OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Novel·la sofística

La novel·la sofística és un gènere de la narrativa que engloba novel·les amb ús de la retòrica. Es característic d'aquestes novel·les: les llargues digressions, l'ús d'un llenguatge i estil únic que és idealitzant i la presència dels temes de l'amor i les aventures. Va tindre dos onades a l'antiga Grècia, desenvolupant-se entre els segles II al IV d.C.
Hi ha les novel·les pre-sofístiques i les sofístiques. Dins les pre-sofístiques es troben Efesíques i Quèreas i Cal·lírroe mentre que dins les sofístiques es troben les novel·les de Longus (Dafnis i Cloe), Aquil·les Taci i Heliodor.

## Referències

* 1 2 3 Barranco, María Isabel Teresa «Dafnis y Cloe: Una novela griega de la Antigüedad tardía». Synthesis, 4, 1997, pàg. 114.
* ↑ Montes Cala, José Guillermo. «Introducción». A: Hero y Leandro. Madrid: Gredos, 1994, p. 31. ISBN 84-249-1667-0.
* ↑ Solé Zapatero, 1997, p. 15.
* ↑ Solé Zapatero, 1997, p. 16.
* ↑ Muñoz Sánchez, Juan Ramón ««Los vírgenes esposos del Persiles»: el episodio de Renato y Eusebia». Anales Cervantinos, 40, 2008, pàg. 212-213.
* ↑ Rojas Rodríguez, 2014, p. 57.
* ↑ Homar Pérez, Roser. El πάθος com a motiu tràgic en els escolis i en les manifestacions artístiques d'època imperial: dansa i novel·la (Tesi doctoral), 2015, p. 11-12.

## Bibliografia

* Solé Zapatero, Francisco Xavier «La teoría bajtiniana y su relación e importancia para el estudio de la novela latinoamericana (Segunda y última parte)». La Colmena, 16, 1997, pàg. 13-22. Arxivat de l'original el 2017-04-07 [Consulta: 7 abril 2017].
* Rojas Rodríguez, Irene «La tradición literaria del Spoudogéloion y la noción de uocis immutatio en el Asno de Oro de Apuleyo». Káñina, 28, 2, 2014, pàg. 57-73.
# Província de Rovigo

La província de Rovigo és una província que forma part de la regió de Vèneto, a Itàlia. La seva capital és Rovigo.
Limita al nord amb les províncies de Verona, Pàdua i la ciutat metropolitana de Venècia, al sud-oest amb la província de Màntua (Llombardia), i al sud amb la província de Ferrara (Emília-Romanya). A l'est és banyada pel mar Adriàtic.
Té una àrea de 1.819,35 km², i una població total de 239.436 hab. (2016). Hi ha 50 municipis a la província.

## Referències

* ↑ Dades ISTAT

## Enllaços externs

* Provincia di Rovigo (italià)
# Futabatei (cràter)

Futabatei és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 57 km de diàmetre. Porta el nom de l'escriptor japonès Futabatei Shimei (1864-1909), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1976.

## Referències

* ↑ «Futabatei». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 11-10-2016. [Consulta: 4 juny 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Michel Dejouhannet

Michel Dejouhannet (Châteauroux, 5 de juliol de 1935 - Le Poinçonnet, 11 de gener de 2019) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1956 i 1965. Durant la seva carrera esportiva aconseguí 24 victòries, entre les quals destaca un triomf d'etapa al Tour de França de 1959.

## Palmarès

* 1957
** Vencedor d'una etapa del Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1958
** 1r a Puteaux
** 1r al Gran Premi de l'Alliberament a Guéret
** 1r a Uzerche
** 1r a Montmorillon
** 1r a La Charité-sur-Loire
** 1r a La Souterraine
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Aude
** Vencedor d'una etapa al Circuit d'Aquitània
* 1959
** 1r a Mauriac
** 1r a Sallanches
** 1r a Puteaux
** 1r a Saint-Macaire en Mauges
** 1r a Vailly-sur-Sauldre
** 1r al Circuit de l'Indre
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1960
** 1r a Bain-de-Bretagne
** 1r a Pléaux
** 1r al Gran Premi de Brigueil le Chantre
** 1r a Brigueil-le-Chantre
** Vencedor d'una etapa a la París-Niça
* 1964
** 1r a Brigueil-le-Chantre
** 1r al Gran Premi de Brigueil-le-Chantre
* 1965
** 1r al Boucles del Baix Llemosí

### Resultats al Tour de França

* 1959. Abandona (13a etapa). Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «Décès de l'ex champion cycliste Michel Dejouhannet : "C'était l'un des tout derniers grands du vélo de l'Indre"» (en francès), 13-01-2019.

## Enllaços externs

* Palmarès de Michel Dejouhannet (italià)
* Palmarès de Michel Dejouhannet (neerlandès)
# Immunosupressor

Un immunosupressor és una substància química que produeix la immunosupressió del sistema immunitari. Pot ser exogen com els fàrmacs immunosupressors o endogen com la testosterona.
Després d'un trasplantament d'òrgans, el cos quasi sempre rebutjarà el nou òrgan perquè l'embolcall proteic de les seues cèl·lules difereix del de l'òrgan original. Com a conseqüència d'açò, el sistema immunitari detecta el nou teixit com a «hostil», i intenta eliminar-lo atacant-lo amb leucòcits, causant la mort del teixit. Els immunosupressors s'apliquen com una contramesura; l'efecte secundari és que el cos es fa extremadament vulnerable a les infeccions, molt semblant a la SIDA.
Aquests medicaments no estan exempts d'efectes secundaris i riscos. A causa del fet que la majoria d'ells no actua de manera selectiva, el sistema immunitar pot tenir una menor capacitat de resistir a infeccions o a l'extensió de cèl·lules canceroses.

## Classificació

Els immunosupressors es divideixen en:
* Glucocorticoides
* Citostàtics: (metotrexat, azatioprina, fluorouracil)
* Anticossos
* Medicaments que actuen sobre les immunofilines: (ciclosporina, tacrolimús, sirolimús)

## Enllaços externs

* Meddiclopedia (castellà)
# Paphiopedilum

Paphiopedilum és un gènere d'orquídies que consta d'unes 80 espècies, algunes d'elles són en realitat híbrids naturals. Són originàries del sud de la Xina, Índia, sud-est d'Àsia i les illes del Pacífic. En el comerç d'orquídies s'abreuja com paphs. Es fan servir com a planta d'interior.

## Descripció

Les espècies de Paphiopedilum de manera natural es troben en les capes d'humus com a plantes terrestres, però unes poques espècies són epífites o litòfites. No tenen pseudobulbs. Les seves arrels són gruixudes i carnoses.
Els paphiopedilums es troben entre les orquídies més cultivades i hibriditzades. Són relativament fàcils de mantenir en interiors i els cal temperatures moderades (de 13 a 35 °C) i baixa lluminositat (12.000 a 20.000 lux). Els híbrids moderns encara resulten més fàcils de cultivar que les seves espècies parentals.

## Taxonomia i sistemàtica

El nom del gènere Paphiopedilum va ser establert per Ernst Hugo Heinrich Pfitzer el 1886, i deriva de Pafos (una ciutat de Xipre, lloc sagrat d'Afrodita, i també del grec antic pedilon, 'sabatilla'.

### Subdivisions

* Subgènere Parvisepalum
* Subgènere Brachypetalum
* Subgènere Polyantha
* Subgènere Sigmatopetalum
* Subgènere Cochlopetalum

### Algunes espècies

* Paphiopedilum acmodontum (Filipines)
* Paphiopedilum adductum
* Paphiopedilum × affine (P. appletonianum × P. villosum) (Vietnam)
* Paphiopedilum appletonianum (Hainan a Indoxina)
* Paphiopedilum × areeanum (P. barbigerum × P. villosum var. annamense) (Xina: SE Yunnan)
* Paphiopedilum argus (Luzon)
* Paphiopedilum armeniacum
** Paphiopedilum armeniacum fma. markii
* Paphiopedilum barbatum
* Paphiopedilum barbigerum
* Paphiopedilum wardii
** Paphiopedilum wardii var. teestaensis
* Paphiopedilum × wenshanense
* Paphiopedilum wentworthianum
* Paphiopedilum wilhelminae

## Referències

* Braem, G.J.; Baker, Charles O. & Baker, Margaret L. (1998): The Genus Paphiopedilum: Natural History and Cultivation (Vol. 1). Botanical Publishers Inc., Kissimmee, Florida, USA.
* Leroy-Terquem, Gerald & Parisot, Jean (1991): Orchids: Care and Cultivation. Cassel Publishers Ltd., London, UK.
* Pridgeon, A.M.; Cribb, P.J.; Chase, M.W. & Rasmussen, F.N. (1999): Genera Orchidacearum (Vol.1). Oxford University Press, Oxford, UK. ISBN 0-19-850513-2
* Schoser, Gustav (1993): Orchid Growing Basics. Sterling Publishing Co. Inc., New York City, New York, USA.
* White, Judy (1996): Taylor's Guide to Orchids. Houghton-Mifflin, New York City, New York, USA.

## Enllaços externs

* Paphiopedilum Orchids Arxivat 2010-12-26 a Wayback Machine..
* Orchid Picture Gallery Arxivat 2007-04-28 a Wayback Machine..
* Paphiopedilum Photo Gallery from "SlipperOrchids.info".
* Paphiopedilum at Orchids Wiki a online Orchid Encyclopedia.
# Obra hidràulica

S'entén per obra hidràulica o infraestructura hidràulica una construcció, en el camp de l'enginyeria civil, on l'element dominant té a veure amb l'aigua.
Generalment es consideren obres hidràuliques:
* Sistema d'abastament d'aigua potable;
* Sistema de recollida d'aigües residuals;
* Sistemes de reg;
* Sistemes de drenatge;
* Defenses riberenques;
* Recàrrega d'aqüífers, Pous d'absorció.

## Enllaços externs

* Gestió integral en obres hidràuliques - Rendibilitat i qualitat en la conducció d'aigua
# Psychoda acuta

Psychoda acuta és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Àfrica: Uganda.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Tonnoir, Al., 1939. Psychodidae. A: Museu Britànic (Natural History): Ruwenzori Expedition 1934-1935. 1 (4): 35-80.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Futaba Aoi

Futaba Aoi és un mangaka japonès, nascut a Tòquio (Japó). Part d'un duo format entre ell i Mitsuba Kurenai. Açò són el pseudònims usats per escriure històries extremes per a públic adult lectors del gènere Yaoi. Els noms reals són Sano Masaki i Watanabe Kyou. Este duo també treballa pel mercat del Doujinshi i ha publicat alguns doujinshis de les seues pròpies obres.

## Obres manga

* Level-C - Kairaku no Houteishiki (Level-C - Equation of pleasure)
* West End

### Masaki Sano&Kyou Watanabe

* Tokyo Guardian
* Fire Emblem
** Fire Emblem Shiranhen/Soumeihen
** goo Higashinihondaishinsai support Wallpaper FIRE EMBLEM
* Fire Emblem Gaiden
* Platinum
* GPX Grand prix exceed
* Gadget
* Z/ETA
** Z/ETA (Drama CD)
* Shiranuimonogatari Hakatayouiki

## Enllaços externs

* Pàgina Web de Futaba Aoi Arxivat 2007-02-10 a Wayback Machine. (japonès)
* goo Higashinihondaishinsai support Wallpaper Masaki Sano&Kyou Watanabe FIRE EMBLEM Arxivat 2011-08-18 a Wayback Machine. (japonès)
# Michael Maniaci

Michael Maniaci (3 de maig de 1976) és un sopranista estatunidenc cèlebre per la seva inusual habilitat de cantar en el registre d'una soprano sense usar falset. La majoria dels homes que tenen aquesta habilitat l'han obtingut com a resultat d'un disfunció hormonal, però per raons encara desconegudes la laringe de Maniaci no es va desenvolupar fent que la seva veu no canviés de forma habitual. Aquesta anomalia fisiològica li ha donat a Maniaci l'habilitat de cantar en el registre de soprano sense sonar com un típic contratenor o una dona. Per aquesta raó, molts pedagogs professionals en l'educació vocal consideren la veu de Maniaci com una cosa única entre els contratenors, i la comparen amb les veus dels castrats del passat.
Maniaci s'està convertint en una presència important en l'ambient musical internacional, havent aparegut en papers estel·lars en companyies com l'Òpera del Metropolitan, La Fenice, i Opera North. Se'l coneix majorment per cantar treballs de Händel, Mozart i Monteverdi.

## Referències

* 1 2 Opera Today : An Interview With Michael Maniaci
# IC 2163

La galàxia més gran de la imatge de la dreta és NGC 2207 i la més petita a la dreta és IC 2163. Fortes forces de marea d'IC 2163 han distorsionat la forma llançant als estels i gas en llargues cintes d'estirament de cent mil anys llum cap a la vora dreta de la imatge.
NGC 2207 i IC 2163 són un parell de galàxies espirals interactuant al voltant de 80 milions d'anys llum de distància en la constel·lació de Canis major. Ambdues galàxies van ser descobertes per John Herschel el 1835.
El novembre de 1999, el Telescopi Espacial Hubble va fotografiar aquestes galàxies i, a l'abril de 2006, el Telescopi Espacial Spitzer també ho va fer.

## Referències

* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* ↑ Armando Gil de Paz «The GALEX Ultraviolet Atlas of Nearby Galaxies». The Astrophysical Journal Supplement Series, 2, 01-12-2007, pàg. 185–255. DOI: 10.1086/516636.
* 1 2 3 «The surface photometry catalogue of the ESO-Uppsala galaxies». The Messenger, 1989, pàg. 31-34.
* 1 2 3 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* 1 2 3 Thomas H. Jarrett «The Two Micron All Sky Survey (2MASS)» (en anglès). Astronomical Journal, 2, 01-02-2006, pàg. 1163–1183. DOI: 10.1086/498708.
* ↑ R. Brent Tully «Galaxy groups: a 2MASS catalog». Astronomical Journal, 5, 2015, pàg. 171. DOI: 10.1088/0004-6256/149/5/171.

## Enllaços externs

* «IC 2163» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 10 desembre 2020].
# La Bastida (Ribera d'Urgellet)

* Aquest article tracta del nucli de la Bastida de la Ribera d'Urgellet, per l'altre poble també a l'Alt Urgell vegeu La Bastida d'Hortons
La Bastida és un nucli del municipi de la Ribera d'Urgellet, a l'Alt Urgell. Actualment despoblat a la dreta del riu de Tost, es troba a 857 metres d'altitud, a prop de Tost, força despoblat amb 4 habitants, i de Castellar de Tost.

## Referències

* ↑ GGCC, Ribera d'Urgellet: Arxivat 2021-06-04 a Wayback Machine. La Bastida, Castellar, Hostalets de Tost.
# Michael Marcussen

Michael Marcussen (Roskilde, 9 de gener de 1955) va ser ciclista danès que s'especialitzà en el ciclisme en pista, on va aconseguir cinc medalles als Campionats de Puntuació.

## Palmarès en pista

* 1973
** Campió de Dinamarca júnior en Persecució
* 1983
** Campió del món en Puntuació amateur
** Campió de Dinamarca amateur en Persecució per equips
* 1984
** Campió de Dinamarca amateur en Puntuació
** Campió de Dinamarca amateur en Persecució per equips
* 1985
** Campió de Dinamarca en Òmnium
* 1988
** Campió de Dinamarca en Òmnium
* 1989
** 1r als Sis dies de Perth (amb Kim Eriksen)

## Palmarès en ruta

* 1972
** Campió de Dinamarca júnior en Contrarellotge per equips
* 1977
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Baixa Saxònia
* 1978
** Vencedor d'una etapa a la Milk Race
* 1979
** Vencedor de 2 etapes a la Sealink Race
* 1981
** Campió de Dinamarca en Contrarellotge
* 1982
** Vencedor d'una etapa a la Sealink Race
* 1983
** Campió de Dinamarca en Ruta amateur
** Campió de Dinamarca en Contrarellotge per equips
** 1r a la Fyen Rundt

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Igbirra

Igbirra o Ebira és una llengua nupoide que es parla al centre de Nigèria. L'estat on més es parla és el de Kogi. El 2020 tenia uns 2.200.000 parlants.

## Referències

* ↑ «Ebira». Ethnologue, 2022. [Consulta: 28 gener 2024].
# Li Zongren

Li Zongren (xinès: 李宗仁; pinyin: Lǐ Zōngrén), fou un militar, senyor de la guerra i polític xinès nascut a prop de Guilin, província de Guangxi, el 13 d'agost de 1890 i mort a Beijing el 13 de gener de 1969.

## Biografia

Fill segon d'un mestre, cursà estudis en l'acadèmia militar de Guilin i a causa del seu valor va iniciar un ràpid ascens en la milícia. Ingressà al partit polític Kuomintang (KMT) l'any 1923. I, més endavant, dins d'aquest partit s'estableix una rivalitat entre Li i Chiang Kai-shek, fins al punt que la seva aliança amb Wang Jingwei, Yan Xishan i Feng Yuxiang provoca un conflicte armat però aquests aliats no es poden imposar a Chiang i les seves tropes s'han de retirar i, llavors, es va aliar amb Chen Jitang. Arran de la invasió japonesa de Manxúria les hostilitats entre les faccions nacionalistes cessen i lluitaran conjuntament en la Segona Guerra Sinojaponesa i Li va intervenir en diverses batalles. Quan Chiang esdevé president de la República de la Xina, Li és nomenat sotspresident (1948), malgrat l'oposició de Chiang. Quan, davant l'avenç comunista, Chiang dimiteix, Li exerceix el càrrec de president. A causa del seu estat de salut, Li Zongren viatjà a Nova York per rebre tractament, circumstància que el duu a la marginació dins el KMT. Una vegada els dirigents nacionalistes (i el que quedava de l'exèrcit) abandonen el continent, el 1950 Chiang ocupà de nou el càrrec de president de la República a Taiwan i Li el de sotspresident però el 1954 és obligat a dimitir del seu càrrec. Finalment va decidir residir a la República Popular de la Xina, o va morir d'un càncer a 78 anys.

## Referències

* ↑ Leung, Pak-Wah. Political Leaders of Modern China: A Biographical Dictionary. Greenwood Publishing Group, 2002, p. 95–97. ISBN 978-0-313-30216-9.

## Bibliografia

* War and Nationalism in China, 1925-1945 de Hans J. Van de Ven, Routledge-Curzon. ISBN 0415 14571 6, Pàgs.97, 105-111, 122-129, 134-141, 185 i 199.

## Enllaços externs

* http://www.republicanchina.org/LiZongren-criticisms.htm
# La mano negra

La mano negra és una pel·lícula de comèdia d'intriga espanyola del 1980 dirigida per Fernando Colomo, dins del gènere conegut com a comèdia madrilenya, i en la que desenvolupa l'anècdota en la que va dirigir el curtmetratge Pomporrutas imperiales. És coautor del guió juntament amb Fernando Trueba i Manolo Matji.

## Sinopsi

Manolo Falceto és un home sense treball que viu amb els seus pares i manté una relació sense gaire compromís amb Rosa encara que va al darrere d'Isabel. Un dia es retroba amb el seu vell amic Mariano Garrido, que ha escrit una novel·la policíaca de gran èxit als Estats Units amb el pseudònim de Mc Guffin, del que es diu a la contraportada del llibres que és un agent de la CIA. Reneix així la vella relació entre ells que va sorgir en el col·legi, on juntament amb el banquer Boyero, van fundar el grup "La mano negra". No obstant això, Mariano involucrarà a Manolo en un afer perillós.

## Repartiment

* Íñigo Gurrea - Manolo Falceto
* Manuel Huete - Pare de Manolo
* Mary Carrillo - Mare de Manolo
* Joaquín Hinojosa - Mariano
* Virginia Mataix - Isabel
* Antonio Resines - Carlos
* Carmen Maura - Rosa
* Marta Fernández Muro - Cris
* Manuel Alexandre - Cap de personal
* Fabio Testi - Fabio Testi
* Fernando Vivanco - Boyero

## Crítiques

Segons els crítics de Fotogramas, la trama, tot i que enginyosa és enrevessada i confusa i li manca unitat. Fernando Morales va escriure a El País que malgrat aquestes mancances presagiava la bona predisposició d'un director ambiciós i la considera interessant. Fou exhibida com a part de la selecció oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1980. També va guanyar el premi a la millor pel·lícula al MystFest de 1980.

## Referències

* ↑ Fitxa de La mano negra al Ministeri de Cultura
* ↑ La mano negra a Fotogramas
* ↑ La mano negra a Filmaffinity
* ↑ Secció oficial del 1980 al web del Festival

## Enllaços externs

* La mano negra a Historia de nuestro cine, rtve.es
# Orde de Sant Miquel de l'Ala

L'Orde Eqüestre i Militar de Sant Miquel de l'Ala (en portuguès Ordem Equestre e Militar de São Miguel da Ala) o Orde de Sant Miquel de l'Ala o Orde de l'Ala, fou un orde de cavalleria fundat per Miquel I de Portugal en 1834, l'actuació clandestina del qual tenia com a objectiu polític el suport a aquest rei. Per engrandir el seu origen, se'n falsificà la història i es digué que havia estat un orde militar fundat pel rei Alfons I de Portugal després de la presa de Santarém en 1147.

## Història

L'orde fou fundat per Miquel I de Portugal, que la convertí en una mena de societat secreta per donar suport a l'absolutisme enfront dels progressistes liberals del seu germà Pere V de Portugal. En vèncer aquests, l'orde s'extingí oficialment, però continuà existint clandestinament i donant suport a Miquel I a l'exili. En 1848, Miquel I i el Partit Reialista aconseguiren que el papa Pius IX reestructurés l'orde com a orde militar secret, amb l'objectiu de defensar la religió catòlica, lluitar contra la maçoneria i restaurar al tron de Portugal la monarquia absolutista. Passà a ser una societat secreta, ja que continuava prohibit i només podia actuar en la clandestinitat.
Se'n sap poc del funcionament i els membres, per aquest secretisme. El càrrec de Gran Mestre ha estat reivindicat pels hereus de Miquel I i pretendents al tron: Miquel de Bragança (duc de Bragança), Duarte Nuno de Bragança i Duarte Pius de Bragança.

### Llegenda dels orígens

Segons la tradició, potser creada per magnificar l'orde, les tropes d'Alfons I conqueriren Santarém el dia 8 de maig de 1147, llavors diar de Sant Miquel arcàngel; segons una llegenda, l'arcàngel s'havia aparegut als guerrers cristians en forma de braç alat i armat amb espasa, per ajudar-los a derrotar els musulmans. Per commemorar la conquesta i l'ajut celestial, el rei Alfons Henriques va voler fundar un orde militar, que seria la més antiga del regne. No obstatn això, Santarém havia estat conquerida el març, no en maig, i no hi ha documentació conservada que demostri que l'Orde de l'Ala fos fundada per Alfons I. L'orde fou format inicialment per cavallers de l'Orde de Sant Jaume. Els primers estatuts n'haurien estat aprovats en 1171 pel papa Alexandre III. L'orde, però, no tingué activitat i en 1733, virtualment, desaparegué.

## Actualitat

L'Orde de Sant Miquel de l'Ala és avui una confraria catòlica i patriòtica que vol recompensar els que serveixen als interessos dels pretendents al tron de Portugal. Fou registrat formalment en 2004 com a entitat per Dom Duarte Pio de Bragança, amb el nom de Real Ordem de São Miguel da Ala, però en 1981, Nuno da Câmara Pereira havia registrat ja un Ordem de São Miguel da Ala, la qual cosa provocà un plet que perdé Duarte Pius.