OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marco Serafini

Marco Serafini (Esch-sur-Alzette, 15 de març de 1956) és un guionista i director de cinema luxemburguès, d'origen italià.
Nascut a Esch-sur-Alzette, a Luxemburg, de família italiana, després d'estudiar a Luxemburg se'n va anar a estudiar a l'Escola de Cinematografia de Múnic i es va establir a Alemanya. El 1993 va viatjar a Itàlia per a la seva primera producció, L'ispettore Sarti, a continuació de la primera temporada va ser director de Rex, i el 2009 va dirigir la pel·lícula per a la televisió Il mistero del llac. Actualment viu entre Bracciano (Laci) i Múnic.

## Filmografia

* 1979: Neonschatten (TV)
* 1980: Affekt (TV)
* 1982–1988: Schwarz Rot Gold (TV-Serie)
* 1985: Schwarzer Lohn und weiße Weste (TV)
* 1988: Neapel sehen und erben (TV)
* 1991: Jolly Joker (TV-Serie)
* 1993–1994: Familie Heinz Becker (TV-Serie)
* 1997: Küstenwache (TV-Serie)
* 1998: Polizeiruf 110: Discokiller (TV)
* 2000: Das Herz des Priesters (TV)
* 2000: Polizeiruf 110: Böse Wetter (TV)
* 2001: Polizeiruf 110: Kurschatten (TV)
* 2002: Schneemann sucht Schneefrau (TV)
* 2003: Ein Banker zum Verlieben (TV)
* 2003: Polizeiruf 110: Doktorspiele (TV)
* 2004: Barbara Wood – Lockruf der Vergangenheit (TV-Reihe)
* 2005: Utta Danella – Eine Liebe in Venedig (TV-Reihe)
* 2005: Das Traumhotel – Überraschung in Mexiko (TV-Reihe)
* 2005: Polizeiruf 110: Die Tote aus der Saale (TV)
* 2005: Sterne über Madeira (TV)
* 2007: Polizeiruf 110: Verstoßen (TV)
* 2007–2012: Kommissar Rex (Staffeln 11-15) (TV)
* 2008: Ein Ferienhaus auf Ibiza (TV)
* 2012: Das Geheimnis der Villa Sabrini (TV)
* 2012: Utta Danella – Prager Geheimnis (TV)
* 2014: Die Hochzeit meiner Schwester (TV)

## Referències

* Biografia
# Manaquí barbat colldaurat

El manaquí barbat colldaurat (Manacus vitellinus) és un ocell de la família dels píprids (Pipridae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial, clars i densa vegetació secundària de les terres baixes de Panamà i nord-oest i nord de Colòmbia.

## Referències

* ↑ «Manaquí barbat colldaurat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2023(català)
* ↑ Sly, N. D. (2023). Golden-collared Manakin (Manacus vitellinus), version 2.0. In Birds of the World (S. M. Billerman and N. D. Sly, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.gocman1.02
# Manternach

Manternach (luxemburguès Manternach) és una comuna i vila a l'est de Luxemburg, que forma part del cantó de Grevenmacher. Comprèn les viles Manternach, Berbourg, Lellig i Munschecker. Limita amb les comunes de Grevenmacher, Biwer, Bech, Mompach i Mertert.

## Població

| Nacionalitat | Població | % |
| luxemburguesos | 1.020 | 77,16% |
| Forasters | 302 | 22,84% |
| - portuguesos | 94 | 7,11% |
| - francesos | 18 | 1,36% |
| - italians | 5 | 0,38% |
| - belgues | 16 | 1,21% |
| - alemanys | 70 | 5,30% |
| - iugoslaus | 26 | 1,97% |
| - altres | 73 | 5,52% |

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 15/02/2001 | 1.322 |
| 01/01/2002 | 1.373 |
| 01/01/2003 | 1.451 |
| 01/01/2004 | 1.498 |
| 01/01/2005 | 1.540 |
# Malqum

Malqum fou una ciutat estat i regne de la zona a l'est del Tigris, entre Eshnuna i Der. Apareix esmentada a les tauletes de Mari vers 1770 aC quan era rei Ipig-Ishtar. El rei d'Elam enviava els seus missatgers des de Susa a Babilònia, passant per Der i per Malqum. A l'est d'Eshnuna s'esmenta també la ciutat de Diniktum que ja pertanyia a Elam.

## Referències

* ↑ Thoughts of Zimri-Lim
# Marcel Courthiade

Marcel Courthiade (Montceau-les-Mines, 2 d'agost de 1953 - Tirana, 4 de març de 2021) va ser un lingüista i investigador occità.

## Biografia

Courthiade va estudiar Medicina a la Universitat de Clermont-Ferrand, estudis que va abandonar per a dedicar-se a les llengües eslaves, especialment el serbocroat i el polonès. Després va estudiar a l'Institut national des langues et civilisations orientales (INALCO) de París, on es va especialitzar en macedònic i albanès. Va titular la seva tesi doctoral «Phonologie des variétés dialectales de Rromani et diasystèmes graphiques de la langue Rromani», realitzada a l'École pratique des hautes études.
Durant els seus estudis, Courthiade va treballar per a diverses ONG relacionades amb l'educació dels gitanos d'Albània. Posteriorment, va treballar com a analista polític i intèrpret a l'ambaixada francesa a Albània durant quatre anys. L'any 1997 va ser professor de l'INALCO. El 2008, va ser participar en la pel·lícula Rromani Soul de Louis Mochet.

## Obra publicada

* Romani fonetika thaj Lekhipa (1986)
* Xàca dùme, but godi (1980s)
* Gramatika e gjuhës Rrome (1989)
* Stuart Manns Wörterbuch des albanischen Romanes (1990)
* In the margin of Romani. Gypsy languages in contact (1991)
* Dialektologikano pućhipnasqo lil vaś-i klasifikàcia e rromane ćhibǎqe [dia]lektenqiri (1992)
* Śirpustik. amare ćhibǎqiri (1992)
* Lil e Efesianěnqe. Epistoli pros Efesioys (1993)
* Terre d'asile, terre d'exil. l'Europe tsigane (1993)
* De l'usage de l'abécédaire «Śirpustik amare ćhibǎqiri» (1994)
* Langues de Diaspora (1994)
* Phonologie des parlers rrom et diasysteme graphique de la langue rromani (1995)
* Structure dialectale de la langue rromani (1998)
* Les Rroms, Ashkalis et Gorans de Dardanie (Kosovo) (2000)
* Les Tziganes ou le destin sauvage des Roms de l'Est (2002)
* Appendix Two. Kannauʒ on the Ganges, cradle of the Rromani people (2004)
* Les Rroms dans les belles lettres européennes (2004)
* La Langue rromani, d'un millénaire à l'autre, Études Tsiganes (2005)
* Sagesse et humour du peuple rrom (2007)
* L'origine des Rroms. Cheminement d'une (re)découverte: Kannauj «berceau» du peuple rrom» (2007)
* La littérature des Rroms, Sintés et Kalés

## Referències

* ↑ «Marcel Courthiade, linguist who dedicated himself to the emancipation of Roma and their language, has passed away». Romea.cz, 09-03-2021.
* ↑ «Roms des Balkans : hommage à Marcel Courthiade» (en french). Le Courrier des Balkans, 06-03-2021.
* ↑ Cortés, David. «Marcel Courthiade i la llengua romaní». Museu Virtual del Poble Gitano de Catalunya, 29-11-2014. [Consulta: 28 desembre 2022].
* ↑ «Installation du nouveau Conseil scientifique de la DILCRAH» (en french). Gouvernement, 15-02-2019.
* ↑ «Les Rroms, Ashkalis et Gorans de Dardanie'/Kosovo» (en french). INALCO. Arxivat de l'original el 2022-06-08. [Consulta: 28 desembre 2022].
# Masia dels Arcs

La masia dels Arcs és un edifici del municipi de Sant Jaume dels Domenys (Baix Penedès), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia dels Arcs, situada a uns quants metres de les restes de l'aqüeducte romà, ha sofert nombroses modificacions al llarg dels segles. Actualment té un caire bastant modern, donat per les nombroses dependències que s'hi han construït. Malgrat això, l'edifici encara permet veure les seves parts més antigues. Així, trobem dins el baluard i a mà dreta una torre quadrangular on destaca una finestra amb ampit i marc de pedra, i al centre, un arc de mig punt amb dovelles de pedra que correspon a la porta d'accés. A l'interior ressalten les pintures sobre guix que decoren el sostre de l'antiga establia. Pels voltants de la masia trobem nombroses sitges i restes de parets romanes que segurament són la tanca de la bassa de recepció de l'aqüeducte, trossos de teules romanes, etc.

## Història

La finca dels Arcs era, en temps romans, el lloc on acabava l'aqüeducte, concretament a l'estany o bassa que tocava les parets de la vil·la romana (conegut avui dia com la Vinya de la Bassa). Amb tota certesa en aquest lloc hi havia una gran mansió o vil·la romana de repòs o d'explotació agrícola alhoraa, propietat d'algun cònsol o personalitat preeminent de la imperial Tàrraco. Amb el pas del temps la mansió romana es convertí en un mas medieval. D'aquest període són les restes que es troben a l'estable, concretament les pintures murals (un Sant Sopar i una crucifixió del segle xvi o XVII) esmentades per Joan Tarrada i Masanell i actualment amagades sota una capa de pintura. En època més recent el mas feudal es convertí en masia catalana, cosa que confirma la tesi de Joaquim de Camps i Arboix.

## Vegeu també

* Aqüeducte romà de Sant Jaume dels Domenys

## Referències

* 1 2 «Masia dels Arcs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Masia dels Arcs». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Maria Sole Ferrieri Caputi

Maria Sole Ferrieri Caputi (Livorno, 1990) és una àrbitre de futbol internacional italiana, primera en participar a un partit de la Serie A masculina.
Durant la dècada del 2020 va arbitrar partits de Serie B, activitat que compaginava amb la seua activitat acadèmica com a investigadora. El desembre del 2021 esdevingué la primera àrbitre en arbitrar un equip de la Serie A, un enfrontament del Cagliari a la Coppa Italia. El maig del 2022, es va fer públic que participaria a la temporada 2022-23 de la Serie A.

## Referències

* 1 2 Firenze, Carlos Passerini, inviato a. «Maria Sole Ferrieri Caputi sarà la prima donna ad arbitrare in serie A maschile la prossima stagione» (en italià), 25-05-2022. [Consulta: 25 maig 2022].
* 1 2 3 notiulti. «Ferrieri Caputi es la primera mujer árbitro de un equipo A» (en castellà), 15-12-2021. [Consulta: 25 maig 2022].
* ↑ «La primera árbitra de la Serie A italiana es también una reconocida académica | DW | 25.05.2022». Deutsche Welle. [Consulta: 25 maig 2022].
# Maria de Saxònia-Altenburg

Maria de Saxònia-Altenburg, reina de Hannover (Hilburghausen 1818 - Gmunden (Alta Àustria 1907). Princesa de Saxònia-Altenburg i duquessa a Saxònia, era princesa amb el tractament d'altesa essent membre d'una petita família ducal que retenia la sobirania sobre un ducat de l'Alemanya central.
Nascuda el 14 d'abril de 1818 a la ciutat de Hilburghausen a l'actual land alemany de Turíngia, era filla del duc Josep I de Saxònia-Altenburg i de la duquessa Amàlia de Württemberg. Maria era neta per via paterna del duc Frederic I de Saxònia-Altenburg i de la duquessa Carlota de Mecklenburg-Strelitz; mentre que per via materna ho era del duc Lluís de Württemberg i de la duquessa Enriqueta de Nassau-Weilburg.
Entre d'altres, Maria era germana de les princesa Alexandra de Saxònia-Altenburg, gran duquessa de Rússia, i de la princesa Elisabet de Saxònia-Altenburg.
El 18 de febrer de l'any 1843 contragué matrimoni a la ciutat de Hannover amb el príncep hereu i futur rei Jordi V de Hannover, fill del rei Ernest August I de Hannover. Jordi perdé de forma total la vista arran d'un accident amb cavall. El príncep regalà a la seva promesa el magnífic Castell de Marienburg a la ciutat de Hannover.
La parella tingué tres filles:
L'any 1866 hagué de partir a l'exili amb el seu espòs, essent accolits a Viena per l'emperador Francesc Josep I d'Àustria. L'any 1878, el rei Jordi V de Hannover moria i Maria es convertia en viuda.
La reina Maria de Hannover erigida els últims anys de la seva vida com un model de dona familiar, dolça i respectada per tothom, morí l'any 1907 a l'exili austríac de Gmunden a l'edat de 89 anys.
# Maria Teresa Ocaña i Gomà

Maria Teresa Ocaña i Gomà (Barcelona, 26 de juliol de 1947), conservadora de museus, va ser la directora del Museu Picasso i del Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Biografia

Es va llicenciar en Filosofia i Lletres per la Universitat de Barcelona i el 1978 va obtenir el títol de curator tècnica de museus. Des del 1983 i durant 23 anys va dirigir el Museu Picasso de Barcelona, agafant el relleu de Rosa Maria Subirana i Torrent, tot eixamplant les relacions d'aquest amb museus d'arreu del món i ampliant-ne la superfície, actualment d'uns 10.000 metres quadrats. També ha organitzat diverses exposicions d'art arreu de Barcelona. Està especialitzada en art modern, especialment dels segles XIX i XX i ha escrit diverses obres divulgatives. Durant molts anys fou jurat del Premi Príncep d'Astúries i el 2004 va rebre el títol de Cavaller de l'Orde Francès de les Arts i les Lletres.
Ocaña va presentar la seva candidatura per a dirigir el MNAC, i va ser escollida per un jurat format per experts de tot el món, entre els quals Neil McGregor, director del Museu Britànic, o Manel Borja-Villel, entre d'altres. La seva proposta museística al MNAC tracta d'interrelacionar la investigació museística i universitària i completar algunes llacunes de la col·lecció permanent, dedicant-hi un pressupost específic, per a adquisicions d'obres. Des del seu nomenament va inaugurar el 2007 un àmbit dedicat a Picasso i el 2008 una sala amb art català d'avantguarda. També és membre de la Junta de Museus de Catalunya.

## Obra publicada

* 1995 - El Museo de Picasso de Barcelona. Everest de Ediciones y Distribucion, S.L. ISBN 9788424139414
* 1997 - «La fábrica de dibujos» i «Los años de la eclosión: Barcelona - Madrid - París, 1900-1904». A: Picasso: la formación de un genio, 1890-1904. Dibujos del Museu Picasso de Barcelona. ISBN 84-7782-463-0
* 2003 - Picasso and Caricature: From Satier to stylistic distortion.ISBN 9780853318880

## Referències

* ↑ «La ampliación del MNAC es una utopía» (en castellà). El País, 28-07-2011. [Consulta: 29 juliol 2011].
* ↑ DECRET 37/2006, de 14 de març, de nomenament de la senyora Maria Teresa Ocaña i Gomà com a directora del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* ↑ «Ocaña dirigirà el MNAC fins al setembre». Diari Ara, 30-06-2011. [Consulta: 30 juny 2011].
* ↑ (castellà) Premsa: Ocaña, del Picasso al MNAC. $_{07/03/2006}$ Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
* ↑ (castellà) El país. 26 d'abril de 2006. Maite Ocaña apuesta por la investigación y por completar la colección del MNAC.
* ↑ Palau Vivas, Maria «Mnac, una llarga història». Bonart [Girona], num 124, 01-02-2010, p.27. ISSN: 1885-4389.
# Maricopa (Califòrnia)

Maricopa és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 1.111 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Maricopa tenia 1.111 habitants, 404 habitatges, i 302 famílies. La densitat de població era de 286 habitants/km².
Dels 404 habitatges en un 34,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,2% hi vivien parelles casades, en un 11,1% dones solteres, i en un 25,2% no eren unitats familiars. En el 23,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,75 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,22.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,8% tenia menys de 18 anys, un 7% entre 18 i 24, un 25,8% entre 25 i 44, un 26,1% de 45 a 60 i un 11,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 105,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.917 $ i la renda mediana per família de 31.761 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.161 $ mentre que les dones 23.333 $. La renda per capita de la població era de 15.692 $. Entorn del 15,6% de les famílies i el 21,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Maricopa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Maricopa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Cristòfol Ferrer Pons

Cristòfol Ferrer Pons, conegut com Tòfol Sagristà (Artà, Mallorca, 1911 - Palma, Mallorca, 11 de gener de 2007) fou un empresari i mecenes balear.
Nascut a Artà l'any 1911, residia a Palma des de l'any 1935, sense haver perdut mai les seves arrels artanenques. Al llarg de la seva vida exercí el seu mecenatge, fent diverses donacions de terrenys al poble d'Artà, com el solar on es va construir el Teatre Municipal d'Artà o l'emblemàtic edifici de Na Batlessa, una antiga casa senyorial construïda entre 1898 i 1900, que l'any 1984 Cristòfol Ferrer cedí a l'Ajuntament, i on ara es troba la biblioteca municipal, una sala d'exposicions i el fons documental del pintor Miquel Barceló. Cristòfol Ferrer exercia la seva activitat professional a Palma, com a constructor i president de l'empresa Hierros i Aceros de Mallorca S.A. En aquest municipi va morir el gener del 2007.
L'ajuntament d'Artà el va declarar Fill Il·lustre d'aquesta localitat l'any 2001. Per aquest motiu, el gener del 2002 va rebre un emotiu homenatge al mateix Teatre d'Artà, un equipament cultural que ell havia contribuit a fer-lo possible.

## Referències

* 1 2 Frau, Joan «El municipio lamenta la pérdida de Cristòfol Ferrer Pons, uno de sus Hijos Ilustres más populares». Diario de Mallorca, 14·01·2007 [Consulta: 19 gener 2023].
* 1 2 Fuster, Margalida «Josep Melià, Cristòfol Ferrer y Maria Ignàcia Morell, proclamados Ciudadanos Ilustres. Los tres 'artanencs' recibieron un emotivo homenaje por las acciones realizadas». Última Hora, 12-01-2002 [Consulta: 19 gener 2023].
* ↑ Veny, Caterina «Josep Melià, Maria Morell i Cristòfol Ferrer, primers ciutadans il·lustres. El poble va retre un emotiu homenatge a tres artanencs que deixen un gran llegat». Diari de Balears, 12-01-2002 [Consulta: 19 gener 2023].
# Can Bot

Can Bot, i la capella de la Mare de Déu del Carme, és una obra del municipi de Cànoves i Samalús (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa principal forma conjunt amb una capella a la que s'uneix mitjançant un pont que porta al cor. La casa és de planta rectangular i tres pisos d'alçada. La façana, orientada de cara a migdia, té un portal adovellat on hi ha gravada la data de 1701 dintre d'un cercle aguantat per un cap d'àngel. Al seu damunt hi ha un gran balcó emmarcat per carreus rectangulars i en el pis superior una finestra d'arc conopial, de tipus gòtic del segle xvi que varen portar d'una altra casa. La façana presenta una composició simètrica, amb dues finestres a cada banda. A la dreta hi ha una galeria d'arc de mig punt.

## Història

En el fogatge de 1553 està documentat Pere Bot, però possiblement la família existia amb anterioritat. La casa actual reemplaça una del segle xvi. La construcció actual és de principis del segle xviii, tal com ho indica la data gravada al portal (1701), així com l'existència del balcó i la galeria d'arcades que no es poden datar amb anterioritat.
La casa va ser comprada per la família Batista Roca l'any 1910. És d'aquests anys la unió entre la capella i la casa, així com les reformes de la banda esquerra de la façana. Els anys 1940 es va reformar la banda del darrere, obrint una nova porta i fent un cos d'arcades. A finals dels anys 90, després d'un llarg litigi, va passar a mans de la família Volart.

## Referències

* 1 2 3 «Can Bot i ermita de la Mare de Déu del Carme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 febrer 2016].

## Bibliografia

* Gallardo, Antonio; Del Mogent al Pla de la Calma, 1938
* Iglesias, Josep; El Fogatge de 1553, 1979
# Premis YoGa 1994

Els 5è Premis YoGa foren concedits al "pitjoret" de la producció cinematogràfica de 1993 per Catacric el 30 de gener de 1994 "a Barcelona" per un jurat anònim.

## Guardonats

| Secció | Premi | Nom | Guanyador |
| Cinema estranger | Pitjor pel·lícula | "Huevos de oro" | Una proposició indecent |
| Cinema estranger | Pitjor director | "El listo de Spielberg" | Steven Spielberg, per Parc Juràssic |
| Cinema estranger | Pitjor actor | "Sin perdón" | Tom Cruise, per The Firm |
| Cinema estranger | Pitjor actriu | "Ella nunca se niega" | Sharon Stone, por Assetjada |
| Cinema espanyol | Pitjor pel·lícula | "Mira quién canta" | Tres palabras |
| Cinema espanyol | Pitjor direcció | "Papá de por vida" | Gracia Querejeta, per Una estación de paso |
| Cinema espanyol | Pitjor actor | "Acción inmutante" | Antonio Resines, per Tocando fondo |
| Cinema espanyol | Pitjor actriu | "Todas a la cárcel" | Rocío Jurado, per La Lola se va a los puertos Marta Sánchez, per Supernova Maribel Verdú, per Tres palabras |
| Cinema espanyol | Industria | "Por qué la llaman huelga, cuando los lunes no va nadie al cine" | Exhibidors espanyols |
| Cinema espanyol | Trajectòria | "Des-afectos especiales" | Enemics de "Peter" Pedro Almodóvar |
| Especials | Ministra | "Uno de los nuestros" | Carmen Alborch, per "su sonrisa... horizontal" |
| Especials | Institucions | "Cuando los dinosaurios dominaban la tierra" | Les acadèmies de cinema |

## Referències

* ↑ Premis YoGa 1994 catacric.org
* ↑ Los YoGa, 24 años premiando al peor cine... ¿o no?, Fotogramas, 24 de desembre de 2013
# Cabalis

Els cabalis (en llatí cabalis, en grec antic Καβαλίς, Καβαλλίς, Καβαλία) eren un poble de l'Àsia Menor que menciona Heròdot juntament amb els misis, els lidis, els lasonis i els higenis.
En un altre passatge parla dels cabelis o meonis (Καβηλέες οἱ Μηίονες) i diu que eren anomenats lasonis, però no aclareix res. Estrabó parla dels cibiratis i cabal·lis i diu que els primers eren descendents dels lidis que van ocupar una part del territori dels cabal·lis o cabals (caballi). Més tard diu que els cabaleis eren solimis. Estrabó admet la dificultat d'establir clarament la genealogia d'aquests pobles, i argumenta que els romans quan van fer les divisions territorials no van respectar els antics territoris de les ètnies, sinó que van establir convents jurídics segons la seva conveniència. Plini el vell situa el territori de Cabàlia a l'interior de Lícia i diu que les tres ciutats principals eren Enoanda, Balbura i Bubon. Claudi Ptolemeu dona les mateixes tres ciutats pel territori que anomena Carbàlia i situa a Pamfília, possiblement un error per Cabàlia. Les tres ciutats estan identificades i es poden situar a Lícia. Ptolemeu a més de les tres ciutats diu que eren del territori les de Cretòpolis, Termessos i Milyas. Plini diu que Cabàlia era part de Galàcia a la frontera amb Pamfília. Esteve de Bizanci parla d'una ciutat dels cabalis de nom també Cabalis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Cabalis». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r març 2021].
# Cala Pedrosa (Torroella de Montgrí)

La Cala Pedrosa és una de les cales i refugis naturals del massís del Montgrí situada a Torroella de Montgrí, a uns 9 km del nucli de l'Estartit. Té una longitud de 12 m i una amplada de 51 m, formada per còdols. La cala fa honor al seu nom, és plena de pedres de totes mides i formes i està envoltada de pins i roques. S'hi pot arribar a peu des de l'Estartit a través de la pista forestal que condueix a l'Escala. Un cop trobat el desviament senyalitzat, el camí mena a un corriol que s'endinsa per un torrent de blocs, còdols i grava fina. És una platja sense serveis i poc profunda. La part submergida de la cala forma un corredor d'uns 100 metres de llargària i poc més de 50 metres d'amplària encarat a llevant que resta protegida de l'embat de les onades per l'illa de la Pedrosa.

## Referències

* ↑ Descobrir.cat. «7 platges i cales amagades de la Costa Brava». [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.