OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Isòtops del nihoni

El nihoni (Nh) no té cap isòtop estable.

## Taula

| Símbol del núclid | Z(p) | N(n) | massa isotòpica(u) | període de semidesintegració |
| rang de variació natural (fracció molar) |||
| $^{278}$Nh | 113 | 165 | | |
| $^{282}$Nh | 113 | 169 | | 73 ms |
| $^{283}$Nh | 113 | 170 | 283.17645(78)# | 100(+490-45) ms |
| $^{284}$Nh | 113 | 171 | 284.17808(86)# | 0.48(+58-17) s |
| $^{285}$Nh | 113 | 172 | 285.17873(105)# | 2# min |
| $^{286}$Nh | 113 | 173 | 286.18048(101)# | 5# min |
| $^{287}$Nh | 113 | 174 | 287.18105(90)# | 20# min |

### Notes

* Els valors marcats amb # no estan derivats únicament de dades experimentals, sinó que en part es basen en tendències sistemàtiques. Els espins amb arguments d'assignació febles es troben entre parèntesis.
* Les incerteses es troben en forma concisa entre parèntesis després dels últims dígits corresponents. Els valors d'incertesa indiquen una desviació estàndard, tret de la composició isotòpica i la massa atòmica estàndard de la IUPAC, que utilitzen incerteses expandides.

## Referències

* Masses isotòpiques de l'Ame2003 Atomic Mass Evaluation Arxivat 2008-09-23 a Wayback Machine. by G. Audi, A.H. Wapstra, C. Thibault, J. Blachot and O. Bersillon in Nuclear Physics A729 (2003).
* Composicions isotòpiques i masses atòmiques estàndard de Atomic weights of the elements. Review 2000 (IUPAC Technical Report). Pure Appl. Chem. Vol. 75, No. 6, pp. 683-800, (2003) and Atomic Weights Revised (2005) Arxivat 2008-03-05 a Wayback Machine..
* Semivida, espín i dades d'isomers triades d'aquestes fonts:
** Audi, Bersillon, Blachot, Wapstra. The Nubase2003 evaluation of nuclear and decay properties, Nuc. Phys. A 729, pp. 3-128 (2003).
** National Nuclear Data Center, Brookhaven National Laboratory. Information extracted from the NuDat 2.1 database (retrieved Sept. 2005).
** David R. Lide (ed.), Norman E. Holden in CRC Handbook of Chemistry and Physics, 85th Edition, online version. CRC Press. Boca Raton, Florida (2005). Section 11, Table of the Isotopes.
Index de pàgines d'isòtops · Taula de núclids :
| Isòtop més lleuger | Isòtop actual | Isòtop més pesant |
| Isòtops del copernici | Isòtops del nihoni | Isòtops del flerovi |
# Isiah Thomas

Isiah Lord Thomas III o simplement Isiah Thomas, Zeke o The Baby-faced Assassin és un exjugador de bàsquet que va formar part dels Detroit Pistons en la dècada dels vuitanta, i amb aquest equip va guanyar dos títols de campió. Forma part de la llista dels 50 millors jugadors de la història de l'NBA elaborada l'any 1996.
Com a entrenador, dirigí els New York Knicks.

## Palmarès

* 2 Copes de l'NBA (1989 i 1990)
* 1 MVP de les Finals (1990)
* 2 MVP del All-Star (1984 i 1986)
* 12 cops All-Star

## Enllaços externs

* Lloc web de Thomas al web del Hall of Fame Arxivat 2007-01-26 a Wayback Machine.
* Estadístiques com a jugador Arxivat 2013-05-13 a Wayback Machine.
* Estadístiques com a entrenador Arxivat 2016-02-22 a Wayback Machine.
# Jardí botànic de Lieja

El jardí botànic de Lieja (en francès Jardin botanique de Liège) és el jardí botànic de la ciutat de Lieja, a Bèlgica. Situat no gaire lluny del centre de la ciutat, el seu parc ofereix un marc de verdor als habitants del barri. S'hi troben algunes espècies rares d'arbres procedents de tots els continents.

## Història

Si els primers arbres d'aquest jardí botànic van ser plantats el 1841, els hivernacles i l'Institut de Botànica i de Farmàcia no van ser inaugurats fins al 1883. Aquests formen part dels vuit Instituts Trasenster construïts en aquesta època. Els edificis són obra de l'arquitecte Lambert Noppius. D'estil neoclàssic i d'una qualitat arquitectural incontestable (van ser classificats el 1994), l'han utilitzat els investigadors i els professors de la Universitat de Lieja durant un centenar d'anys. Aquestes dues disciplines han migrat cap al campus del Sart-Tilman entre 1970 i 1990.
En el transcurs de la seva història, el jardí botànic de Lieja ha estat dirigit pel naturalista belga Charles François Antoine Morren. És aquí que aquest darrer va realitzar la fecundació artificial de la vainilla el 1836.

## Avui

L'antic Institut de Botànica ha trobat un nou ús, el juliol de 2001, s'hi ha instal·lat a l'ala oest, de la Casa de Lieja del Medi Ambient, contenint, a més a més d'una «botiga verda», els despatxos de quatre associacions (AVES, Education- Environnement, Hypothèse et Natagora-RNOB). La mateixa ala comprèn, a més a més d'un celler voltat, completament restaurat i condicionat, la sala dels treballs pràctics. Pel que fa al Centre Regional d'Iniciació al Medi Ambient (CRIDA), s'ha instal·lat a l'ala est, completament renovada. Finalment, a l'antic Institut de Farmàcia protegeix, d'ençà l'any 2005, l'Institut Superior d'Arquitectura Lambert Lombard.

## Referències

* ↑ historique_institut.pdf Sonia WANSON, Historique de l'Institut de Zoologie "Edouard van Beneden"
* ↑ Llista dels béns classificats a la província de Lieja (.pdf) el jardí 26/05/1975; els bastiments 07/07/1994

## Vegeu també

* Jardí botànic de Brussel·les

## Enllaços externs

* Web sobre el jardí botànic Arxivat 2008-11-19 a Wayback Machine.
* Vista interior d'un dels hivernacles del Jardí botànic Arxivat 2009-09-07 a Wayback Machine.
# Iustus Takayama Ukon

Iustus Takayama Ukon (japonès: 高山右近) (districte d'Uda, 1552 (<1553) - Manila, 3 de febrer de 1615) o Hikogorō Shigetomo fou un catòlic kirishitan japonès, dàimio i samurai, que va viure durant el Període Sengoku, un període de gran sentiment antirreligiós. Quan, el 1614, es va prohibir la fe catòlica i es van expulsar els missioners del Japó, Takayama va abandonar el seu estatus, es va despendre de les seves possessions, i es va exiliar a Manila (Filipines) per dedicar-se a la seva fe i viure una vida de santedat fins a la seva mort, pocs mesos després de la seva arribada. Va salvar la vida a 300 cristians, ajudant-los a arribar a Manila. Ukon havia estat batejat en la fe el 1564 quan tenia dotze anys però durant uns anys va descuidar la seva fe a causa de les seves accions com samurai.
La seva causa de canonització va començar quan va ser declarat Servent de Déu. Els informes del 2014 indicaven que seria beatificat en algun moment de l'any 2015, però el papa Francesc el va aprovar el 21 de gener de 2016; la celebració de la beatificació es va produir el 7 de febrer de 2017 a Osaka amb el cardenal Angelo Amato presidint la beatificació.
Està representat al mosaic del vestíbul de la capella de la Cova de Sant Ignasi de Manresa, ja que va tenir un paper destacat en la propagació de l'espiritualitat de sant Ignasi de Loyola. En el mosaic apareixen al seu costat personatges com Lluís XIII, Àlvar de Còrdova, Joan d'Àustria, el Marquès de Villapuente José de la Puente i Lupercio de Arbizu.

## Referències

* ↑ «Blessed Iustus Takayama Ukon». Saints SQPN, 06-02-2017. [Consulta: 18 febrer 2017].
* ↑ «Blessed Justo Takayama Ukon». Santi e Beati. [Consulta: 18 febrer 2017].
* ↑ «Takayama Ukon: The Catholic Samurai on the Path to Sainthood». Aleteia, 12-05-2016. [Consulta: 18 febrer 2017].
* 1 2 «¿Qué hace un samurái en el mosaico de una capilla cristiana?». La Vanguardia.
* ↑ «Takayama Ukon, "Christ's samurai," to be beatified». Asia News, 22-01-2016. [Consulta: 18 febrer 2017].
# Jacques-Joseph Ebelmen

Jacques-Joseph Ebelmen (Baume-les-Dames, 10 de juliol del 1814 – Sèvres, 31 de març del 1852) va ser un químic francès.
Ebelmen era fill de Claude Louis Ebelmen, un gestor de boscos, i de Jeanne Claude Grenier. Va assistir a classes de gramàtica i literatura a l'escola d'idiomes de Baume. Més tard es va interessar en les ciències i va assistir a classes de matemàtiques a París, al Collège Royal Henry-Le-Grand, i al Lycée de Besançon. Després s'apuntà a l'École Polytechnique el 1831.
El 1836 va ser enviat a Vesoul com enginyer de mines i estudia diverses menes dels minerals va fer créixer cristalls de gran nombre de minerals incloent el corindó, el crisoberil i el peridot.
El desembre de 1845 esdevingué Enginyer en cap de mines de la fàbrica de porcellana de Sèvres i va treballar en mètodes per a fer ceràmica. També va ser professor de metal·lúrgia a l'Ecole des Mines i va obtenir la Légion d'honneur per Louis-Philippe I, el 1847.
El premi Ebelmen Award in Geochemistry, atorgat per la International Association of GeoChemistry, el recorda. També el seu nom és a inscrit a la Torre Eiffel.

## Referències

* ↑ Jacques-Joseph EBELMEN (1814-1852) a annales.org
# Jacques-Nicolas de Fleuriot de La Freulière

Jacques-Nicolas de Fleuriot de La Freulière (Ancenis, 30 d'octubre de 1738 - Villa d’Omblepied, 20 d'octubre de 1824) fou un militar francès conegut per la seva participació a la Revolta de La Vendée.

## Biografia

Abans de 1789, va exercir a l'exèrcit reial, assolint el rang de capità de cavalleria el 1780. Fet cavaller de Saint-Louis, va ser nomenat mariscal dels guardaespatlles del rei el 1785. Quan va esclatar la guerra de Vendée el març de 1793, es va incorporar ràpidament al camp insurgent, on es va convertir en el segon de Charles de Bonchamps. Després de la mort d'aquest últim, va lluitar sota les ordres de Stofflet. Després va participar en la Gir de galerna.
Dins Desembre de 1793, després de creuar el Loira a Ancenis, La Rochejaquelein i Stofflet, els vendeans es veuen tallats dels seus líders. Fleuriot, preferit pel príncep de Talmont, pren el lideratge del que queda de l'exèrcit de la Vendée. Va conduir-lo a Blain i després a Savenay, on els republicans van agafar-los i els van massacrar durant la batalla de Savenay. Fleuriot va aconseguir escapar de la massacre, creuar de nou la Loira i unir-se a l'exèrcit de Charette.
Va estar present a la signatura del tractat de La Jaunaye el febrer de 1795. A diferència del seu líder, va sobreviure a la guerra. Promogut mariscal de camp (1814) i comandant de l'ordre de Saint-Louis (1823) sota la restauració, va morir el 1824.
El 1770, es casà amb la seva cosina Renée Charette de La Contrie, vídua de René Cosnier de La Clergerie i tia de François Athanase Charette de La Contrie, filla de René Charette de La Contrie i Marthe Fleuriot d'Omblepied. En segones nupcies, el 1802, es va casar amb una altra de les seves cosines, la Félicité Jeanne Josèphe de Fleuriot d'Omblepied. Fou el pare de Jacques-Charles de Fleuriot de La Freulière.

## Bibliografia

* Charles-Louis Chassin (1831-1901) La Vendée patriote, 1793-1795. Tome 3, page 436. (édité par impr. de P. Dupont, Paris, 1892)
* Dictionnaire des familles françaises anciennes ou notables à la fin du xixe siècle, Vol 18 (https://archive.org/stream/dictionnairedesf18chai#page/198/mode/2up [archive])
* M. du Plessis, «Le dernier Généralissime de la Grande Armée Catholique et Royale de Vendée Jacques Nicolas de Fleuriot de La Freulière», dans Bulletin de la Société d'archéologie et Historique de Nantes et de la Loire-Inférieure, t. 67, 1927
# Jean-François Caloni

Jean-François Caloni (Cotlliure, 1859 - Courbevoie, Hauts-de-Seine, 1937) va ser enginyer militar, polític i historiador cotlliurenc que participà destacadament a la batalla de Verdun, comandant l'agrupació Mangin. Se'l considera un dels salvadors d'aquella vila i batalla. També participà en les campanyes del Marroc. Posseïdor d'una brillant carrera com a enginyer militar, també fou historiador de la seva vila nadiua.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Argelers». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Bonet, Gérard. «Index des communes». A: Nouveau Dictionnaire de Biographies Roussillonnaises. Perpinyà: Les publications de l'Olivier, 2011. ISBN 978-2-908-86641-4.
# Jean-François Chabrun

Jean-François Chabrun (Mayenne, 22 de juny de 1922 - Vèrç, 18 de setembre de 1997) fou un poeta, un membre de la Resistència francesa, periodista i crític d'art francès. Cursà estudis al lycée Henry IV de París, i també va estudiar filosofia i lletres a la universitat de Rennes i a la Sorbona de París.
És especialment conegut per haver format part (des de 1938) del grup neodadà Les Réverbères, col·laborant en l'edició de la revista del mateix nom, fundada per Jean Marembert i Michel Tapié. En aquest cercle s'hi troben força companys del lycée Henry IV, com Noël Arnaud, Francis Crémieux, Jean-Claude Diamant Berger, Nadine Lefébure, Marc Patin, Régine Raufast o Gérard de Sède. Després d'una estada a Alemanya va publicar, al tercer número de la revista (novembre 1938), l'article Entartete Kunst, sobre l'art degenerat i el caràcter opressiu del nazisme. Aquest article fou tan controvertit que Chabrun va abandonar el grup i la revista l'any 1939, adherint-se poc després a la FIARI, la Federació Internacional de l'Art Revolucionari Independent, on entra en contacte amb André Breton. L'agost d'aquell mateix any va signar l'últim text col·lectiu dels surrealistes: À bas les lettres de cachets ! À bas la terreur grise !
Durant la Segona Guerra Mundial ou empresonat per les autoritats franceses de la III República, junt amb Léo Malet, Benjamin Péret i Béno Stenberg, tots inclulpats de complot contra la seguretat exterior i acusats de reconstitució d'un grup (trotskista) dissolt. Tanmateix, foren alliberats durant la invasió alemanya, i a partir d'aquell moment participà activament de la Resistència francesa.
Quan va tornar a París va recuperar el contacte amb el grup surrealista, i va fundar la revista La Main à plume, amb la intenció de mantenir viu el pensament surrealista a la França ocupada. El grup va rebre el suport i la col·laboració de Hans Arp, Maurice Blanchard, Victor Brauner, Camille Bryen, Paul Delvaux, Oscar Dominguez, Paul Éluard, Henri Goetz, Maurice Henry, Jacques Hérold, Édita Hirschova, Antoni Garcia i Lamolla, Georges Hugnet, Valentine Hugo, René Magritte, Léo Malet, Pablo Picasso, Raoul Ubac, Gérard Vulliamy… Chabrun va formar part d'aquest grup fins a l'any 1944, quan en fou expulsat, acusat d'estalinista. Després de trencat amb Aragon l'any 1947, va abandonar definitivament el Partit Comunista i va passar a dedicar-se al periodisme i a la crítica de l'art. Amb el suport de la seva esposa, Lizzie, va fundar la revista trimestral L'Ingénu l'any 1979.

## Referències

* 1 2 «Jean-François Chabrun (1920-1997)» (en francès). [Consulta: 18 desembre 2018].
# Jhang-Maghiana

Jhang-Maghiana fou una municipalitat formada al districte de Jhang al Panjab (Pakistan) el 1867 amb la ciutat de Jhang (capital del districte de Jhang) i la de Maghiana a uns 3 km. La població el 1901 era de 24.382 habitants repartits per meitat entre hindús i musulmans (amb uns 500 hindús de més). Les dues ciutats estaven separades per certa distància i unides per carretera, i el riu Chenab corria a uns 5 km a l'oest, però al temps de pluges la branca Kharora (o canal Kharora) del riu passava a tocar de les dues ciutats retornant al riu després d'un curs de 8 km. Maghiana era al peu de les muntanyes, mirant a la vall del Chenab mentre Jhang estava a les terres baixes al seu peu. Al final del segle xix i principis del XX l'administració va abandonar Jhang per Maghiana i la primera va quedar com a ciutat sense importància, però posteriorment les dues ciutats es van arribar a unir i el nom Jhang va predominar.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Jhargram

Jhargram fou un estat tributari protegit de l'Índia, del tipus zamindari, a Bengala (avui a Bengala Occidental) amb una superfície de 653 km².
Fou fundat el 1565 per Sarbeshwar Singh, un príncep rajput procedent de Rajasthan, suposadament d'una branca de la família de Malla Raj de Bishnupur que va derrotar a un rajà tribal del mals i prengué el malnom de Malla Deb. La nissaga va dominar la zona durant segles. Raja Raghunath Malla Deb era la 16a generació des del fundador i va morir el 1912; el va succeir el seu fill Raja Chandi Charan Malla Deb, mort el 1916 deixant un fill menor d'edat (7 anys) de nom Raja Narasingha Malla Deb. El Consell de Corts (Court of Wards) va administrar l'estat fins al 1929 quan Narasingha va rebre plens poders. Va governar fins a la supressió dels zamindars el 1953 (el 1954 les terres van passar a l'estat).

## Referències

* ↑ Genealogia
# Jhanzi

Jhanzi és un riu de l'Índia nord-oriental que neix prop de Mokokchung a les muntanyes Naga i corre en direcció nord per desaiguar al Brahmaputra. El seu curs és de 114 km passant per Nagaland i Assam. És navegable amb bots de fins a 4 tones a la temporada de pluges. Abans s'utilitzava per al transport del te, però després el ferrocarril complí aquesta tasca.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Vita (Itàlia)

Vita (sicilià Vita) és un municipi italià, dins de la província de Trapani. L'any 2007 tenia 2.237 habitants. Limita amb els municipis de Calatafimi Segesta i Salemi.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Antonino Accardo | Centre |
# Antarctic Adventure

Antarctic Adventure (けっきょく南極大冒険, Kekkyoku nankyoku daibōken, «Per fi, la gran aventura antàrtica») és un videojoc arcade publicat per l'empresa Konami en 1985. Tant la versió de màquina recreativa com les versions per a la MSX i la NES només van ser llançades en el Japó, però els estatunidencs van tenir la possibilitat de jugar el joc gràcies a una versió per a la Colecovision.

## Llegat

Antarctic Adventure va ser seguit per una seqüela per l'ordinador MSX el 1986, amb títol de Penguin Adventure. A més, el personatge del pingüí Penta i el seu fill Pentarou A més, el personatge del pingüí Penta, i el seu fill es van convertir en una mascota per a Konami durant els anys vuitanta. Apareixen en més de 10 jocs. Són especialment rellevants les seves aparicions a la sèrie Parodius, jocs de shoot 'em up.
Penta, o el seu fill Pentarou, va ser presentat als Jocs de la Medalla com, Tsurikko Penta, Balloon Penta i Imo Hori Penta. Després del 2002 (no publicat per a mòbils el 2001), es va publicar per a Three Mobiles com Kekkyo ku Nankyoku choi bōken (けっきょく南極ちょい冒険), el 6 de maig de 2003, quan es titulava Kekkyoku Nankyoku Daibōken Taisen-ban (けっきょく南極大冒険対戦版), com a part de Konami Taisen Colosseum, i el joc Following the Fishing com a Penta no Tsuri Boken, i publicat per i-Revo.
Es pot veure breument una pantalla d'aquest joc en la introducció de Gradius ReBirth, publicat el 2008 per la Consola Virtual de Wii i el 2014 per la de Wii U. Es va tornar a publicar una versió MSX per a Windows Store com a projecte EGG el 25 de novembre de 2014 al Japó.
Es va subratllar que seria una versió arcade operada per monedes publicada per Konami el 1984, però l'existència d'un exemple real encara no es va confirmar.
El 1990, Konami va llançar només al Japó un joc electrònic portàtil de Antarctic Adventure, tot i que normalment apareix com a South Pole (una traducció més literal del títol japonès).
El 2014, Antarctic Adventure es va publicar en una versió especial de ColecoVision Flashback per AtGames. disponible només a través de les botigues de Dollar General.
En altres jocs, Pentarou fa de pescador.

## Referències

* ↑ «New International Track and Field | Press Release». MCV. [Consulta: 5 octubre 2011].
* ↑ コナミ、iアプリ対応の通信型対戦ゲーム配信サイトオープン
* ↑ South Pole at Handheld Empire
* ↑ South Pole at Handheld Museum
* ↑ AtGames
* ↑ Dollar General Arxivat 2014-11-09 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Antarctic Adventure a MobyGames (anglès) (anglès)
# Grup cíclic

Un grup és cíclic si pot ser generat per algun element. Això vol dir que hi ha, almenys, un element g del grup, que es diu generador de manera que tots els elements del grup són de la forma n g (en notació additiva) o g$^n$ (en notació multiplicativa), per un cert nombre enter n. Naturalment, 0 = 0 g i g = 1 g (en notació additiva) o $1=g^{0}$ i $g=g^{1}$ (en notació multiplicativa).

## Exemples

* L'exemple més obvi és el grup additiu de l'anell $\mathbb {Z}$ dels nombres enters: es tracta d'un grup cíclic infinit i $1$ i $-1$ en són els únics generadors.
* També són cíclics tots grups additius dels anells $\mathbb {Z} /(n)$ (també escrit ℤ/nℤ) de classes de residu mòdul n, és a dir, de classes de congruència sobre els enters. En aquest cas es tracta de grups finits.
* En canvi, els grups multiplicatius de les unitats dels anells $\mathbb {Z} /(n)$ són cíclics si, i només si, el nombre $n$ és d'una d'aquestes quatre formes: 2, 4, p$^k$ o 2p$^k$. En la teoria de nombres tradicional, els generadors dels grups multiplicatius de les unitats dels anells $\mathbb {Z} /(n)$ es diuen arrels primitives mòdul n.
* No cal dir que el grup trivial és cíclic.

## Estructura

* El fet més important quant als grups cíclics és que qualsevol grup cíclic infinit és isomorf al grup additiu de l'anell ℤ dels nombres enters. A més, qualsevol grup cíclic finit d'ordre n és isomorf al grup additiu de ℤ/nℤ de congruències mòdul n.
* Això implica que l'estudi dels grups cíclics es redueix a l'estudi dels grups additius de ℤ i ℤ/nℤ.
* D'altra banda, tot grup abelià finitament generat és isomorf al producte directe d'un nombre finit de grups cíclics.

## Propietats

* De l'isomorfisme mencionat abans en resulta que tot grup cíclic és un grup abelià.
* Tot grup d'ordre un nombre primer és cíclic.
* Tots els subgrups d'un grup cíclic són cíclics. Si $\mathbf {G}$ és un grup cíclic d'ordre $n$, aleshores, per cada divisor $d$ de $n$ hi ha exactament un subgrup d'ordre $d$, el qual, si $g$ és un generador de $\mathbf {G}$, és generat per $g^{\frac {n}{d}}$. El grup $\mathbf {G}$ no té cap altre subgrup d'ordre $d$.
* Tot quocient d'un grup cíclic és cíclic.
* Sigui $g$ és un generador d'un cert grup cíclic $\mathbf {G}$ d'ordre $n$. Aleshores $g^{k}$ també n'és un generador si, i només si, hi ha $m\in \mathbb {Z}$ que fa $g^{km}=g$. Aleshores $km\equiv 1{\pmod {n}}$.
* Si $\mathbf {G}$ és un grup cíclic d'ordre $n$, aleshores té $\phi (n)$ generadors ($\phi$ és la funció Fi d'Euler).
* Siguin $\mathbf {G} _{1}$ i $\mathbf {G} _{2}$ dos grups d'ordres respectius $n_{1}$ i $n_{2}$. Aleshores, $\mathbf {G} _{1}\times \mathbf {G} _{2}$ és cíclic si, i només sí, $\mathbf {G} _{1}$ i $\mathbf {G} _{2}$ ho són i ${\mbox{m.c.d.}}\left(n_{1},n_{2}\right)=1$.
* Tot subgrup finit del grup multiplicatiu d'un cos és cíclic.

## Referències

Article cyclic group a PlanetMath.org.
# Castell dels Pico

El Castell dels Pico (en italià Castello dei Pico) és un castell al centre de la ciutat de Mirandola, a la província de Mòdena, Itàlia.
El castell és cèlebre a Europa com a llegendària fortalesa inexpugnable, va pertànyer a la Casa del Pico della Mirandola, que va governar la ciutat durant quatre segles (1311-1711) i que es va enriquir durant la Renaixença amb importants obres d'art.
El castell, que domina la llarga plaça Costituente i la avinguda de Circonvallazione (construït al lloc de les antigues muralles, enderrocades durant el segle xix), va ser restaurat el 2006 després de molts anys de deixadesa, però després va ser greument malmès en els terratrèmols del nord d'Itàlia de 2012, cosa que el va tornar a fer inutilitzable.

## Referències

* ↑ Encyclopædia Britannica
* ↑ «Ma che bei castelli: rocche e castelli da visitare a Modena e provincia». Gazzetta di Modena, 15-06-2015.
* ↑ «Castello dei Pico - Mirandola - Chiuso per terremoto del 20 maggio 2012», 08-08-2014. Arxivat de l'original el 2016-11-18.

## Bibliografia

* AA.VV.. Il castello dei Pico: contributi allo studio delle trasformazioni del Castello di Mirandola dal XIV al XIX secolo. Gruppo studi Bassa modenese - Fondazione Cass di risparmio di Mirandola, 2005.
* Mauro Calzolari. Il castello dei Pico: inventari di arredi, quadri e armi (1469-1714). Gruppo studi Bassa modenese - Fondazione Cass di risparmio di Mirandola, 2008.
* Marina Longo; Nicola Michelassi. Teatro e spettacolo nella Mirandola dei Pico: 1468-1711. Olschki, 2001.
* L'archivio del torrione: La memoria dispersa dei Pico. Fondazione Cass di risparmio di Mirandola.

## Enllaços externs

* «(Galleria immagini) Nel castello di Mirandola». Gazzetta di Modena, 31-01-2013.