OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan d'Artois, comte d'Eu

Joan d'Artois, comte d'Eu (francès: Jean d'Artois) (29 d'agost de 1321 - 6 d'abril de 1387) anomenat "sense Terre" (Lackland), era fill de Robert III d'Artois i de Joana de Valois. La confiscació de béns del seu pare per intent de frau el 1331 l'havia deixat sense herència.
El 1352, va ser creat comte d'Europa pel rei Joan II, un títol perdut anteriorment a l'execució de l'anterior titular, Raoul II de Brienne. Va ser greument ferit a la batalla de Poitiers el 19 de setembre de 1356, i va ser capturat allà pels anglesos. Enormement ric, el seu rescat va ser venut a l'Eduard de Woodstock, de malnom el Príncep Negre pel seu captor Élie de Pommiers per 30.000 ecus antics.
Es va casar amb Isabeau de Melun (1328–1389), filla de Joan I de Melun, comte de Tancarville, l'11 de juliol de 1352 i va tenir el següent número de fills:
Joan (1353-1420), casat al castell d'Eu el 12 de juliol de 1365 Simon de Thouars (mort el 1365), comte de Dreux Joan d'Artois (1355–1363), senyor de Peronne Robert IV d'Artois, comte de la Unió Europea (1356–1387) Felip d'Artois, comte d'Eu (1357–1397) Carles (1359 - 15 d'abril de 1368) Isabeau (1361 - 26 de juny de 1379)

## Referències

* 1 2 Tonnerre & Verry 2003, p. 285.
* ↑ Sumption 1999, p. 147.
* ↑ Gaude-Ferragu 2016, p. 157.

## Notes

* Gaude-Ferragu, Murielle (2016). Queenship in Medieval France, 1300-1500. Palgrave Macmillan.
* Sumption, Jonathon (1999). The Hundred Years War: Trial by Fire. University of Pennsylvania Press.
* Tonnerre, Noël-Yves; Verry, Élisabeth (2003). Les Princes angevins du XIIIe au XVe siècle: Un destin européen (in French). Presses universitaires de Rennes.
# Joan d'Atarés, Voto i Feliu de la Penya

Joan d'Atarés va ser un eremita del segle vii que s'instal·là al mont Oroel, prop de Jaca. Voto (o Votus) i Feliu van ser dos eremites més que, al segle següent, van instal·lar-se a la mateixa ermita, que amb el temps esdevingué el monestir de Sant Joan de la Penya. Venerats al monestir i la seva regió, la seva festivitat se celebra el 29 de maig.

## Vida i llegenda

Joan d'Atarés hauria viscut al final del segle VII. Renunciant a la seva fortuna, va retirar-se a la muntanya per fer-hi vida eremítica, concretament a una cova del mont Pano, prop de Jaca. Hi va disposar una creu de fusta davant la qual pregava contínuament.
Un dia, li aparegué el diable, vestit com un gran cavaller, i li va oferir grans riqueses i un palau si es posava al seu servei. Joan d'Atarés va resar el parenostre i el diable desaparegué; en el seu lloc vingué un àngel, que el va aconsellar que traslladés el seu estatge a una cova del mont Oroel, on s'instal·là i va erigir un altar dedicat a Sant Joan Baptista.
* Claustre de Sant Joan de la Penya, amb la capella dels sants Voto i Feliu al fons.
* Capella dels sants Voto i Feliu (Sant Joan de la Penya)

### Voto i Feliu

Voto i Feliu (Félix) visqueren a l'inici del segle viii; eren cristians de Saragossa, de família noble. La tradició diu que Voto estava perseguint un cérvol, quan va caure per un penya-segat. Mentre queia es va encomanar a Sant Joan; aleshores el cavall es va posar suaument en una roca i després de cavalcar uns metres va arribar a una cova: allí hi havia el cos de l'ermità Joan d'Atarés, recolzat el cap sobre una pedra on hi havia un escrit que deia:
    Ego Ioannes. Primus. In hoc loco, heremita, qui ab amorem Dei, hac ecclesiam fabricavi, in honorem sancti Ioannis Baptiste. Hic, requiesco, Amen. (Jo, Joan, primer ermità en aquest lloc, qui, per amor de Déu, vaig erigir aquesta església en honor de Sant Joan Baptista. Aquí reposo. Amén).
Voto va donar sepultura al difunt i, impressionat pel descobriment i la seva salvació miracolosa, tornà a Saragossa. Allí, amb el seu germà Feliu, van donar els seus béns als pobres i van anar a la cova, on van viure com a eremites. El diable els va temptar repetidament, però ells van resistir i van assolir la santedat. Aviat van acudir-hi deixebles que van voler seguir el seu model i van formar una comunitat que adoptà la regla benedictina. L'any 754 els dos germans van morir i una intensa llum va baixar del cel, certificant-ne la santedat.
Enterrats juntament amb Joan d'Atarés, al voltant de la cova i la capella va sorgir el monestir de Sant Joan de la Penya.
L'actual capella dels sants al monestir de la Penya data de l'inici del segle xviii. Segons la llegenda, quan l'abat Briz Martínez passejava pel claustre, dues grans roques van desprendre's i van caure molt a prop d'ell. Considerant que la salvació havia estat un miracle, va aixecar en aquell lloc una capella en honor dels fundadors de la comunitat.

## Vegeu també

* Monestir de Sant Joan de la Penya
# Josep Socias Gradolí

Josep Socias Gradolí (Palma, Mallorca, 1857 - 1934) fou un polític mallorquí, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Es llicencià en dret i va obtenir per oposició plaça de notari. Fou destacat membre del Partit Conservador, amb el que formà part de les comissions balears que informaren sobre el dret foral de Mallorca (1885-1999), a les que es mostrà partidari de l'uniformisme amb el codi civil espanyol, i president de la Diputació de les Illes Balears el 1896-1898 i el 1903-1905.
Fou diputat a Corts per Mallorca a les eleccions generals espanyoles de 1907, 1914, 1916, 1918, 1919, 1920. Durant aquests anys va trencar amb Antoni Maura i Montaner per donar suport Eduardo Dato e Iradier, fou degà del Col·legi d'Advocats de Mallorca (1911-1913) i president de la Companyia de Tramvies de Palma el 1919, càrrec des del qual va reprimir amb duresa les reivindicacions obreres. A les eleccions de 1923 fou desplaçat per Joan March Ordinas i es retirà de la política, tot i que durant la Segona República Espanyola va donar suport al seu partit, el Partit Republicà de Centre.

## Obres

* Derecho foral de Mallorca (1916)

## Enllaços externs

* «Josep Socias Gradolí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats
# Josep Soler

Josep Soler és el nom dels següents personatges:
* Josep Soler (tenor) (Barcelona, 1904 - Montevideo, 1999), tenor
* Josep Soler (president), religiós i polític català, 95è President de la Generalitat de Catalunya
* Josep Soler i Biel (1873 - 1920) (Balaguer, 1873 – 1920), escolapi i publicista
* Josep Soler i Cartró, fundador el 1886 del periòdic local “L'Eco de Sitges”
* Josep Soler i Diffent (Terrassa, 1864 – 1935), pintor naïf
* Josep Soler i Miquel (Les Borges Blanques, 1861 – Barcelona, 1897), periodista i crític literari
* Josep Soler i Oliveras (Manresa, 1808 – Barcelona, 1840), pintor, autor d'un retaule del monestir de Santa Clara de Manresa
* Josep Soler i Palet (Terrassa, 1859 – Barcelona, 1921), historiador i advocat català
* Josep Soler i Sardà (Vilafranca del Penedès, 1935 - Barcelona, 2022), compositor i assagista català
* Josep Soler i Ventura (Granollers, 1872 – Barcelona, 1946), violoncel·lista i professor de violoncel
* Josep Soler i Vidal (Barcelona, 1908 – Gavà, 1999), polític i historiador
* Josep Soler (President del FC Barcelona)
* Josep Soler i Guàrdia (Santa Coloma de Queralt, S. XVII – Igualada, 1737), mestre de capella, organista i músic
# José María Casielles Aguadé

José María Casielles Aguadé (Oviedo, 1936) és un geòleg, químic i polític asturià. Llicenciat en Ciències Geològiques i en Ciències Químiques per la Universitat d'Oviedo, també ha fet estudis de Farmàcia en la Universitat de Granada. Ha estat Catedràtic de la Universitat d'Oviedo i inspector d'Educació de l'Estat. Membre del Partit Popular, a les eleccions generals espanyoles de 1986 fou escollit senador per Astúries, i a les eleccions autonòmiques d'Astúries de 1983 fou escollit membre de la Junta del Principat d'Astúries.
# José María Casado Pallarés

José María Casado Pallarés fou un polític i advocat castellonenc. Va guanyar les oposicions de notari i exercí a Castelló de la Plana. Fidel al nou règim franquista en acabar la guerra civil espanyola, fou nomenat alcalde de Castelló i procurador a Corts franquistes de 1942 a març de 1944. Renuncià al seu càrrec quan fou traslladat a València a exercir com a notari.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine.
| Precedit per: Vicente Traver Tomás | Alcalde de Castelló 1942 - 1944 | Succeït per: Benjamín Fabregat Martí |
# Joc del rei

El rei és un popular joc amb cartes per beure. Per jugar cal disposar d'una baralla de cartes de la qual se n'agafaran tantes cartes com jugadors, només una de les quals haurà de ser un rei. Per exemple, si hi ha 7 jugadors s'agafaran les següents cartes de qualsevol pal: 1, 2, 3, 4, 5, 6, rei.
Per començar, un dels jugadors remena les cartes i en distribueix una a cadascú. Tothom ha de mirar la seva carta per saber el número que li correspon sense ensenyar-la als altres jugadors. El jugador que tingui el rei s'inventarà una prova que han de fer entre dues persones i l'enunciarà en veu alta; seguidament escollirà dos números. Els dos jugadors als que corresponguin els números escollits pel rei tindran dues opcions: o realitzar la prova correctament o acabar-se la seva beguda.
Per continuar jugant, el rei haurà de recuperar totes les cartes, barrejar-les i repartir-les novament.
Alguns exemples clàssics de proves que el rei pot inventar-se són:
* El número 5 i 3 s'han d'intercanviar els pantalons.
* El número 4 ha de pujar a cavall del 2 i fer un glop.
* El número 2 ha de fer un striptease mentre el número 3 canta la cançó de Full Monty.
# John Peckham

John Peckham o Pecham (Patcham, Sussex, 1220 o 1225 - Mortlake, 1290) va ser un sacerdot franciscà anglès, teòleg i arquebisbe de Canterbury. Va pertànyer a l'anomenada escola franciscana de París.
Nascut a Sussex cap al 1225, Peckham completa els seus estudis inicials a Oxford sota la guia d'Adam de Marsh, un altre important mestre anglès, la vida i doctrina del qual resultaran determinants en la seva vocació franciscana. Va ser deixeble de Bonaventura de Fidanza a París, on va ensenyar cap a 1270 i, després d'haver conclòs l'estudi del trivium i el quadrivium, Peckham ensenya com mestre en la facultat d'Oxford (1271-1275), on va ser influït pels escrits de Roger Bacon. Després ingressa en l'Orde de Germans Menors, entre 1250 i 1255. Enviat a París per l'estudi de la teologia, des 1269 fins a 1271-1272 ocupa el lloc de mestre regent del studium franciscà. En 1272 passa al mestre franciscà Tomàs Bungay a la càtedra de teologia d'Oxford, on introdueix la tècnica de la disputa «quodlibetal», d'ús a París.
Tracta de defensar la filosofia, però critica la que creu que és falsa. L'oposició de doctrines és, en últim terme, l'oposició entre franciscans i dominics, entre l'agustinisme dels primers i l'aristotelisme dels segons. El motiu de les crítiques no és tant d'ordre ontològic com de caràcter gnoseològic i antropològic. El problema de fons és saber si l'home pot o no prescindir de la il·luminació divina per conèixer el fet de la veritat. La voluntat preval sobre la raó, i l'autodeterminació voluntària, que caracteritza l'home, no queda determinada per l'acció causal del coneixement, ja que la voluntat és la facultat suprema de l'ésser humà.

## Referències

* ↑ «John Peckham». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Pequeña Enciclopedia Franciscana: «P - Q»» (en castellà). [Consulta: 3 octubre 2019].

## Bibliografia

* Merino, José Antonio. Historia de la filosofia franciscana (en castellà). Madrid: Biblioteca de Autores Cristianos, 1993. ISBN 8479140771.
# John Pearson

John Pearson (Epsom, 5 d'octubre de 1930 - Hampshire, 13 de novembre de 2021) va ser un escriptor britànic.

## Biografia

Periodista, John Pearson esdevé assistent d'Ian Fleming i després el seu amic. Ajuda al creador de James Bond en la seva obra literària i participa en la correcció d'alguns dels seus manuscrits. El 1962, abandona el periodisme per dedicar-se totalment a la professió d'escriptor. Està especialitzat en biografies. El 1966 va escriure una biografia molt completa de la vida d'Ian Lancaster Fleming. En 1972, va escriure una biografia dels bessons Reggie i Ronnie Kray, gangsters londinencs, La professió de la violència - L'ascens i la caiguda dels bessons Kray. En 1973, Glidrose Publications li va demanar de publicar una biografia imaginària de James Bond (James Bond: The Authorized Biography Of 007). Més tard, el 1978, va editar Façades, una biografia de la família Sitwell (Edith, Osbert i Sacheverell).
També és guionista de televisió.

## Referències

* ↑ «John Pearson». '007travelers.com.
* ↑ «Kray twins memorabilia sold at auction». www.telegraph.co.uk, 20-10-2010.
* ↑ Reineke, Hank. "...a lot of criminals and very dodgy people". 007 Magazine #49 (2006)
# José Enrique Rodó (ciutat)

José Enrique Rodó (abans de 1924 Pueblo Drovandi) és un municipi de l'Uruguai ubicat al sud-est del departament de Soriano, sobre la cuchilla del Bizcocho i al nord-oest de la ciutat de Cardona. Té una població aproximada de 2.113 habitants.

## Història

A finals del segle xix existia en la zona un ranxo precari conegut com a Pueblo Drovandi, pel cognom de la família propietària dels camps. El 1901 es va inaugurar la línia ferroviària San José de Mayo-Mercedes i al costat d'ella l'estació George Drabble, el nom de la qual homenatjava a un empresari britànic que va invertir en el desenvolupament de la xarxa ferroviària de l'Argentina i de l'Uruguai.
Rodó va ser declarat poble el 1924 i se li va donar el nom de l'assagista i crític literari uruguaià José Enrique Rodó, mort el 1917. En els anys 1930 es van inaugurar els seus serveis essencials i el 17 de novembre de 1964 va adquirir la categoria de "vila" per la llei nº 13.299.
Entre 1963 i 1996 el nombre d'habitants de la vila va augmentar en un 40%.
Evolució demogràfica (Font: Instituto Nacional de Estadística pàgina web) :
| 1963 | 1975 | 1985 | 1996 | 2004 |
| 1.313 | 1.788 | 1.661 | 1.853 | {{{5}}} |

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'IMS (Intendència Municipal de Soriano) (castellà)
# José Ríos y Tortajada

José Ríos y Tortajada (Ademús, País Valencià, ? – Cullera, 1777) va ser sacerdot, col·leccionista d'antiguitats i escriptor.

## Vida

Després d'estudiar al seminari de Sogorb i doctorar-s'hi en teologia, va ser beneficiat de l'església arxiprestal de Sant Pere i Sant Pau d'Ademús; posteriorment obtingué la rectoria de Llíria, on s'estigué una quinzena d'anys, i després la de Cullera (ca 1747).
No tan sols va tenir afició per les lletres, també va ser un reputat col·leccionista d'antiguitats: va donar la seva col·lecció de monedes antigues al museu de la biblioteca de l'Arquebisbat de València. Va ser qualificador de la Inquisició de València. Va morir sobtadament a Cullera el 1777 després d'un procés amb la justícia, encara que l'estimació dels seus feligresos feu que li dediquessin un carrer a la vila.

## Obra escrita

El doctor Ríos va escriure especialment sermons, publicats a la ciutat de València. També algunes poesies, tant en castellà com en català. Escrigué un opuscle sobre una làpida romana trobada a Llíria. També diversos sermons, tots relacionats amb els jesuïtes valencians:
* Sermon del glorioso Patriarca S. Ignacio de Loyola, Fundador de la Compañía de Jesús Valencia: Joseph Estevan Dolz, 1741
* El Arbol Grande de Gandia S. Francisco de Borja. Oracion que en la Colegial, y en fiesta de dicha Ciudad dixo en el dia 10 de Octubre 1748 Valencia: Joseph Estevan Dolz, 1748
* Platica que dixo ... Josef Rios ... en el dia 13 de marzo de 1766 a la Revda. Congregacion de Sacerdotes ... en la casa professa de la Compañia de Jesus de ... Valencia Valencia: Joseph Estevan Dolz, 1766
* A los Edetanos, o a los Hijos de Liria. Se dedicó el Templo, que acuerda esta Lápida... Valencia: Joseph Estevan Dolz, 1759

## Bibliografia

* Eslava Blasco, Raúl Noticias sobre escritores del Rincón de Ademuz en los siglos XVII y XVIII, según sus contemporáneos, article de la revista ABABOL 49 Ademús, 2007.

## Notes

* ↑ Font: Raúl Eslava Blasco, Ademuz y su patrimonio histórico-artístico. Ademuz, 2007. ISBN 978-84-606-4251-0. Pp. 90-91.
# José Ruiz Blasco

José Ruiz Blasco (castellà: José Ruiz y Blasco) (Màlaga, 12 d'abril de 1838 - Barcelona, 3 de maig de 1913) va ser un pintor andalús, pare del pintor Pablo Picasso.
Va formar-se a Málaga on va arribar a ser catedràtic a l'Escuela de Bellas Artes de Màlaga i conservador del museu provincial. Va ser particularment influït pels valencians Antonio Muñoz Degrain i Bernat Ferrandis i Badenes. Va viure a La Corunya i posteriorment a Barcelona, on va aconseguir una càtedra a l`Escola de la Llotja.
Durant la seva carrera va especialitzar-se en bodegons, paisatges i coloms. Va tenir tres fills; Pablo, Lola i Conchita. Va orientar i protegir els inicis de la carrera del seu fill Pablo, que el va retratar en alguna de les seves primeres obres.

## Referències

* 1 2 «José Ruiz Blasco». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Jánovas

Jánovas (Chanovas, en aragonès) és un despoblat del municipi de Fiscal a la comarca del Sobrarb, situada a la riba del riu Ara. Tenia 19 habitants el 1980.

## Història

El 1917 es va projectar la construcció d'un embassament al riu Ara que comportaria inundar els pobles de Jánovas, Lavelilla i Lacort, no sent fins al 1951 quan es va atorgar la concessió per a l'explotació hidroelèctrica de l'embassament a la societat Iberduero. La construcció de l'embassament, per a la seva declaració d'utilitat pública i la consegüent expropiació dels pobles que quedarien inundats, havia de servir també per a proveir d'aigua als regants de la comarca dels Monegres.
El 1960 es va iniciar el procediment d'expropiació del poble. El 1967 només van quedar tres habitatges i es va expulsar la darrera familia el 1985, en dinamitar la seva casa perquè no poguessin tornar. Tot i així l'embassament no es va construir, quedant obsolet el projecte redactat per Iberduero el 1983 i desestimant-se finalment la construcció de l'embassament el 2001 tant pels impactes significatius adversos que tindria sobre el medi ambient com pel rebuig d'associacions ecologistes i veïnals.
A finals de 2008 es va iniciar el procediment de reversió de les expropiacions dels anys seixanta.

## Referències

* 1 2 «Jánovas» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa, 14-09-2011. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 18 octubre 2015].
* 1 2 «Jánovas» (en castellà). Ajuntament de Fiscal. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2015. [Consulta: 18 octubre 2015].
* 1 2 Marisancho Menjón. «La gente no valía nada - El nunca realizado pantano de Jánovas» (pdf) (en castellà). Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 18 octubre 2015].
* ↑ Pedro Arrojo/COAGRET. «Algunas reflexiones sobre el proyecto de Jánovas». Boreas, 01-02-1998. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 18 octubre 2015].
* ↑ Rafael Méndez. «Regreso agridulce a Jánovas» (en castellà). elpais.com, 15-12-2013. [Consulta: 18 octubre 2015].
# Johnsenita-(Ce)

La johnsenita-(Ce) és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de l'eudialita. Rep el seu nom del Dr. Ole Johnsen (1940-), antic conservador del Museu de Geologia de la Universitat de Copenhaguen (Dinamarca), per la seva extensa investigació sobre el grup de l'eudialita i per les seves contribucions a la mineralogia en general, tant científica com popular. En particular, la seva recerca es va centrar en la mineralogia de Groenlàndia.

## Característiques

La johnsenita-(Ce) és un ciclosilicat de fórmula química Na₁₂Ce₃Ca₆Mn₃Zr₃WSi₂₅O₇₃(CO₃)(OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2004. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6. És l'anàleg amb wolframi de la zirsilita-(Ce).
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la johnsenita-(Ce) pertany a «09.CO: Ciclosilicats amb enllaços de 9 [Si$_9$O$_{27}$]$^{18-}$» juntament amb els següents minerals: al·luaivita, eudialita, ferrokentbrooksita, kentbrooksita, khomyakovita, manganokhomyakovita, oneil·lita, raslakita, feklichevita, carbokentbrooksita, zirsilita-(Ce), ikranita, taseqita, rastsvetaevita, golyshevita, labirintita, mogovidita, georgbarsanovita, aqualita, dualita, andrianovita, voronkovita i manganoeudialita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Poudrette, a La Vallée-du-Richelieu RCM, Montérégie (Quebec, Canadà), l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Johnsenite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 octubre 2016].
# Johnny Weltz

Johnny Weltz (Copenhaguen, 20 de març de 1962) és un ciclista danès, ja retirat, que fou professional entre 1987 i 1995.
Els seus principals èxits esportius foren una victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 1988 i al Tour de França del mateix any, així com el Campionat de Dinamarca en ruta de 1989. En retirar-se continuà vinculat al ciclisme com a director esportiu dels equips Motorola, US Postal i CSC. El 2006 s'integrà a l'estructura de l'equip TIAA-CREF, més tard Garmin Chipotle.
El seu germà Kenneth també fou ciclista professional.
El 1986 fou un dels primers ciclistes estrangers en traslladar-se a viure a Olot i Girona gràcies a l'amistat amb el també ciclista Pere Muñoz.

## Palmarès

* 1987
** 1r al Gran Premi de Plumelec
** 1r al Gran Premi La Marseillaise
* 1988
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
* 1989
** Campió de Dinamarca en ruta
** 1r a la Scandinavian Open Road Race
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Euskadi
* 1991
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Astúries
* 1992
** 1r a la Clàssica d'Almeria
* 1993
** 1r al Trofeu Comunitat Foral de Navarra

### Resultats al Tour de França

* 1988. 54è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1990. Abandona (14a etapa)
* 1991. Abandona (18a etapa)
* 1992. 102è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1987. 42è de la classificació general
* 1988. 53è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1990. 28è de la classificació general
* 1991. 48è de la classificació general
* 1994. 51è de la classificació general
* 1995. 90è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1992. Abandona (10a etapa)

## Referències

* 1 2 3 «WELTZ Johnny». [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Johnny WELTZ» (en italià). [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ ARA. «Cronologia del boom ciclista a Girona: de Johnny Weltz a convertir-se en meca turística», 09-11-2022. [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ «Entrevista a Johnny Weltz». [Consulta: 8 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Frixa de Johnny Weltz a sitiodeciclismo.net
# Juan Facundo Quiroga

Juan Facundo Quiroga (castellà: Juan Facundo Quiroga Argañaraz) (San Antonio, 27 de novembre de 1788 - Barranca Yaco, 16 de febrer de 1835) va ser un cabdill de la província argentina de La Rioja durant el segle xix, protagonista de la seva època durant les guerres intestines que van dessagnar el país després de la independència d'Espanya.
De família terratinent, va rebre formació militar a Buenos Aires, i va participar en les guerres d'independència, en les quals va tenir un paper secundari. Posteriorment, va acabar convertint-se en l'home fort de la seva província. Home ignorant i despietat, va ser malnomenat El Tigre de los Llanos. La seva personalitat complexa va ser retratada al pamflet polític Facundo o civilización y barbarie en las pampas argentinas (Xile, 1845) de Domingo Faustino Sarmiento.
Amb Juan Manuel de Rosas, de qui va ser aliat, va ser un dels personatges històrics del bàndol de la Confederació Argentina sobre els quals més es debat, essent objecte tant d'apassionades condemnes com també d'elogis.

## Referències

* ↑ del Alcàzar, Joan. Història contemporània d'Amèrica. València: Universitat de València, 2002. ISBN 8437053668.