OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luis Enrique Torán Peláez

Luis Enrique Torán Peláez (Madrid, 15 de desembre de 1929 – 26 de gener de 2003) és un acadèmic i director de fotografia espanyol.

## Biografia

La seva família era originària de Terol i el 1950 va ingressar a l'Institut de Recerques i Experiències Cinematogràfiques (IIEC), on el 1956 es va especialitzar en càmera, el 1959 va obtenir el diploma d'operador gràfic i el 1962 es diplomà en direcció.
Alhora, el 1960 fou professor de l'Escola Oficial de Cinema i professor de Tecnologia de Mitjans Audiovisuals en la Facultat de Ciències de la Informació de la Universitat Complutense de Madrid. Finalment, es va convertir en professor emèrit en aquest mateix centre educatiu. Allí fou mestre de Luis Cuadrado, Fernando Arribas, José Luis Alcaine, Javier Aguirresarobe, Tomás Pladevall, Teo Escamilla o Juan Ruiz Anchía.
Al costat de Juan Julio Baena Álvarez, Torán és considerat un dels màxims impulsors del modern estil fotogràfic que es va instaurar al cinema espanyol en la dècada dels seixanta, influït per Heinrich Gärtner i Willy Goldberger. Els seus principis es basaven en les fonts de llum reals i concretes, així com el gust pel clarobscur i la sinceritat visual.
No va exercir una gran activitat productiva en la indústria cinematogràfica perquè es va centrar més en la seva activitat com a docent. Tot i així el 1963 va rebre la medalla del CEC premi Antonio Barbero com a operador per la pel·lícula El próximo otoño d'Antxon Ezeiza, però es considera com el seu millor treball a Nueve cartas a Berta de Basilio Martín Patino (1965).

## Filmografia

* El próximo otoño (Antxon Ezeiza, 1963)
* Se necesita chico (Antonio Mercero, 1963)
* Llegar a más (Jesús Fernández Santos, 1964)
* El arte de vivir (Julio Diamante, 1965)
* Nueve cartas a Berta (Basilio Martín Patino, 1965),
* Crimen de doble filo (José Luis Borau, 1964).
* El ángel de la Paz (documental 1958)
* Pueblo saharahui (documental 1981)
* El retablo de Maese Pelos, retaule de titelles (1975) Premi del cinema infantil de Gijón

## Llibres

* La información en TV (1982)
* Comunicación y sociedad (1983)
* El espacio y la imagen (1985)
* La Rioja de los vinos y las bodegas (1989)
* Análisis fílmico (1995).

## Premis

Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Any | Categoria | Resultat |
| 1963 | Premi Antonio Barbero | Guanyador |

## Referències

* ↑ Enrique Torán, director de fotografía, El País, 30 de gener de 2003
* ↑ La Escuela Oficial de Cine como creadora de maestros: Juan Julio Baena, Luis Enrique Torán y Luis Cuadrado per Eva García Marcos
* ↑ Enrique Torán Peláez, necrològica al diari ABC
* ↑ Quique Torán, premio de c ine infantil de Gijón
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1962». CEC. Arxivat de l'original el 2019-03-27. [Consulta: 16 juny 2018].
# Màscara funerària de Tutankhamon

La Màscara funerària de Tutankamón o Màscara d'or de Tutankamón va ser elaborada pels orfebres egipcis l'any 1354-1340 aC i es considera la peça més coneguda de tot l'art egipci, formava part de l'aixovar funerari de la tomba del faraó Tutankamón, descoberta en 1922 en la necròpoli egípcia del Vall dels Reis, en àrab Uadi Biban Al-Muluk (وادي الملوك).

## Troballa i història

La màscara funerària va ser trobada l'any 1922, per l'arqueòleg Howard Carter a l'interior de la tomba de Tutankamón (KV62), situada a la Vall dels Reis, (Egipte), (única tomba real egípcia oposada intacta) i representa el rostre idealitzat de Tutankamón, 'imatge viva de Amón', faraó pertanyent a la dinastia XVIII d'Egipte, que va regnar de 1336/5 a 1327/5 aC. La màscara estava incrustada en el rostre de la mòmia del faraó a manera de protecció.

## Descripció

Aquesta màscara cobria el cap de la mòmia del rei que descansava dins de tres taüts antropomorfs, el tercer dels quals és d'or massís. Confeccionada en or batut, és a dir, modelat en fred a partir de planxes, la màscara consta de dues meitats reblades per una costura lateral i sense cap mena de soldadura. El rei porta el nemes, tocat del cap característic dels faraons egipcis, nuada al darrere i sobre el front el voltor i la cobra, com a símbols reials de l'Alt i Baix Egipte. Sota el mentó una rèplica de la barba postissa amb què els reis morts s'assimilaven a Osiris, feta de peces de lapislàtzuli incrustades en l'or, s'avança del segon pla que ocupa el magnífic pectoral fet amb pedres semiprecioses i pasta de vidre, en cloisonné sobre muntura d'or. Els ulls del jove faraó, tan sols de dinou anys, estan fets de quars blanquinós i obsidiana incrustats en la màscara-retrat. En l'anvers de la màscara estan gravades fórmules màgiques de protecció que reprodueixen el capítol 151 del Llibre dels Morts.

## Conservació

* La figura s'exhibeix de forma permanent en el Museu Egipci del Caire.

## Característiques

* Estil: Art egipci.
* Material: or, obsidiana, turquesa, vidre, lapislázuli, quars i cornalina.
* Altura: 54 centímetres.
* Pes: 11 quilograms.
* Tècnica: policromada

## Vegeu també

* Tutankamón
* Museu Egipci del Caire
* Vall dels Reis
* KV62

## Referències

* Pàgina Web de la màscara de Tutankamon del Museu Egipci del Cairo Arxivat 2008-11-27 a Wayback Machine. Arxivat 2008-11-27 a Wayback Machine.
# Retrat d'Ana Phillips

Retrat d'Ana Phillips és una pintura a l'oli realitzada per Pelegrí Clavé el 1850 i que actualment s'exposa al Museu Nacional de San Carlos de Mèxic.

## Referències

* ↑ «Portrait of Ana Phillips» (en anglès). FeelTheArt. [Consulta: 23 març 2024].
# Resolució 337 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 337 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada per unanimitat el 15 d'agost de 1973, va condemnar l'estat d'Israel pel desviament forçós i posteriorment apoderament d'una companyia aèria libanesa de l'espai aeri del Líban. El Consell va considerar aquestes accions com una violació dels acords d'armistici de 1949, la resolució d'alto el foc del Consell de Seguretat de 1967, les disposicions de la Carta de les Nacions Unides, les convencions internacionals sobre l'aviació civil i els principis del dret internacional i la moral.
La Resolució exhorta a l'Organització d'Aviació Civil Internacional a que consideri les mesures adequades per salvaguardar l'aviació civil i que Israel desisteixi d'altres atacs que violin la sobirania del Líban i l'aviació civil territorial. El Consell va declarar que si Israel repetia actes similars, considerarien la possibilitat d'adoptar les mesures adequades per fer complir les seves resolucions.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 301 a la 400 (1971 - 1976)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Jordi Font i Agustí

Jordi Font i Agustí, (Badalona, 25 de febrer de 1955) és un enginyer i escriptor català que escriu sota el pseudònim de Jordi Font-Agustí.
Publica el seu primer relat l'any 1983 a la desapareguda revista Ciència. És membre de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana i de la Societat Catalana de Ciència-ficció i Fantasia. La seva primera novel·la, El preu de la quimera va ser publicada l'any 1992, però va ser el 1999 que va obtenir el primer reconeixement amb Els silencis de Betúlia, obra que seria guardonada amb el Premi Ciutat de Badalona. Un any després la seva obra Contracorrent va rebre el premi El lector de l'Odissea. Altres guardons que ha rebut l'autor són el Premi UPC de Ciència-Ficció per Traficant de llegendes i els premis Manuel de Pedrolo de Ciència-ficció i Ictineu amb La febre del vapor, l'any 2010, publicada el 2011. Col·labora amb la revista Vía Libre de la Fundació dels Ferrocarrils Espanyols amb una secció sobre la presència del ferrocarril en les arts.

## Obra publicada
### Narrativa

* 1992: El preu de la quimera. (Eumo Editorial)
* 1999: Els silencis de Betúlia. (Editorial Columna)
* 2000: Contracorrent (Edicions Proa)
* 2004: Traficant de llegendes. (Pagès Editors)
* 2011: La febre del vapor.(Pagès Editors)
* 2017: L'herència japonesa. (Editorial Librooks)

#### Poesia

   * 2023: Raïls i paraules. 49 haikus i tanques ferroviaris. (El Pont del Petroli)

##### Narrativa juvenil

* 1994: Apín capon zapun amanicà!: 1134. (Eumo Editorial)
* 1994: Assassinat a l'Escola del Treball. (Eumo Editorial)
* 1996: La força del riu. (Eumo Editorial)

##### No ficció

* 1995: L'ensenyament de la tecnologia a l'ESO: promptuari per implementar-la als centres de Catalunya. (Eumo Editorial)
* 2002: Entre la por i l'esperança: percepcions de la tecnociència en la literatura i el cinema. (Edicions Proa)
* 2016. Erotismo y ferrocarril. (Editorial Maquetren)
* 2022 El ferrocarril en les arts i la literatura catalanes. (Institut d'Estudis Catalans i Museu del Ferrocarril de Catalunya)

## Referències

* ↑ «Font Agustí, Jordi». Lletres Catalanes. Departament de Cultura, 20-07-2015.
* ↑ «Jordi Font-Agustí, escriptor». Revista Catàrsi, 27-12-2013.
* ↑ Lobato, Pere «Jordi Font-Agustí gana el Premio El Lector de l'Odissea» (en castellà). El País, 08-10-2000.
* ↑ «Jordi Font-Agustí gana el premio de ciencia ficción de la Politécnica». El País, 27-11-2003.
* ↑ «Jordi Font-Agustí guanya el Premi UPC de ciència-ficció». Vilaweb, 27-11-2003.
* ↑ «Presenten l'obra guanyadora del premi Manuel de Pedrolo :'La febre del vapor', de Jordi Font Agustí, està publicat per Pagès Editors i s'ambienta als inicis de la IGM». Capgrós, 13-04-2011. Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 27 juliol 2015].
* ↑ Llort i Carceller, Lluís «La resistència catalana de la ciència-ficció». El Punt Avui, Cultura, 26-05-2011, pàg. 4.
# Pic de l'Alzina

El Pic de l'Alzina, o Cap de l'Alzina, és una muntanya de 1.013,8 m alt del límit dels termes comunals de Castell de Vernet i de Vernet, tots dos de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És a prop al sud-est del poble de Vernet i també a prop al nord-est del de Castell de Vernet. És al nord-oest del Coll de Llavent.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «33 - Castell». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan. «188 - Vernet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Castell de Vernet, Taurinyà, Vallmanya i Vernet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. .

## Referències

* ↑ El Pic, o Cap, de l'Alzina en els ortofotomapes de l'IGN
# Tenea

Tenea (grec: Τενέα) és una antiga ciutat del nord-est del Peloponés, Grècia. A meitat dels 1990 la localitat recuperava el seu antic nom, Tenea. La seu del municipi és a Khiliomodi.
L'antiga Tenea era aproximadament a 15 km al sud-est de Corint i a 20 km al nord-est de Micenes, poc després de la Guerra de Troia. La tradició deia que els seus primers habitants eren presoners de guerra als quals Agamèmnon els permeté construir la seva ciutat. Per açò el nom de Tenea recorda el de Ténedos, la seua ciutat d'origen i s'hi venera especialment Apol·lo. Una altra tradició mítica remarcava que era el lloc on Pòlibos crià Èdip. Uns colons de Corint i Tenea, al 734 ae o 733 ae, sota la direcció d'Arquies, fundaren la colònia de Siracusa a Sicília.
El romà Luci Mummi Acàic destruí Corint, però Tenea hi subsistí, suposadament perquè ajudà els romans contra els corintis i la Lliga Aquea.

## Arqueologia

Les troballes arqueològiques més antigues de la zona provenen de la cova de Klenia, on s'ha trobat material que indica que estigué habitada entre el neolític i l'època otomana.
Al turó Vunos, situat entre Khiliomodi i Klenia, s'han trobat restes arquitectòniques i ceràmica pertanyents a un assentament d'època prehistòrica i del període comprés entre els s. VII i IV ae, que devia estar fortificat. Les troballes mostren que el lloc va florir durant els períodes arcaic i clàssic. Hi destaquen alguns curos, un d'ells conservat a la Gliptoteca de Múnic i altres dos, des del 2011, al Museu Arqueològic de l'Antiga Corint.
D'altra banda, prop de Khiliomodi, sota la direcció d'Elena Korka, s'ha excavat un jaciment arqueològic que conté dues àrees: una en correspon a una necròpoli dels períodes hel·lenístic i romà, on hi ha edificis com un monument funerari d'època romana de dos pisos. Als enterraments s'han trobat esquelets amb aixovar funerari compost per ceràmica, joies, monedes i altres objectes.
La segona àrea comprén les restes dels edificis residencials de l'antiga Tenea, que inclouen el període hel·lenístic primerenc i l'època romana tardana, amb multitud de troballes de terrissa i monedes que mostren un altre període de prosperitat durant l'època de Septimi Sever. Sembla que l'antiga ciutat fou envaïda per Alaric I i que la degueren abandonar a la fi del s. VI.

## Vegeu també

* Kouros de Tenea (c. 550 ae), que forma part de la col·lecció d'art de la Gliptoteca de Múnic.
* Curos de Tenea a la Gliptoteca de Múnic
* Els dos curos de Tenea al Museu Arqueològic de l'Antiga Corint

## Referències

* ↑ Pausànies, II, 5, 4.
* 1 2 Estrabó VIII, 6, 22.
* ↑ Ancient Corinth, Feneos, Tenea: Recent Discoveries, en la pàgina de l'Escola Estatunidenca d'Estudis Clàssics d'Atenes (en anglès).
* ↑ Tenea en la pàgina klenia.gr Arxivat 2018-06-02 a Wayback Machine. (en grec).
* ↑ Ministeri de Cultura de Grècia: excavacions de Khiliomodi a Coríntia (en grec).
* ↑ Notícia en el diari La Vanguardia.
# Luis Enrique Sam Colop

Luis Enrique Sam Colop (Cantel, 1955 - Ciutat de Guatemala, 15 de juliol de 2011) fou un escriptor, advocat, poeta, columnista del diari guatemalenc Prensa Libre lingüista promotor del quitxé i activista social.
Va obtenir el títol de Llicenciat en Dret en la Universitat Rafael Landivar de la Ciutat de Guatemala, addicionalment va impartir classes del quitxé en l'Aliança Francesa i en el Centre d'Idiomes de la Universitat de San Carlos de Guatemala (Calusac). Va obtenir el doctorat el 1994 a la Universitat Estatal de Nova York amb una disertació sobre la poesia maia. El 1999 fou investigador visitant patrocinat per la Fulbright al St. Mary's College of Maryland

## Llibres i articles

L'obra publicada de Luis Sam-Colop inclou dues col·leccions de poemes en castellà, Versos sin refugio (1980) i La copa y la raíz (1979) en castellà i quitxé, així com diversos assaigs i articles. És més conegut fora de Guatemala per la nova edició del Popol Vuh en llengua nadiua. En relació a aquest treball va rebre una beca Guggenheim.

## Referències

* ↑ Prensa Libre (Prensa Escrita), Guatemala
* ↑ «Luis Enrique Sam Colop, 1955-2011 | American Indian Studies». Ais.arizona.edu. [Consulta: 19 desembre 2011].
* ↑ William D. Davies and Luis Enrique Sam-Colop, K‘iché and the structure of antipassive, Language 66, 522-549. (1990)
* ↑ Nick Copeland Cruel Populism: Counterinsurgency Strategy and the Limits of Democracy in the Guatemalan Highlands Arxivat 2010-06-10 a Wayback Machine., pages 10 and 29. LASC Working Paper N.21, University of Maryland
* ↑ Franz Galich, ¿Existe una literatura indígena en Guatemala? Arxivat 2009-03-23 a Wayback Machine.. Consultat el 18 de maig de 2011, 2009
* ↑ Luis Enrique Sam Colop, Maya Poetics. Ph.D. dissertation, SUNY at Buffalo. University Microfilms, Ann Arbor (1994)
* ↑ Building Student Exchanges with the Emerging Democratic World Arxivat 2010-05-30 a Wayback Machine.. Grant proposal, St. Mary's College of Maryland (2003).
* ↑ Luis Enrique Sam-Colop, Jub'aqtun Omay Kuchum K'aslemal, Cinco siglos de encumbrimento. Series Seminario Permanente de Estudios Mayas, No. 1. Cholsamaj, Guatemala (1991). 42 pages, in Spanish.
* ↑ Luis Enrique Sam Colop, Popol Wuj; Versión Poética K‘iche‘. PEMBI/GTZ/Cholsamaj, Guatemala (1999). En quitxé.
# Reserva del Parc Nacional de Nahanni

La Reserva del Parc Nacional de Nahanni, a la Regió Dehcho dels Territoris del Nord-oest, Canadà, a uns 500 km a l'oest de Yellowknife, protegeix una part de la regió natural de les muntanyes Mackenzie. Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1978 La peça central del parc és el riu South Nahanni. Quatre notables canons de fins a 1.000 m de profunditat, que es van anomenar Primer, Segon, Tercer i Quart Canó.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Nahanni National Park» (en anglès). [Consulta: 8 març 2021].
# Resolució 335 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 335 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 22 de juny de 1973 després d'examinar per separat les aplicacions de la República Federal d'Alemanya i de la República Democràtica d'Alemanya per a ser membres de les Nacions Unides. A diferència d'altres treballs del Consell de Seguretat no es va donar a conèixer en quina direcció havien votat la resolució les diferents nacions, l'ONU ni tan sols va revelar per quin marge fou adoptada la resolució, tot i que se sap que cap hi va aplicar els poders de veto.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 301 a la 400 (1971 - 1976)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Jon Odriozola Mugarza

Jon Odriozola Mugarza (Oñati, 26 de desembre de 1970) fou un ciclista basc, professional des del 1995 al 2004. En el seu palmarès sols hi ha la victòria a la Pujada a Urkiola. El 2001 va aconseguir acabar les tres grans voltes.
Un cop retirat, s'ha dedicat a la direcció esportiva de diferents equips.

## Palmarès

* 2010
** 1r a la Pujada a Urkiola

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1995. Abandona (6a etapa)
* 1996. 75è de la classificació general
* 1998. 12è de la classificació general
* 1999. 27è de la classificació general
* 2000. 26è de la classificació general
* 2001. 83è de la classificació general
* 2002. Abandona (14a etapa)

### Resultats al Tour de França

* 1997. 65è de la classificació general
* 1999. 54è de la classificació general
* 2000. 47è de la classificació general
* 2001. 69è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2001. 59è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Tetraleurodes mexicana

Tetraleurodes mexicana és un hemípter del gènere Tetraleurodes de la família dels Aleiròdids.
L'espècie va ser descrita científicament per primera vegada per Nakahara el 1995.

## Referències

* ↑ Jon H. Martin & Laurence A. Mound (2007) "An annotated check list of the world’s whiteflies (Insecta: Hemiptera: Aleyrodidae)" Zootaxa 1492: 1-84 Link
* ↑ Nakahara, Sueo «[https://digitalcommons.unl.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1152&context=insectamundi Taxonomic Studies of the Genus Tetraleurodes (Homoptera: Aleyrodidae)]». Insecta Mundi, 01-03-1995.
# Llista de monuments de Banyalbufar

Llista de monuments de Banyalbufar catalogats pel consell insular de Mallorca com a Béns d'Interès Cultural en la categoria de monuments pel seu interès històric, artístic, arquitectònic, arqueològic, històric-industrial, etnològic, social, científic o tècnic.
| Monument | Tipus | Localització | Coordenades | Codi$^?$ | Imatge |
| Talaia de ses Ànimes | Arq. defensiva | Banyalbufar | 39° 41′ 02″ N, 2° 30′ 01″ E﻿ / ﻿39.68379°N,2.500234°E﻿ / 39.68379; 2.500234 a prop | RI-51-0008353 | Talaia de ses Ànimes (Banyalbufar) |
| La Baronia | Arq. defensiva | Banyalbufar Carrer del Comte de Sallent | 39° 41′ 14″ N, 2° 30′ 48″ E﻿ / ﻿39.687317°N,2.513372°E﻿ / 39.687317; 2.513372 a prop | RI-51-0008354 | |
| Cas Batle Negre | Arq. defensiva | Banyalbufar Carrer de Jerònim Albertí | 39° 41′ 13″ N, 2° 30′ 51″ E﻿ / ﻿39.687065°N,2.514267°E﻿ / 39.687065; 2.514267 a prop | RI-51-0008355 | |
| Rafal de Planícia | Arq. defensiva | Banyalbufar | 39° 40′ 55″ N, 2° 30′ 18″ E﻿ / ﻿39.682056°N,2.504987°E﻿ / 39.682056; 2.504987 a prop | RI-51-0008356 | Rafal de Planícia (Banyalbufar) |
| Son Balaguer | Arq. defensiva | Banyalbufar | 39° 41′ 25″ N, 2° 33′ 01″ E﻿ / ﻿39.690382°N,2.550346°E﻿ / 39.690382; 2.550346 a prop | RI-51-0008357 | |
| Son Borguny | Arq. defensiva | Banyalbufar Carrer de Jerònim Albertí | 39° 41′ 13″ N, 2° 30′ 52″ E﻿ / ﻿39.686993°N,2.514396°E﻿ / 39.686993; 2.514396 a prop | RI-51-0008358 | |
| Son Bunyola | Arq. defensiva | Banyalbufar | 39° 41′ 39″ N, 2° 32′ 29″ E﻿ / ﻿39.694203°N,2.541368°E﻿ / 39.694203; 2.541368 a prop | RI-51-0008359 | |
| Son Valentí | Arq. defensiva | Banyalbufar | 39° 41′ 03″ N, 2° 32′ 53″ E﻿ / ﻿39.684089°N,2.548101°E﻿ / 39.684089; 2.548101 a prop | RI-51-0008360 | |
| Molins d'Aigua de Cala Banyalbufar | Constr. etnològica | Banyalbufar | 39° 41′ 29″ N, 2° 30′ 53″ E﻿ / ﻿39.691373°N,2.514829°E﻿ / 39.691373; 2.514829 a prop | RI-51-0011602 | |
| Restes prehistòriques de Son Valentí / Sa Tanca Perra | Monument arqueològic | Banyalbufar | 39° 40′ 41″ N, 2° 31′ 38″ E﻿ / ﻿39.67798°N,2.52728°E﻿ / 39.67798; 2.52728 a prop | RI-51-0001812 | |
| Restes prehistòriques de Son Valentí / S'Era des Moro | Monument arqueològic | Banyalbufar | 39° 40′ 53″ N, 2° 32′ 45″ E﻿ / ﻿39.681380°N,2.545894°E﻿ / 39.681380; 2.545894 a prop | RI-51-0001813 | |
| Restes prehistòriques de ses Mosqueres / Potada des Cavall | Monument arqueològic | Banyalbufar | 39° 40′ 39″ N, 2° 32′ 57″ E﻿ / ﻿39.67740°N,2.54917°E﻿ / 39.67740; 2.54917 a prop | RI-51-0001814 | |
| Talaiot de ses Mosqueres / Racó de Banyalbufar | Monument arqueològic | Banyalbufar | 39° 40′ 26″ N, 2° 33′ 22″ E﻿ / ﻿39.67399°N,2.55613°E﻿ / 39.67399; 2.55613 a prop | RI-51-0001815 | |

## Referències

* Base de dades de béns immobles, del Ministeri de Cultura
* Visor del Patrimoni Històric, del Consell de Mallorca
# Mètode del flux monetari

El Mètode del flux monetari és un dels mètodes que serveixen per calcular la balança fiscal, és a dir, conèixer la diferència entre la despesa efectuada pel sector públic estatal en un territori i el volum d'ingressos fiscals que es generen en aquest territori, en forma de despesa pública o transferències. El mètode del flux monetari és un dels dos que estan reconeguts acadèmicament, juntament amb el mètode de la càrrega de benefici.
En concret, el mètode del flux monetari indica l'aportació neta que Catalunya fa a l'Estat i quin seria el guany fiscal si no en formés part, sense imputar a Catalunya les despeses que no es realitzen a Catalunya, com les del Palau de la Zarzuela o el Museo del Prado. Per calcular-lo es té en compte la inversió i la despesa en el mateix territori.

## Exemple del 2010

El resultat de l'exercici del 2010, en càlcul del flux monetari, indica que el percentatge d'ingressos de l'administració central aportats per Catalunya van suposar el 19,4% del PIB, mentre que el percentatge de despesa de l'administració central realitzada a Catalunya va ser del 14,2%, set punts per sobre del que els catalans aporten a l'Estat. O, cosa que és el mateix, l'estat espanyol va fer una despesa de 45.329 milions d'euros en territori català mentre que Catalunya va aportar 61.872 milions, sense tenir en compte impostos directes com l'IRPF. Aquestes xifres deixen un dèficit de 16.543 milions d'euros, un 8,5% del PIB en relació amb l'economia del 2018.

## Altres mètodes

Hi ha quatre maneres de calcular la balança fiscal, segons com imputem la despesa, el Mètode del flux monetari que imputa la despesa executada en un territori concret, i el Mètode del Flux Benefici o de càrrega del benefici'', que afegeix el valor afegir de la despesa feta a altres territoris, i si es contempla el dèficit pot ser amb Balances neutralitzades o Balances no neutralitzades.

## Referències

* ↑ «Què s'ha de saber del dèficit fiscal?». Ara.cat.
* ↑ ACN «Flux monetari i de benefici: Diferència dels mètodes per calcular el dèficit català - 21 maig 2013». El Punt Avui.
* ↑ «Balances fiscals: batalla pel mètode i debat enverinat». Ara, 15-10-2013. [Consulta: 2 gener 2015].
* ↑ Economistes per la independència. El que cal saber sobre el dèficit fiscal. ANC, 2014, p. 4. ISBN 2014.