OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Masquefa

El castell de Masquefa havia estat un edifici de Masquefa (Anoia) les restes del qual, ara desaparegudes, encara són protegides com a bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Les ruïnes que quedaven prop l'antiga església de Sant Pere foren arrasades per a fer una esplanada el 1968. A finals de la dècada dels 90 del segle xx, es van dur a terme unes obres en el pou asèptic de l'església de Sant Pere i es van identificar unes estructures d'hàbitat al voltant de l'església que podrien pertànyer a una casa moderna o al castell de Masquefa.

## Història

Era un castell documentat l'any 963 quan el comte de Barcelona vengué a Ènyec Bonfill el castell amb els seus termes i la parròquia de Sant Pere. Uns anys més tard, aquest últim permutarà el castell amb el monestir de Sant Cugat.
Al segle xii apareix una família amb el cognom Masquefa, segurament vinculada a la castlania de la fortalesa. L'any 1254 el rei Jaume I confirma el castell com una propietat del monestir de Sant Cugat i al segle xvii apareix sota la jurisdicció reial.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Masquefa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Cavallet de mar d'algues

El cavallet de mar d'algues (Phyllopteryx taeniolatus) és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.
Els mascles poden assolir 46 cm de longitud total. És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.
És un peix marí de clima temperat i associat als esculls de corall que viu entre 0-50 m de fondària. Es troba al sud d'Austràlia: des del sud d'Austràlia Occidental fins a Nova Gal·les del Sud i Tasmània.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània, Austràlia. 492 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Masuda, H. i G.R. Allen, 1993. Meeresfische der Welt - Groß-Indopazifische Region. Tetra Verlag, Herrenteich, Melle. 528 p.

## Bibliografia

* Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Caudium

Caudium (grec antic: Καύδιον) va ser una ciutat del Samni en la via que anava de Benevent a Càpua. Segurament era una ciutat important i la capital de la tribu dels caudins.
Titus Livi la menciona per primera vegada a la Segona Guerra Samnita, quan un exèrcit samnita dirigit per Gai Ponci, va acampar a la rodalia i va participar en la gran derrota dels romans a la batalla de les Forques Caudines (Furculae Caudinae). Uns anys després era el lloc des d'on els samnites controlaven els moviments romans a la Campània.
Durant la Segona Guerra Púnica no es parla de la ciutat, tot i que els caudins van participar en algunes batalles. En un període posterior torna a aparèixer com una petita ciutat poc important, a la vora de la Via Àpia, coneguda pel trànsit de viatgers, segons Estrabó, i va subsistir fins al final de l'Imperi Romà.
Als inicis de l'Imperi va rebre una colònia de veterans de les legions, i segons Plini el Vell era un municipi romà, rang que va conservar durant l'imperi però va perdre part del seu territori en favor de Benevent. Encara s'anomena al segle ix i després va desaparèixer.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, IX, 2
* ↑ Smith, William (ed.). «Caudium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 novembre 2022].
# Casa Llobató de Cardet

La Casa Llobató de Cardet és una casa de al municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Habitatge que juntament amb l'era i el paller formava part de la unitat productiva tradicional d'aquestes valls. Si bé els materials són els habituals de l'època (pedra, fusta i llosa de pissarra) l'arrebossat de la façana i la seva balconada correguda, així com l'arc de pedra que emmarca l'accés principal a la casa ens parlen d'un passat de prosperitat i riquesa.

## Referències

* ↑ «Casa Llobetó de Cardet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Casa Llorach

* Per a altres significats, vegeu «Casa Llorach (els Omellons)».
La casa Llorach era un edifici actualment desaparegut, situat al carrer de Muntaner, 263 de Barcelona, en una finca que arribava fins a la Travessera de Gràcia.

## Història

Va ser un encàrrec de Concepció Dolsa, vídua de Pau Llorach i Malet, a l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch. Comptava amb un ampli jardí que donava al carrer de Muntaner amb una tanca d'obra de suaus ondulacions. L'edifici, d'inspiració alpina, tenia uns magnífics esgrafiats a la façana principal.
La casa va passar després a la seva filla Isabel Llorach i Dolsa, una figura rellevant de l'alta aristocràcia barcelonina, molt vinculada a la cultura i a l'art que hi organitzava festes amb concerts i representacions teatrals.
El 1934, Isabel Llorach hi va fer construir un bloc de pisos, projectat per Nicolau Rubió i Tudurí en un estil racionalista que contrasta amb la sumptuositat dels edificis veïns. L'arquitecte va rescatar quatre columnes de marbre pòrfir de l'antiga casa, que va situar al vestíbul del nou edifici.

## Vegeu també

* Casa Trinxet
* Casa Serra (Barcelona)

## Referències

* ↑ Cabré, 2001, p. 157.
* ↑ Redacció «La casa de la senyoreta Isabel Llorach». Bella Terra, 5, 01-04-1924, pàg. 174-175.
* ↑ «Benvinguts a casa». Baladia-Llorach (blog). Francesc Xavier Baladia, 15-10-2011.
* ↑ «Casa Isabel Llorach». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Cabré, Tate. Ruta del modernisme: Puig i Cadafalch. Institut Municipal del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, Ajuntament de Barcelona: Mediterrània, 2001. ISBN 8483342723.

## Enllaços externs

* «CASA LLORACH. Muntaner 265 (1904-1930's)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 07-06-2011.
# China Video Disc

China Video Disc o CVD és un videodisc SVCD no estàndard, que es diferencia d'aquest en el fet que només té 352 columnes de resolució (el SVCD en té 480), el que dona en PAL una resolució de 352x576 a 25 FPS (FPS), i en NTSC 352x480 i 29,97 FPS. Igual que els SVCDs, la seva compressió es basa en MPEG-2. La seva resolució és aproximadament la meitat de la d'un DVD.
Tot i tenir menys "resolució horitzontal", hi ha casos en què no s'aprecia aquesta pèrdua de qualitat, com la captura de televisió analògica, o la reproducció en televisors de raigs catòdics que no tenen gaire "resolució horitzontal" (amplada de banda). En aquests casos, mentre que les 576 línies (horitzontals) segueixen sent necessàries per tenir una alta qualitat (ja que són tractades d'una en una), en sentit "horitzontal" es prescindeix d'una mica de resolució, a canvi d'obtenir una taxa de bits menor (més minuts en un CD) o reduir la compressió de cada fotograma, el que millorarà la representació dels colors, i evitarà una mica l'aparició de macroblocs.
Actualment s'usa de vegades en lloc de SVCD a l'intercanvi de pel·lícules per Internet i captures de televisió i vídeo analògic en MPEG-2. En general s'usa en els mateixos casos que SVCD però quan es dona menys importància a la "resolució horitzontal" que a les altres característiques del vídeo.

## Notes

* ↑ "Línies" o "punts" de resolució horitzontal

## Vegeu també

* VCD
* SVCD
* MPEG-1
* MPEG-2
# China World Trade Center Tower 3

China World Trade Center 3 és un gratacel de 74 plantes, 4 subterranis i 30 ascensors. Amida 330 metres (1083 peus) i està situat a Beijing (Xina).
Fou dissenyat per l'arquitecte Thomas Boada i se'n va finalitzar la construcció l'any 2008. L'abril del 2010 es tractava del 28è edifici més alt del món.

## Vegeu també

* Llista dels edificis i estructures més alts del món

## Enllaços externs

* web Oficial Arxivat 2009-12-10 a Wayback Machine. (anglès)
* Emporis.com - China World Trade Center 3 (anglès)
* SkycraperPage.com – China World Trade Center 3 (anglès)
# Charles Megnin

Charles Megnin (Walthamstow, 1 d'abril de 1915 - 2 de novembre de 2003) fou un atleta anglès, especialista en marxa atlètica, que va competir durant la dècada de 1940.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la prova dels 50 quilòmetres marxa del Campionat d'Europa d'atletisme de 1946, rere John Ljunggren i Harry Forbes. i el campionat nacional de 1946.

## Millors marques

* 50 quilòmetres marxa. 4h 42' 01" (1948)

## Referències

* 1 2 Sheridan, Michael, 1944-. Who's who of British international athletes (men and women) 1945-1960. Congresbury: M. Sheridan, 2010, p. 75. ISBN 978-0-9536597-5-3.
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ «British Athletics Championships 1945-1959». [Consulta: 9 maig 2020].
# Centrolene tayrona

Centrolene tayrona és una espècie de granota que viu a Colòmbia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Lynch, J., Ramírez Pinilla, M.P., Osorno-Muñoz, M., Rueda, J.V., Amézquita, A. & Ardila-Robayo, M.C. 2004. Centrolene tayrona. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 25 d'abril del 2008.
# Ernst Münch

Ernst Münch (Ruchheim, 26 de novembre de 1876 – Lechbruck, 9 d'octubre de 1946) va ser un fisiòleg de plantes alemany que va proposar les hipòtesis de la pressió del flux el 1930.
Va estudiar a Aschaffenburg, i després a Múnic amb Robert Hartig. Va treballar en diversos camps, incloent-hi la patologia forestal, producció de resina, i fongs. És més conegut per la hipòtesi de flux de pressió floema. El 1929 va introduir la paraula "necrotrofia" (Nekrotrophie).

## Referències

* ↑ Wright, Jonathan W.; Finn, Raymond F. A bibliography on forest genetics and forest trees improvement, 1956-1957. U.S. Dept. of Agriculture, 1960, p. 38.
* ↑ Rubner, Heinrich. «Ernst Münch». A: Hundert bedeutende Forstleute Bayerns (1875 bis 1970). Mitteilungen aus der Staatsforstverwaltung Bayerns. Bayerisches Staatsministerium für Ernährung, Landwirtschaft und Forsten, 1994, p. 242–243.
* ↑ Höxtermann, E. «Ernst Münch». A: Geschichte der Biologie. Theorien, Methoden, Institutionen, Kurzbiografien. Heidelberg: Spektrum Akademischer Verlag, 2000, p. 909. ISBN 3-937872-01-9.
* ↑ Vierhaus, Rudolf. Menghin-Pötel. Walter de Gruyter, 1 de gener de 2007, p. 294. ISBN 978-3-11-094026-8.
* ↑ «Ernst Münch (1876-1946) botánico alemán». Diccionario médico-biológico, histórico y etimológico. Universidad de Salamanca. Arxivat de l'original el 13 de febrer 2017. [Consulta: 12 febrer 2017].
# Pont del Bolacell

Pont del Bolacell (o del Bolassell) és una obra del municipi de Camprodon (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont sobre la riera de Salarça de l'antic camí de bast que mena cap a Oix des de Beget, en vint minuts de caminada s'arriba al pont del Bolacell (o del Bolassell). És una construcció medieval, bastida probablement en el decurs del segle xiv. Actualment el seu estat és lamentable, presenta quatre arcs, un de gros flanquejat per dos més petits a mà esquerra i un altre, igualment petit, a la dreta. És de pedra, presenta les baranes enrunades i està sobre la riera de Salarça, afluent de la riera de Beget per la dreta. La pedra utilitzada per la seva construcció és poc escairada.

## Història

El pont de Bolacell (o del Bolassell) és una construcció del segle xiv, malgrat que les úniques notícies que se'n posseeixen es remunten a la setzena centúria; consta en un capbreu del mateix nom, transcrit a l'Arxiu Parroquial de Beget.
En un document de l'any 1574 en esmentar els límits de la pairalia del Bolacell (o del Bolassell) se cita textualment: "…ut affrontat ab Oriente cum Riparia de Bolosso, et partim cum quintanals mansi vestri a meridie cum dicto quintanali partim et partim cum torrente de Conelles ab occidente cum vico publico tendente a Bageto ad Salarsiam et a circio partim cum dicto vico, et partim cum ponte de Bolassello".
El pont va restar molt malmès després de les riuades de l'any 1979, que destruí quasi completament les baranes i el deixà intransitable per als vehicles.
El gener de 2019, el Consorci de l'Alta Garrotxa va endegar la desbrossada de la vegetació de l'estructura i l'entorn, així com unes obres mínimes de preservació del pont.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pont del Bolassell». ICGC - Vissir3. Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 18 gener 2022].
* 1 2 3 4 «Pont del Bolacell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
* ↑ «El Consorci de l'Alta Garrotxa durà a terme dues actuacions a Beget durant el 2019». Web oficial de l'Ajuntament de Camprodon. Ajuntament de Camprodon. Arxivat de l'original el 29 de gener 2019. [Consulta: 28 gener 2019].
# Cinte Tesino

Cinte Tesino és un municipi italià, dins de la província de Trento. L'any 2007 tenia 380 habitants. Limita amb els municipis de Canal San Bovo, Castello Tesino, Grigno, Lamon (BL), Ospedaletto, Pieve Tesino i Scurelle.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Leonardo Ceccato | Llista cívica |
# Ftiròfags

Els ftiròfags (en llatí Phthirophagi, en grec antic Φθειροφάγοι, literalment 'menjadors de polls') van ser un poble escita, anomenat així perquè eren i anaven molt bruts, segons diu Estrabó.
Alguns historiadors pensen que inicialment el nom potser se'ls va donar per Φθειρ ('phtheir'), un fruit semblant al pinyó del que s'alimentaven, però Estrabó insisteix que el nom els venia per la seva condició de bruts.
Estrabó diu que vivien al Caucas potser a la costa de la mar Negra. Ptolemeu diu que vivien a la Sarmàtia asiàtica darrere del Rha. Plini el Vell explica que més tard es van anomenar sales (salae). Heròdot parla dels budins, un altre poble sàrmata i diu que menjaven polls.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Phtirophagi». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 juliol 2022].
# Café Diglas

El Café Diglas és una cafeteria tradicional vienesa situada al carrer Wollzeile, al 1er districte de Viena.

## Història

La família Diglas forma part del paisatge gastronòmic vienès des de l'any 1875. Hans Diglas II va dirigir una sèrie de negocis, inclòs un restaurant al Türkenschanzpark, el primer convidat del qual fou l'emperador Francesc Josep I. Després d'una llarga estada als Estats Units, els fills del restaurador, Franz i Hans Diglas, també van dirigir diversos restaurants a Viena, com ara el Casino Zögernitz a la Döblinger Hauptstraße, la Restauration a la Maurer Hauptplatz, el Tabarin a l'Annagasse i els restaurants al Gänsehäuflbad.
El Casino Zögernitz va ser la seu de la família durant molts anys. Construït el 1837, va ser la seu del cafè Hans und Franz Diglas. Johann Strauss (pare) i el seu fill, Johann Strauss II, hi solien passar estones llargues al jardí els caps de setmana. A més, hi havia una sala de ball i un cinema a l'aire lliure, i fou una destinació l'aire lliure a principis de segle. Va ser una destinació popular d'excursions per als vienesos, abans que el Zögernitz fos la terminal del tramvia tirat per cavalls. El 2022 tornà a obrir.
El 1923, els germans van fundar el Cafè Diglas al carrer Wollzeile 10. Aquest fou originalment el local del Café Royal a finals del segle xix i principis del XX i després del Piccadilly. Nombrosos artistes i polítics foren clients del Café Diglas, com ara Franz Lehár, Karl Farkas, Heimito von Doderer o el jove Otto Wilhelm Fischer. Després d'un redisseny a la dècada del 1950, el Diglas es va tornar una mica més silenciós. Després que Hans Diglas III dirigís el negoci amb una concessió com a cafè-restaurant l'any 1964, el seu fill, Hans Diglas IV, va renovar el local l'any 1988 per tal de retornar-li l'aspecte original.
Des de 1999, la família Diglas té una sucursal a tocar del Fleischmarkt, on des del 1875 ja hi havia una pastisseria anomenada Konditorei zum Weißen Kreuz, que és anomenada col·loquialment "Kleine Diglas" i que subministra pastissos al local del carrer Wollzeile.
El 2016 s'hi van afegir dos negocis més, el Café Diglas a Schottenstift (abans: Café Haag) i el Meierei al Türkenschanzpark (on Hans Diglas II va dirigir el cafè-restaurant des de 1888.)
Johann Diglas Jr. i Elisabeth Diglas són la sisena generació que dirigeix el negoci. El 2017 van comprar el Café Weimar al 9è districte de Viena.

## Bibliografia

* Hans Veigl: Wiener Kaffeehausführer. Kremayr & Scheriau, Viena, 1994. ISBN 978-3-218-00587-6.

## Referències

* ↑ «Casino Zögernitz» (en alemany). [Consulta: 12 juliol 2022].
* ↑ «Cafè Diglas» (en alemany). "Wien Geschichte Wiki" de la ciutat de Viena. [Consulta: 12 juliol 2022].
* ↑ Link, Olaf. Geschichte(n) Wiener Kaffeehäuser (en alemany). Würzburg: Königshausen & Neumann, 2011, p. 50.

## Enllaços externs

* Web oficial del Café Diglas
* El Café Diglas al lloc web de Planet Vienna
# Veritas (constructor)

Veritas era un constructor alemany de cotxes per competicions automobilístiques que va arribar a disputar curses a la Fórmula 1.
Veritas va ser fundada per Ernst Loof, Georg Meier' i Lorenz Dietrich a Hausen am Andelsbach, prop de Sigmaringen, Baden-Württemberg, Alemanya.Després va traslladar la seu a Nürburgring.
Va construir cotxes cada cop més evolucionats fins a arribar a competir al campionat del món de la Fórmula 1 a tres temporades, 1951, 1952 i 1953.
Un total de disset monoplaces Veritas van disputar proves de Fórmula 1.

## Resultats a la F1

| Any | Curses | Xassís | Motor | Pilot/s | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| 1951 | | | | | SUI | 500 | BEL | FRA | GBR | ALE | ITA | ESP | |
| 1951 | Privat | Meteor | Veritas | Peter Hirt | Ret | | | | | | | | |
| 1952 | | | | | SUI | 500 | BEL | FRA | GBR | ALE | HOL | ITA | |
| 1952 | Privat | Meteor | BMW | Toni Ulmen | Ret | | | | | 8 | | | |
| 1952 | Privat | Meteor | BMW | Arthur Legat | | | NC | | | | | | |
| 1952 | Privat | Meteor | BMW | Josef Peters | | | | | | Ret | | | |
| 1952 | Privat | Meteor | BMW | Hans Klenk | | | | | | 11 | | | |
| 1952 | Privat | Meteor | BMW | Adolf Brudes | | | | | | Ret | | | |
| 1952 | Privat | Meteor | BMW | Theo Helfrich | | | | | | Ret | | | |
| 1952 | Privat | Meteor | BMW | Fritz Riess | | | | | | 7 | | | |
| 1952 | Motor-Presse-Verlag | Meteor | Veritas | Paul Pietsch | | | | | | Ret | | | |
| 1953 | | | | | ARG | 500 | HOL | BEL | FRA | GBR | ALE | SUI | ITA |
| 1953 | Privat | Meteor Veritas RS | Veritas | Arthur Legat | | | | Ret | | | | | |
| 1953 | Privat | Meteor Veritas RS | Veritas | Erwin Bauer | | | | | | | Ret | | |
| 1953 | Privat | Meteor Veritas RS | Veritas | Ernst Loof | | | | | | | Ret | | |
| 1953 | Privat | Meteor Veritas RS | Veritas | Oswald Karch | | | | | | | Ret | | |
| 1953 | Privat | Meteor Veritas RS | Veritas | Willi Heeks | | | | | | | Ret | | |
| 1953 | Privat | Meteor Veritas RS | Veritas | Theo Helfrich | | | | | | | 12 | | |
| 1953 | Privat | Meteor Veritas RS | Veritas | Wolfgang Seidel | | | | | | | 12 | | |
| 1953 | Hans Klenk | Meteor | Veritas | Hans Herrmann | | | | | | | 9 | | |

## Palmarès a la F1

* Curses: 17
* Victòries: 0
* Podiums: 0
* Punts: 0

## Enllaços externs

* Història de Veritas
* BMW-Veritas
# Fabi Rústic

Fabi Rústic (en llatí Fabius Rusticus) va ser un historiador romà que Tàcit menciona diverses vegades. Formava part de la gens Fàbia.
Tàcit lloa la seva eloqüència i posa en relació el seu nom amb el de Titus Livi. Diu que era "el més gràfic de tots els historiadors antics i moderns". A més, Tàcit també diu que era molt amic de Sèneca.
Era contemporani dels emperadors Claudi i Neró, cap a la meitat del segle i, i la seva obra tractava principalment sobre els esdeveniments que havien passat durant el regnat d'aquest darrer emperador. Poca cosa se sap de la seva vida i se suposa que tant Tàcit com Suetoni i Flavi Josep van usar la seva obra.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals XIII,20; XIV,2; XV,61
# Claire Bennet

Claire Bennet és un personatge de ficció de la sèrie Herois, interpretat per Hayden Panettiere. Aquesta heroïna té l'habilitat de regenerar-se espontàniament.

## Història del personatge

La Claire és una noia jove que viu a Odessa (Texas). És animadora d'institut i fa poc que ha descobert que es pot regenerar. La seva vida és la clau en el capítol Salveu a l'animadora, ja que en Sylar la vol matar però ella és necessària per aturar la gran explosió. Posteriorment, troba a la seva mare biològica que li comunica que el seu pare no vol saber res d'ella.

## Habilitats

Regeneració espontània de teixits, aquest poder consisteix a accelerar el procés normal regeneratiu, aconseguint una cura ràpida i total, esdevenint gairebé indestructible. Segons s'explica en el capítol Col·lisió, una lesió en el cervell podria matar-la.

## Referències

* ↑ «Heroes. Season 2. Characters and Cast» (en anglès). BBC. [Consulta: 27 gener 2020].