OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llibre d'estil

* Pel llibre d'estil de la Viquipèdia, vegeu Viquipèdia:Llibre d'estil
Un llibre d'estil és un document en què es fixen una sèrie de normes o pautes lingüístiques per unificar l'estil de les comunicacions en una empresa o una institució.
La implementació d'un llibre d'estil permet publicar seguint una uniformitat d'estil. Els llibres d'estil són freqüents en l'ús general i especialitzat, en mitjans escrits, orals i gràfics. També per publicacions d'estudiants i acadèmics de diverses disciplines com la medicina, el periodisme, el govern, les empreses i la indústria.
El llibre d'estil es compon tant de normes lingüístiques, com d'estil, perquè el missatge sigui més coherent, eficaç i correcte. En aquest tipus d'obres solen incloure informacions de qüestions lingüístiques (normes ortogràfiques i gramaticals i principals de dubtes i errors de redacció), qüestions de tipus ètic i deontològic (principis ètics que es relacionen amb la línia editorial del mitjà) i qüestions de naturalesa professional (tipografia, ús de titulars, ús d'imatges…)
Els llibres d'estil estableixen regles com ara l'ús de la tipografia i l'ortografia. El principal objectiu és dotar la publicació d'uns criteris homogenis i consistents al llarg de les diferents parts de la publicació i del temps. Són normes per als redactors de la publicació.
Alguns manuals d'estil se centren en el disseny gràfic com els manuals gràfics, i abasten tòpics com ara la tipografia, els colors i espais en blanc. Els manuals d'estil de llocs webs en canvi, se centren en els aspectes tècnics i visuals de la publicació, la prosa, ús correcte del llenguatge, la gramàtica, la puntuació, l'ortografia, i l'estètica. L'estricta aplicació dels reglaments del manual d'estil proporciona uniformitat en l'estil i el format d'un document.

## Referències

* ↑ Vila, Rosa Maria Calafat «El centre i la perifèria de la llengua catalana als llibres d'estil: Catalunya i les Illes Balears». Revista de Llengua i Dret, 0, 73, 17-06-2020, pàg. 69–81. DOI: 10.2436/rld.i73.2020.3394. ISSN: 2013-1453.
# Llibre d'intenció

El Llibre de la intenció és un tractat escrit per Ramon Llull el 1282, traduït del català al francès per Patrick Gifreu i publicat a les Éditions de la Merci, a Perpinyà, el febrer 2010.

## Resum

Ramon Llull (1232-1316) és no tan sols el fundador de la llengua i de la literatura catalanes, sinó també un dels pares del pensament europeu. En aquest llibre toca una noció capital, la intenció, que permet revelar el punt central de l'edifici que va bastir.
La noció d'intenció es defineix com una relació no tan sols dual i asimètrica sinó també, per dir-ho així, oberta. Això justifica l'apropament entre la noció d'intenció lul·liana i la noció d'intencionalitat, la problemàtica de la qual travessa el pensament occidental fins avui dia.

## Bibliografia

* «Base de dades Ramon Llull, Llibre d'intenció; Liber de prima et secunda intentione». Barcelona: Centre de documentació Ramon Llull. Universitat de Barcelona. [Consulta: 23 abril 2011].
* Raymond Lulle, Le Livre de l'intention, Éditions de la Merci, Perpinyà, 2010 ISBN 9782953191745
# Livet (Mayenne)

Livet és un municipi francès situat al departament de Mayenne i a la regió de País del Loira. L'any 2007 tenia 123 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Livet era de 123 persones. Hi havia 48 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 60 habitatges, 47 eren l'habitatge principal de la família, 11 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 60 habitatges eren cases. Dels 47 habitatges principals, 37 estaven ocupats pels seus propietaris, 10 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 3 tenien dues cambres, 6 en tenien tres, 11 en tenien quatre i 28 en tenien cinc o més. 37 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 23 habitatges hi havia un automòbil i a 24 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Livet el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 8 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 12 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 8 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 4 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 12 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 86 persones, 66 eren actives i 20 eren inactives. De les 66 persones actives 63 estaven ocupades (34 homes i 29 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 20 persones inactives 4 estaven jubilades, 9 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.
L'any 2000 a Livet hi havia 19 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 690 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Livet a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Livet a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Liúbertsi

Liúbertsi (Люберцы (rus)) és una ciutat de l'óblast de Moscou, a Rússia. Es troba als afores de Moscou, a 20 km del centre de la capital russa.

## Història

La primera menció sobre la vila es remunta al 1621, com un poble anomenat Liberitsi. Fou possessió d'Aleksandr Ménxikov en temps del tsar Pere III. Fins al segle xix la ciutat tingué un caràcter sobretot agrícola. Al pas al segle xx, atès el creixement de població de la capital, Liúbertsi esdevingué una ciutat satèl·lit de Moscou. Aconseguí l'estatus de ciutat el 1925.
# Llista de trastorns del llenguatge

Trastorns del llenguatge :
| Capacitat | Absència | Dificultat | Error |
| Discurs | Afàsia | Disfàsia, esquizofàsia, logorrea | Parafàsia |
| Enteniment | Agnòsia, asèmia, asimbòlia, asomatoagnòsia | Hemiasomatoagnòsia | - |
| Entonació | Aprosòdia | Disprosòdia | - |
| Fonació | Anàrtria | Disàrtria, disglòssia | - |
| Lectura | Alèxia | Dislèxia | Paralèxia |
| Llenguatge escrit | Agrafia | Disgrafia, Disortografia, graforrea | Paragrafia |
| Llenguatge oral | Alàlia | Dislàlia, coprolàlia, ecolàlia, glosolàlia | Palilàlia |
| Moviments voluntaris | Apràxia | Dispràxia | - |
| Ortofonia | - | Disfemia | - |
| Ortografia | - | Disortografia | - |
| Pobresa del discurs | Alògia | - | - |
| Recordar noms | Anòmia | - | - |
| Sintaxi | Agramatisme | - | Paragramatisme |
| Sonoritat | Afonia | Disfonia | - |
| Altres: ||||||||||

## Bibliografia

* Lahey M, Bloom L. Language disorders and language development. Nova York: Macmillan; 1988.
* Mendoza Lara E (coord.). Trastorno específico del lenguaje (TEL). Madrid: Ediciones Pirámide; 2014. ISBN 978-84-368-1539-9
* Real Academia Nacional de Medicina. Diccionario de términos médicos. Madrid: Panamericana; 2012.
* Artigas J, Rigau E, García-Nonell K. Trastornos del lenguaje. Protocolos Diagnóstico Terapeúticos de la AEP: Neurología Pediátrica. 2008; 178-84. Arxivat 2017-07-12 a Wayback Machine.
* Redondo Romero AM. Trastornos del lenguaje. Pediatría Integral. 2008; XII(9):859-72.
# Museu de la Valltorta

El Museu de la Valltorta és un museu d'art rupestre situat a la localitat valenciana de Tírig (Alt Maestrat). Va ser creat en 1994 per la Generalitat Valenciana amb l'objectiu de vetllar per la conservació i estudiari divulgar el valor de la Valltorta.
L'edifici és obra dels arquitectes Miguel del Rey Aynat i Íñigo Magro de Orbe, està ubicat a la partida del Pla de l'Om, dins del terme municipal de Tírig i a 500 metres del Barranc de la Valltorta.
Entre les seues instal·lacions compta amb dependències de treball, com un laboratori, magatzems i biblioteca, a banda de quatre sales d'exposició permanent i una per a exposicions temporals.

## Continguts

En la Sala I s'ofereix una visió de l'evolució de la població prehistòrica del País Valencià, tot això a través d'una sèrie de materials arqueològics de pedra, os i ceràmica, i de les seues manifestacions artístiques, des del paleolític o l'edat del bronze.
La Sala II està dedicada a la Valltorta, la història del seu poblament i els sistemes tradicionals d'aprofitament agrícola i ramader. Una maqueta interactiva de la Valltorta i dels seus voltants permet situar els principals punts d'interés: conjunts rupestres llevantins, jaciments arqueològics, construccions rurals i les poblacions o masies. En les seues vitrines s'exhibeixen materials arqueològics de diversos jaciments prehistòrics i ibèrics i altres objectes tradicionals, que constitueixen una excel·lent col·lecció arqueològica i etnogràfica.
En la Sala III sexhibeix la reproducció a mida natural de la Cova dels Cavalls, descoberta l'any 1917 i declarada Monument Històric Artístic el 1924. També ofereix informació sobre les tècniques emprades pels pintors prehistòrics i la història de les pintures de la Valltorta.
La Sala IV està dedicada als problemes de degradació de les pintures rupestres, sotmeses des d'antic a constants atemptats naturals i humans. En el centre de la sala s'exposa la figura 68 de les Coves del Civil, brutalment extreta de l'abric fa mig segle i actualment recuperada.
L'any 2020, coincidint amb el 25é aniversari del museu, la Generalitat Valenciana va dur a terme diverses millores i reformes en com ara la coberta, el sistema de climatització, renovació d'espais, pàrquing i cafeteria.

## Referències

* ↑ La Valltorta - Arte rupestre levantino, Patrimonio de la humanidad a turismodecastellon
* ↑ Arte rupestre en el Barranco de la Valltorta Arxivat 2016-10-19 a Wayback Machine., castellonrural.com
* ↑ «Posada a punt per a celebrar els 25 anys». Levante-EMV, 16-07-2020.
* ↑ «Marzà: 'Hem millorat les instal·lacions del Museu de la Valltorta i hem dissenyat visites guiades a 33 abrics d'art rupestre de tot el territori'». Generalitat Valenciana, 13-07-2020.

## Enllaços externs

* Web del Museu de la Valltorta Generalitat Valenciana
# Segment ST

En electrocardiografia, el segment ST connecta el complex QRS i l'ona T i té una durada de 0,005 a 0,150 seg (de 5 a 150 ms).
Comença en el punt J (unió entre el complex QRS i el segment ST) i acaba al començament de l'ona T. No obstant això, com que sol ser difícil determinar exactament on acaba el segment ST i comença l'ona T, la relació entre el segment ST i l'ona T s'ha d'examinar junts. La durada típica del segment ST sol estar al voltant de 0,08s (80 ms).
El segment ST representa el període isoelèctric quan els ventricles es troben entre la despolarització i la repolarització.

## Interpretació

* El segment ST normal té una lleugera concavitat ascendent.
* L'ST pla amb pendent cap a baix o amb depressió poden indicar una isquèmia coronària.
* L'elevació de l'ST definida per una elevació de més de 1mm i més de 80ms després del punt J, pot indicar un infart de miocardi transmural. Fins i tot en repòs, segments ST anormals són un factor de risc de mort coronària. Cal tenir en compte que aquesta mesura té una taxa de falsos positius del 15-20% (que és una mica més alta en dones que en homes) i una taxa de falsos negatius del 20-30%.
* La depressió de l'ST pot estar associada amb infart de miocardi subendocàrdic, hipopotasèmia o toxicitat digital.

## Monitorització fetal

En l'electrocardiografia fetal, l'anàlisi de la forma d'ona ST (de vegades abreujada STAN) s'utilitza per obtenir una indicació dels nivells creixents de dèficit de base fetal.

## Tipus d'intervals ECG
### ECG: intervals, segments i ones (feu clic a la imatge)

| Interval PR | Segment PR | Complex QRS | Segment ST | Interval QT |
| Ona P | Ona T | Ona U |

## Referències

* ↑ Kumar A, Prineas RJ, Arnold AM, et al «Prevalence, prognosis, and implications of isolated minor nonspecific ST-segment and T-wave abnormalities in older adults: cardiovascular health study». Circulation, 118, 25, 2008, pàg. 2790-6. DOI: 10.1161/CIRCULATIONAHA.108.772541. PMID: 19064684 [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ Sabatine MS. Pocket Medicine (Pocket Notebook). Lippincott Williams & Wilkins, 2000. ISBN 0-7817-1649-7.
* ↑ Tikkanen JT, Anttonen O, Junttila MJ, Aro AL, Kerola T, Rissanen HA et al. «Long-Term Outcome Associated with Early Repolarization on Electrocardiography.». N Engl J Med., 2009. DOI: 10.1056/NEJMoa0907589. PMID: 19917913 [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «Reading an EKG», 25-03-2010. Arxivat de l'original el 2010-03-25. [Consulta: 4 novembre 2021].
* ↑ Mansano, R. Z.; Beall, M. H.; Ross, M. G. Journal of Maternal-Fetal and Neonatal Medicine, 20, 1, 2007, pàg. 47–52. DOI: 10.1080/14767050601055279. PMID: 17437199.

## Vegeu també

* Fibres de Purkinje
* Potencial d'acció cardíaca
* Monitor ECG
* Triangle d'Einthoven
* Galvanòmetre d'Einthoven
* Marcapassos cardíac
* Diagrama de Wiggers

## Enllaços externs

* Cardiovascular Physiology Concepts
* Cardiovascular Physiology
# Magdalena de Brandenburg

Magdalena de Brandenburg (en alemany Magdalena von Brandenburg) va néixer a Berlín el 7 de gener de 1582 i va morir a Darmstadt el 4 de maig de 1616. Era una noble alemanya de la Casa de Hohenzollern, filla de l'elector i duc de Prússia Joan Jordi II (1525-1598) i d'Elisabet d'Anhalt-Zerbst (1563-1607).

## Matrimoni i fills

El 5 de juny de 1598 es va casar a Berlín amb Lluís V de Hessen-Darmstadt (1577-1626), fill del landgravi Jordi I (1547-1596) i de Magdalena de Lippe (1552-1587). El matrimoni va tenir dotze fills:
* Elisabet (1600-1624), casada amb Lluís de Würtemberg-Montpelgard (1586-1631).
* Anna Elionor (1601-1659), casada amb Jordi de Brunsvic-Lüneburg (1582-1641).
* Marie (1602−1610)
* Sofia Agnès (1604-1664), casada amb Joan Frederic de Sulzbach (1587−1644).
* Jordi II, casat amb la princesa Sofia Elionor de Saxònia (1609-1671).
* Juliana (1606-1659), casada amb el comte Ulric II d'Ostfriesland (1605-1648).
* Amàlia (1607-1627)
* Joan (1609-1651), casat amb Joana de Sayn (1626-1701).
* Enric (1612-1629)
* Hedwig (1613-1624)
* Lluís (1614-1614)
* Frederic de Hessen-Darmstadt (1616-1682)

## Bibliografia

* Christoph von Rommel: Geschichte von Hessen, Krieger, 1837, S. 236 (Digitalisat)
* Wilhelm Adolf Schmidt: Allgemeine Zeitschrift für Geschichte, Veit und Comp., 1846, S. 87 (Digitalisat)
* Ernst Daniel Martin Kirchner: Die Churfürstinnen und Königinnen auf dem Throne der Hohenzollern, Wiegandt & Grieben, 1867, S. 61

## Enllaços externs

* http://genealogy.euweb.cz/brabant/brabant7.html#L5
* http://134.76.163.162/fabian?Hessische_Landes-_Und_Hochschulbibliothek_(Darmstadt) Arxivat 2011-08-17 a Wayback Machine.
# Rika Fujiwara

Rika Fujiwara (Tòquio, 19 de setembre de 1981) és una tennista professional retirada japonesa.
Només va guanyar un títol de dobles del circuit WTA però tot i això va arribar al 13è lloc del rànquing mundial l'any 2002. Va formar part de l'equip japonès de Fed Cup.

## Palmarès
### Dobles femenins: 6 (1−5)

| Abans de 2009 | Després de 2009 |
| Grand Slam (0−0) ||
| WTA Tour Championships (0−0) ||
| Tier I (0−1) | Premier Mandatory (0−0) |
| Tier II (0−1) | Premier 5 (0−0) |
| Tier III (0−0) | Premier (0−0) |
| Tier IV i V (0−1) | International (1−2) |
* Títols per superfície
* Dura (1−4)
* Gespa (0−0)
* Terra batuda (0−0)
* Moqueta (0−1)
| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Parella | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 12 d'agost de 2002 | Mont-real, Canadà | Dura | Ai Sugiyama | V. Ruano Pascual Paola Suárez | 4−6, 6−7(4) |
| Finalista | 2. | 9 de setembre de 2002 | Xangai, Xina | Dura | Ai Sugiyama | Anna Kúrnikova Janet Lee | 5−7, 3−6 |
| Finalista | 3. | 21 d'octubre de 2002 | Linz, Àustria | Moqueta (i) | Ai Sugiyama | Jelena Dokić Nàdia Petrova | 3−6, 2−6 |
| Finalista | 4. | 11 d'octubre de 2010 | Osaka, Japó | Dura | Shuko Aoyama | Chang Kai-chen Lilia Osterloh | 0−6, 3−6 |
| Finalista | 5. | 27 de febrer de 2012 | Kuala Lumpur, Malàisia | Dura | Chan Hao-ching | Chang Kai-chen Chuang Chia-jung | 5−7, 4−6 |
| Guanyadora | 1. | 9 d'abril de 2012 | Copenhaguen, Dinamarca | Dura (i) | Kimiko Date-Krumm | Sofia Arvidsson Kaia Kanepi | 6−2, 4−6, [10−5] |

## Trajectòria
### Dobles femenins

| Torneig | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | Títols | V – D |
| Open d'Austràlia | A | QF | 1R | A | 3R | 1R | A | A | A | A | A | 3R | 1R | A | A | A | A | A | 0 / 6 | 7 – 6 |
| Roland Garros | A | SF | 1R | 3R | 1R | A | A | A | A | A | A | 1R | A | A | A | A | A | A | 0 / 5 | 6 – 5 |
| Wimbledon | A | 3R | 1R | 2R | 1R | A | A | A | 1R | A | 1R | 1R | A | A | A | A | A | A | 0 / 7 | 3 – 7 |
| US Open | A | A | 1R | 1R | 3R | A | 2R | 1R | A | A | A | A | A | A | A | A | A | A | 0 / 5 | 3 – 5 |
| Rànquing a final d'any | 135 | 13 | 128 | 80 | 80 | 220 | 178 | 139 | 124 | 188 | 92 | 75 | 273 | 196 | 428 | 286 | 160 | 125 | | |
| Llegenda: G: Guanyadora; F: Finalista; SF: Semifinalista; QF: Quarts de final; Q: Qualificació; A: Absent; RR: Round Robin; |||||||||||||||||||||

## Enllaços externs

* Rika Fujiwara a la WTA (anglès)
* Rika Fujiwara a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* Rika Fujiwara al lloc web de la Billie Jean King Cup (anglès)
# Bisbe alanegre

El bisbe alanegre o teixidor de casquet roig (Euplectes hordeaceus) és una espècie d'ocell de la família dels plocèids (Ploceidae) que habita zones d'herba alta de gran part de l'Àfrica Subsahariana, mancant de l'Àfrica Meridional.

## Referències

* ↑ «Bisbe alanegre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
* ↑ Fitxa del teixidor de casquet roig a la pàgina del SIOC Rev. 16/04/2013 (català)
# Ignàsia Salvans i Casas

Ignàsia Salvans i Casas (Manresa, 22 de juny de 1904 - Barcelona, 23 d'abril de 1970) fou una metgessa especialitzada en ginecologia i farmacèutica.

## Biografia

Va estudiar batxillerat a Lleida. El 1921 va començar els seus estudis de medicina, l'any 1925 es va casar amb el metge Diego Ferrer Fernández de la Riva i es va llicenciar l'any 1928 amb la qualificació d'excel·lent. Durant l'estudi de la carrera va ser alumna interna de la càtedra de Microbiologia amb el professor Jaume Ferran i Clua. Cap als anys trenta va ser ajudanta a les classes d'Histologia i Anatomia Patològica de la Facultat de Medicina de la Universitat de Barcelona. El seu interès per la ginecologia la va portar a ser ajudanta de les classes pràctiques d'obstetrícia i ginecologia el curs 1949-1950, continuant com a col·laboradora de la càtedra amb el professor Víctor Conill Serra. L'any 1959 va guanyar el doctorat amb la tesi Estudio de las alteraciones histopatológicas del sistema nervioso periférico en la craurosis vulvar. El 1964 va acabar la carrera de farmàcia, que havia començat molts anys enrere. Va dedicar la seva carrera professional a la ginecologia. Junt amb el seu marit va publicar diversos articles, com ara Esquemas de Histología o Acerca del origen de la microglía (1934). A més, fou cap d'equip quirúrgic de la Seguretat Social.
En paral·lel a la seva tasca com a científica, va cultivar el dibuix i la pintura. Estudià a l’Escola de Belles Arts de Barcelona durant cinc anys, on fou deixebla del pintor Armand Miravalls. Participa en exposicions amb altres metges artistes i obtingué, l’any 1965, la medalla de bronze en un concurs internacional a la ciutat italiana de Torí.
L'any 2013, l'Ajuntament de Barcelona posà el nom de la metgessa i farmacèutica Ignàsia Salvans a uns jardins del barri de les Corts.

## Referències

* 1 2 «Ignàsia Salvans i Casas». Metges Catalans. [Consulta: 8 abril 2021].
* ↑ Salvans, Ignàsia (1963). Estudio de las alteraciones histopatológicas del sistema nervioso periférico en la craurosis vulvar. Trabajos del Instituto Cajal de Investigaciones Biológicas; 55: 13-62.
* ↑ Ferrer, Diego; Salvans i Casas, Ignàsia (1940). Esquemas de histología. Barcelona: Bosch (amb aquest títol es van fer diverses edicions).
* ↑ Ferrer, Diego; Salvans i Casas, Ignàsia (1934). Acerca del origen de la microglía. Revista Médica de Barcelona (Febrero): 3-21.
* ↑ «Galeria de científics catalans». IEC. Arxivat de l'original el 2016-03-07. [Consulta: 6 març 2016].
* ↑ «Plànol BCN: carrers, equipaments | Ajuntament de Barcelona». [Consulta: 8 abril 2021].

## Bibliografia

* Martínez, Lluís. (2004). Metgesses de Catalunya. Barcelona: Pòrtic.
* Garcia, Betsabé. (2010). Juguen dames : les primeres universitàries: Helena Maseras, Dolors Aleu i Martina Castells. Barcelona: Ara Llibres.
# Ignàsia Verzeri

Ignàsia Verzeri (Bèrgam, 1801 - Brescia, 1852) va ser una catòlica italiana que es va fer monja benedictina i va fundar les Filles del Sagrat Cor de Jesús. Va dedicar la seva vida a les necessitats de les nenes i la seva educació. Va establir orfenats i va proporcionar ajuda a vells i malalts. El seu nom de monja va ser Teresa Eustochio.
Va ser beatificada el 27 d'octubre de 1946 després del reconeixement de dos miracles atribuïts a la seva intercessió i un tercer va permetre la seva canonització el 10 de juny de 2001.

## Biografia

Va néixer a Bèrgam el 1801 com la gran dels set fills d'Antonio Verzeri i la comtessa Elena Pedrocca-Grumelli. La seva tia Antonia Grumelli era una religiosa clarissa i va profetitzar que entraria en el servei religiós. El seu germà era Girolamo Verzeri, que esdevindria bisbe de Brescia el 30 de setembre de 1850.
El canonge Giuseppe Benaglio, vicari general de Bèrgam, va supervisar els seus estudis; i més tard va estudiar amb les monges benedictines de Santa Grata a Bèrgam. Devota i intel·ligent, Verzeri volia servir a Déu tot i que al principi va tenir dubtes de la seva vocació.
El 8 de febrer de 1831, amb l'ajut de Benaglio, va fundar les Filles del Sagrat Cor de Jesús. Ella pretenia que aquesta nova congregació fos un grup que se centrés en la vida de les noies, en particular la seva educació. Benaglio va morir el 1836, deixant-li la tasca de dirigir sola la congregació. Va treballar incansablement per establir orfenats i va proporcionar assistència de diverses maneres a vells i malalts.

## Llegat

La congregació de Verzeri va continuar creixent després de la seva mort i es va expandir a indrets de l'Amèrica Llatina com el Brasil, l'Argentina i Bolívia. També es va expandir a Àsia a l'Índia i a Àfrica al Camerun i a la República Centreafricana. A Europa va arribar a llocs com Albània.

## Canonització

El procés de canonització es va obrir el 23 d'agost de 1883 amb Lleó XIII, que li va atorgar el títol de Serventa de Déu. Es van celebrar dos processos tant a Bèrgam com a Roma. El papa Pius XI va aprovar la seva vida de virtuts heroiques i li va concedir el títol de venerable.
Dos miracles atribuïts a la seva intercessió van permetre al papa Pius XII celebrar la seva beatificació el 27 d'octubre de 1946 i un tercer miracle atribuït a ella va permetre al papa Joan Pau II canonitzar-la el 10 de juny de 2001.

## Referències

* ↑ «Saint Teresa Eustochio Verzeri». Saints SQPN, 02-07-2009. [Consulta: 3 juliol 2015].
* ↑ «Teresa Eustochio Verzeri (1801-1852)». Holy See. [Consulta: 3 juliol 2015].
* ↑ Dawn Marie Beutner. Saints: Becoming an Image of Christ Every Day of the Year. Ignatius Press, 7 abril 2020, p. 111–. ISBN 978-1-62164-341-8.
* 1 2 «Saint Teresa Eustochio Verzeri». Santi e Beati. [Consulta: 3 juliol 2015].
* ↑ Canonization of 5 blesseds