent per la dreta de la Rasa de la Presó que fa tot el seu cuts pel terme municipal d'Odèn. De direcció global cap a les 2 del rellotge, neix a 150 m. al nord-oest de Coll Pregon.

## Xarxa hidrogràfica

La seva xarxa hidrogràfica, que també transcorre íntegrament pel terme d'Odèn, està constituïda per sis cursos fluvials la longitud total dels quals suma 1.816 m.

### Afluents destacables

   * La Rasa de la Serra

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Plélo

Plélo (en bretó Pleuloc'h, gal·ló Pléloc) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 2008 tenia 3.300 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2 013 | 2 084 | 2 033 | 2 177 | 2 359 | 2 631 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| març 1971 - març 1977 | Yves Le Coqû | UDF | Conseller general |
| març 1977 - març 1989 | Yves Inizan | Sense etiqueta |
| març 1989 - ??? 1995 | Yves Le Coqû | UDF |
| ??? 1995 - juny 1995 | Jean Michel (interí) | Sense etiqueta |
| juny 1995 - | Patrick Lopin | Socialista |
# Éva Tardos

Éva Tardos (1957, Budapest) és una informàtica teòrica hongaresa, guanyadora del Premi Fulkerson en 1988, professora i investigadora de ciències de la computació a la Universitat Cornell. Es va diplomar en matemàtiques a la Universitat Eötvös Loránd, a Budapest, en 1981. Tres anys després, en 1984, va obtenir el seu doctorat a la mateixa Universitat.
Els seus treballs tracten els següents temes:
* Disseny i anàlisi d'algorismes per a problemes fonamentals de xarxes i optimització combinatòria,
* Algorismes d'aproximació,
* Algorismes on-line,
* Programació lineal i programació sencera
* Algorítmica de la teoria de jocs

## Premis i honors

* Premi Gödel (2012)
* Membre de l'Acadèmia Nacional d'Enginyeria (2007)
* Premi George B. Dantzig (2006)
* Membre de l'Acadèmia Nord-americana de les Arts i les Ciències
* Membre de la Association for Computing Machinery (1998)
* Membre de la Beca Guggenheim
* Membre de Packard
* Membre de Sloan
* NSF Presidential Young Investigator
* Premi Fulkerson (1988)

## Referències

* ↑ «Eva Tardos - Google Scholar Citations» (en anglès). [Consulta: 19 juny 2016].
* ↑ «Eva Tardos, Department of Computer Science, Universidad Cornell.». [Consulta: 19 juny 2016].
# 1563
## Esdeveniments

* 19 de gener: Decret que ordenava el desarmament dels moriscos valencians.
* 4 de desembre - Clausura del Concili de Trento.
* Epidèmia de pesta a Europa
* Inici de la construcció del Monestir de l'Escorial
* La Cort de Felip II abandona Toledo i s'instal·la a Madrid

## Naixements

* Valeria Miani, dramaturga italiana.

## Referències

* ↑ Michel Péronnetː Le xvie siècle, Hachette U, p. 217