OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amalgama

«Amalgama» té aquests significats:
* Amalgama dental, material de restauració utilitzat en odontologia, que resulta de l'aliatge del mercuri amb altres metalls
* Compàs d'amalgama, terme usat quan s'usen diversos compassos en música
* Amalgama (química), en química és una dissolució que té com a dissolvent el mercuri
Viccionari
# Amalia (pel·lícula)

Amalia és una pel·lícula muda argentina estrenada el 1914, amb guió i direcció d'Enrique García Velloso segons la novel·la homònima de José Mármol. La seva importància és deguda al fet que va ser el primer llargmetratge produït a l'Argentina. En aquest film van actuar actors aficionats de l'alta societat portenya i es va estrenar amb finalitats benèfiques al Teatro Colón. En 1936 Luis José Moglia Barth va dirigir una altra pel·lícula basada en la mateixa novel·la, aquesta vegada amb so.

## Repartiment

* Dora Huergo com La Negra
* Lola Marcó del Pont com a Senyora Dupasquier

## Música

També hi ha una òpera amb aquest nom, escrita pel compositor alemany John Frederick Lampe (1703-1756).

## Referències

* ↑ Peter H. Rist. Historical Dictionary of South American Cinema. Rowman & Littlefield Publishers, 8 maig 2014, p. 41, xxxiii. ISBN 978-0-8108-8036-8.
* ↑ Manrupe, Raúl y Portela, María Alejandra: Un diccionario de films argentinos (1930-1995) pág. 19 Buenos Aires 2001 Editorial Corregidor ISBN 950-05-0896-6
# Antoni Ametller Gaspar

* Per a altres significats, vegeu «Antoni Ametller (cònsol)».
Antoni Ametller (Mataró, 1955) és un exjugador de bàsquet professional català. Amb els seus 1,88 metres d'alçada, la seva posició a la pista era la d'aler.

## Carrera esportiva

Va començar jugant als infantils de l'Ignis Mataró. Als 11 anys va despertar l'interès de Reial Madrid i FC Barcelona, però va acabar fitxant pel Joventut de Badalona. A la Penya s'hi va estar 4 temporades: dos al júnior i dos al sènior, amb Clinton Morris i Lluís Cortés com a entrenadors. El 1975 va fitxar pel Círcol Catòlic de la mà d'Aíto, on va jugar sis temporades. Va formar part de l'equip badaloní que va arribar a disputar les semifinals de la Copa Korac el 1978. Després va jugar dos anys a Manresa, i dos anys més al CB L'Hospitalet, amb qui disputaria la primera temporada de lliga amb el format ACB. Es va retirar als 28 anys a causa de les lesions.
Va ser internacional júnior sota les ordres d'Ignacio Pinedo i Aíto García Reneses, aconseguint la plata europea a Orleans l'any 1974.

## Referències

* ↑ «Antonio Ametller: “Corre y salta”» (en castellà). Endesa Basket Lover, 26-02-2015 [Consulta: 14 agost 2018].

## Enllaços externs

* Antoni Ametller Gaspar jugador a l'ACB
# Antoine Becquerel

* Per a altres significats, vegeu «Antoine Henri Becquerel».
Antoine César Becquerel (7 de març de 1788, Châtillon-sur-Loing, avui dia Châtillon-Coligny - 18 de gener de 1878) va ser un científic francès pioner en l'estudi dels fenòmens elèctrics i luminescents.
Va estudiar enginyeria a l'École polytechnique i va estar de servei a les tropes imperials a Espanya de 1810 a 1812, i va tornar a França el 1814. Després va deixar l'exèrcit i es dedicà a la recerca científica.
l'any 1820, seguint el treball fet per René Just Haüy, va trobar que la pressió pot induir l'electricitat en qualsevol material. l'any 1825 inventà el galvanòmetre diferencial per al mesurament acurat de la resistència elèctrica. L'any 1829 inventà una cel·la electroquímica de corrent constant, precursora de la pila Daniell. El 1839, treballant amb el seu fill A. E. Becquerel, descobrí l'efecte fotoelèctric en un elèctrode submergit en un líquid conductor.
El 1837 va esdevenir membre de la Royal Society, i va rebre la Copley Medal per les aplicacions de l'electròlisi en els minerals.
En bioquímica treballà en el problema de la calor animal i els fenòmens que acompanyen el creixement de les plantes, també dedicà molt de temps a la meteorologia. Va escriure molts llibres com Traité de l'électricité et du magnétisme (1834–1840), Traité de physique dans ses rapports avec la chimie (1842), Elements de électro-chimie (1843), Traité complet du magnétisme (1845), Elements de physique terrestre et de meteorologié (1847), i Des climats et de l'influence qu'exercent les sols boisés et non boisés (1853). Morí a Paris, on des de 1837 va ser professor de física al Museu Nacional d'Història Natural de França.
Era el pare d'A. E. Becquerel i l'avi de Henri Becquerel. El seu nom apareix inscrit amb els 72 noms de la Torre Eiffel.

## Notes

* 1 2 3 4 Chisholm, 1911.

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
* Royal Society (brief biographical details) Arxivat 2005-06-04 a Wayback Machine.
* Catholic Encyclopedia article
# Antínous de Molòssia

Antínous (en grec Ἀντίνους) era un noble molós de l'Epir, amb relacions clientelars amb la dinastia de Macedònia.
Era bon soldat, però contrari a la guerra contra la República Romana. Un jove epirota de nom Carops, educat a Roma, va denunciar Antínous i un altre noble de nom Cèfal Molós, acusant-los d'estar en tractes amb Perseu de Macedònia. En un principi Antínous i els seus amics no van fer cas de les maquinacions de Carops, però quan els romans van començar les detencions, Antínous i Cèfal van haver d'unir-se a Macedònia contra Roma en contra de la seva voluntat. Tot Molòssia els va seguir. Antínous va caure lluitant el 168 aC. Polibi no aclareix si va ser mort a l batalla o si va morir per la seva pròpia mà desesperat.

## Referències

* ↑ Antinous a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 191
# Antínous (desambiguació)

«Antínous» té aquests significats:
* Onomàstica:
** Antínous, jove company de l'emperador Hadrià, divinitzat després de la seva mort.
** Antínous de Molòssia, noble de l'Epir mort el 168 aC.
* Astronomia:
** Antínous, constel·lació anomenada així en honor de l'amant d'Hadrià.
* Mitologia:
** Antínous, cabdill dels pretendents de Penèlope a l'Odissea
* Llibreries:
** Antinous, llibreria de Barcelona de temàtica LGBT.
# Antoni Portell

Antoni Portell ( - 1638) és el primer organista de Santa Maria de Mataró del qual se’n conserva notícia; entre 1591 i 1593 sonava l'instrument obrat per M. Serdanya el 1536. L'orgue fou refet per Josep Bordons i Antoni Portell reprengué el seu càrrec a partir del 1596, mitjançant la signatura d'una concòrdia en què s'instituïa aquest ofici sota el patronat del Consell de la Vila. Tanmateix, el rector de Santa Maria —tal com succeïa amb el magisteri del cant—, conservava el seu dret a vetar el nomenament de la Universitat. La condició eclesiàstica que requerien ambdós oficis, amb el conseqüent dret a la residència i a la participació en les distribucions de la parroquial, feia que els seus obtentors, tot i ser nomenats pel Consell, depenguessin en darrer terme del rector a l'hora de ser admesos en el seu ofici. La documentació permet confirmar la presència de Portell en el magisteri de l'orgue fins al 1638.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré; Cabot i Sagrera, Josep Maria; Neus. Fons del Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró, Barcelona: Generalitat de Catalunya-UAB, 2010. ISBN ISBN 978-84-490-2625-6.
* ↑ Cabot i Sagrera; Patricio i Àvila, Neus; Helena. Mossèn Narcís Pagès i Ramiro, una vida, una època. Mataró: Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, 2007, p. 29-34.
* ↑ Cortés, Francesc. La música a Mataró en l'època de Joan Pau Pujol. Mataró: Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).
# Amolops

Amolops és un gènere de granotes pertanyent a la família dels rànids.

## Taxonomia

* Amolops aniqiaoensis (Dong, Rao, i Lü, 2005)
* Amolops assamensis (Sengupta, Hussain, Choudhury, Gogoi, Ahmed i Choudhury, 2008)
* Amolops bellulus (Liu, Yang, Ferraris & Matsui, 2000)
* Amolops chakrataensis (Ray, 1992)
* Amolops chapaensis (Bourret, 1937)
* Amolops chunganensis (Pope, 1929)
* Amolops cremnobatus (Inger & Kottelat, 1998)
* Amolops daiyunensis (Liu & Hu, 1975)
* Amolops formosus (Günther, 1876)
* Amolops gerbillus (Annandale, 1912)
* Amolops granulosus (Liu & Hu, 1961)
* Amolops hainanensis (Boulenger, 1900)
* Amolops himalayanus (Boulenger, 1888)
* Amolops hongkongensis (Pope & Romer, 1951)
* Amolops jaunsari (Ray, 1992)
* Amolops jinjiangensis (Su, Yang & Li, 1986)
* Amolops kangtingensis (Liu, 1950)
* Amolops kaulbacki (Smith, 1940)
* Amolops larutensis (Boulenger, 1899)
* Amolops liangshanensis (Wu & Zhao, 1984)
* Amolops lifanensis (Liu, 1945)
* Amolops loloensis (Liu, 1950)
* Amolops longimanus (Andersson, 1939)
* Amolops mantzorum (David, 1872)
* Amolops marmoratus (Blyth, 1855)
* Amolops medogensis (Li i Rao, 2005)
* Amolops mengyangensis (Wu & Tian, 1995)
* Amolops minutus (Orlov i Ho, 2007)
* Amolops monticola (Anderson, 1871)
* Amolops nepalicus (Yang, 1991)
* Amolops panhai (Matsui i Nabhitabhata, 2006)
* Amolops ricketti (Boulenger, 1899)
* Amolops spinapectoralis (Inger, Orlov & Darevsky, 1999)
* Amolops splendissimus (Orlov i Ho, 2007)
* Amolops taiwanianus (Otsu, 1973)
* Amolops tormotus (Wu, 1977)
* Amolops torrentis (Smith, 1923)
* Amolops tuberodepressus (Liu & Yang, 2000)
* Amolops viridimaculatus (Jiang, 1983)
* Amolops wuyiensis (Liu & Hu, 1975)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ IUCN Arxivat 2011-08-05 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Amphibian Species of the World (anglès)

## Bibliografia

* Cai, Hong-xia; Che, Jing, Pang, Jun-feng; Zhao, Er-mi & Zhang, Ya-ping (2007): Paraphyly of Chinese Amolops (Anura, Ranidae) and phylogenetic position of the rare Chinese frog, Amolops tormotus. Zootaxa 1531: 49–55. «PDF».
* Cope, 1865: Nat. Hist. Rev., N.S., 5: 117.
* Stuart, Bryan L., (2008): The phylogenetic problem of Huia (Amphibia: Ranidae). Mol. Phylogenet. Evol. 46(1): 49-60. «Enllaç».

## Enllaços externs

* CalPhotos (anglès)
# Apistogramma bitaeniata

Apistogramma bitaeniata és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Amazones (Perú i Brasil).

## Referències

* 1 2 «Apistogramma bitaeniata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
# Antíoc II de Commagena

Antíoc II de Commagena (en llatí Antiochus, en grec antic Ἀντίοχος) fou rei de Commagena.
Era amb molta probabilitat fill de Antíoc I de Commagena, i va succeir a Mitridates II Filohel·len l'any 31 aC, després de la batalla d'Àccium. El 29 aC August el va cridar a Roma sota l'acusació d'haver matat l'ambaixador que el seu germà Mitridates havia enviat a Roma, i després al mateix germà. August el va fer executar i va donar el regne a Mitridates III de Commagena, fill de l'assassinat Mitridates.

## Referències

* ↑ Antiochus II a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 194
# Antíoc VI Dionisi

Antíoc VI Dionisi (en llatí Dyonisus , en grec antic Αντίοχος ο Διόνυσος) fou rei selèucida entre el 145 aC i el 142 aC. Era fill d'Alexandre I Balas i de Cleòpatra Thea i va néixer cap a l'any 148 aC.
Quan Demetri II va prendre el poder el 147 aC els pillatges dels cretencs va fer revoltar als ciutadans d'Antioquia i només es va poder restaurar l'ordre a costa de massacrar als revoltats. Però no gaire després el general Diodot Trifó (un fidel d'Alexandre que s'havia passat a Demetri al darrer moment) es va apoderar d'Antioquia (145 aC) i va proclamar rei a l'infant Antíoc VI Dionisi, el fill d'Alexandre Balas d'uns tres anys. Demetri va quedar assetjat al palau reial i va cridar en ajut a les guarnicions de Palestina; els jueus van enviar tres mil homes que van salvar a Demetri, i va poder fugir a l'est i es va establir a Selèucia del Tigris.
Diodot no va tardar a matar Antíoc VI subornant als metges perquè l'infant morís en una operació quirúrgica, i seguidament es va proclamar rei a si mateix amb el nom de Diodot Trifó (140 aC) però no va poder dominar la part oriental del regne en mans de Demetri II que en aquell moment s'havia d'enfrontar amb l'atac dels parts que van ocupar Mèdia.

## Referències

* ↑ Antiochus VI a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 198-199
| Precedit per: Demetri II Nicàtor | Imperi Selèucida | Succeït per: Diodot Trifó |
# Antíoc VIII Grip

Antíoc VIII Grip (grec antic: Ἀντίοχος ὁ Γρυπός, 'nas de ganxo'), dit també Epifanes, Cal·linic i Filomètor, fou un rei selèucida fill de Demetri II Nicàtor i de Cleòpatra Tea, que va regnar del 125 aC al 96 aC.
El 125 aC la regent Cleòpatra Tea va enverinar al seu propi fill Seleuc V Filomètor, que s'oposava a les seves ordres, i va proclamar l'altre fill Antíoc VIII, que era a Atenes, el va fer tornar i la seva mare va continuar tenint el poder. El 123 aC Alexandre II Zabinas, que tenia en realitat el poder de quasi tota Síria, va ser derrotat i va fugir a Antioquia, la capital. Cleòpatra va voler que el seu fill l'obeís, però aquest va seguir el seu criteri. Cleòpatra el va voler enverinar i li va oferir vi, que Antíoc no bevia normalment, i això el va fer sospitar i va obligar la mare a beure la copa, fet que li va provocar la mort.
El 122 aC va entrar a Antioquia i es va casar amb la filla de Ptolemeu VIII Evèrgetes II, la princesa làgida Cleòpatra Trifene.
El 116 aC el seu mig germà i cosí Antíoc IX de Cízic, que havia estat enviat a Cízic per Cleòpatra com a precaució, va tornar a Síria i va esclatar la guerra civil. La dona d'Antíoc IX que es deia també Cleòpatra i era mig germana de Trifene, va ser assassinada de forma dramàtica al temple de Dafne a Antioquia per ordre de sa germanastra, i com a revenja Antíoc IX va fer matar Trifene. Els dos germanastres van acordar el repartiment del país (111 aC), partició que va durar fins que Grif va ser assassinat pel seu ministre Heracleó el 96 aC. El 112 aC Damasc es va erigir en regne sota direcció dels grecs de la regió. Els jueus es van apoderar de Samària el 109 aC i d'Iturea el 104 aC, i el 103 aC van atacar Ptolemaida, que en no rebre ajut de cap dels dos reis va demanar auxili al rei làgida de Xipre Ptolemeu Làtir que no va poder desembarcar per les pressions del rei egipci Ptolemeu X Alexandre I, encara que va ocupar Gaza, Estratonice i Doira els tirans de les quals van acollir a Làtir. L'any següent, en una ofensiva, Làtir va ocupar Ptolemaida però en va ser expulsat pels egipcis.
Antíoc VIII Grif va morir assassinat a Antioquia el 96 aC. El seu rival i germanastre Antíoc IX de Cízic, que dominava Celesíria i Fenícia, havia de ser reconegut com a únic rei, però cinc fills d'Antíoc VIII es van revoltar i van reclamar els seus drets (Seleuc, Antíoc el major, Felip, Demetri i Antíoc el menor) i el gran d'entre ells va ser proclamat rei com a Seleuc VI Epífanes Nicàtor.
Antíoc VIII va deixar diversos fills, dels quals quatre van ser després reis: Seleuc VI Epifanes, Antíoc XI Epífanes Antíoc XII Dionisi, Felip I Filadelf, i Demetri III. Una filla, Laòdice, es va casar amb Mitridates I Cal·linic de Commagena en el marc d'un arrengament propiciat pel pare de Mitridates, Sames II. El fill que va néixer de la unió més tard va ser rei amb el nom d'Antíoc I Teos de Commagena.

## Referències

* ↑ Antiochus VIII a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 199
| Precedit per: Seleuc V Filomètor | Imperi Selèucida | Succeït per: Seleuc VI Epífanes |
# Aqraba

Aqraba (o Akraba) és el nom dels següents llocs:
* Aqraba, a la Yamama, vegeu Batalla d'Aqraba
* Aqraba a Síria, residència dels prínceps gassànides. Se suposa que podria ser el modern llogaret d'Aqraba a la comarca siriana de Jedur, al sud-est del país
* Aqraba (Palestina), ciutat de Palestina, districte de Nablus
# Armilla (indumentària)

Una armilla, també coneguda com a jupetí al País Valencià, guardapits a Mallorca i com a dosso o dosseto a l'Alguer, és una peça de vestir sense mànigues, i habitualment sense coll, que cobreix el tronc i s'obre per davant, on es corda, generalment, amb botons; per norma general es duu sobre camisa i sota jaqueta. Normalment és recta, però pot ésser creuada. Pot dur butxaques de rellotge laterals. També es coneix com a guardapits o jupetí.
L'armilla sorgí en el darrer terç del segle xvii, conjuntament amb la casaca, i és un dels tres elements del model d'indumentària masculina de tres peces que s'establí llavors i que posà les bases del model actual. Al principi l'armilla era força llarga (podia arribar fins a mitja cama); a mitjan segle xviii s'estabilitzà en la llargada actual, és a dir, aproximadament a l'altura de la cintura. En ésser substituïda la casaca per jaquetes rectes de tipus modern, al primer quart del segle xix, l'armilla continuà com a element imprescindible de la indumentària formal masculina; i confirmà aquest paper en consolidar-se el vestit masculí modern, en el pas del segle xix al XX. Des de la segona meitat del segle xx, l'armilla ha esdevingut una peça d'ús optatiu.
L'armilla ha tingut un paper important, també, en la vestimenta popular tradicional dels homes en molts països europeus (Països Catalans inclosos), i també del món cultural islàmic.
Històricament d'ús sobretot masculí, també n'han usat i n'usen les dones.
A mitjans dels anys setanta es posà de moda, entre ambdós sexes, l'ús informal de l'armilla com a peça exterior, duta sobre la camisa i sense res damunt, i en combinació, per exemple, amb texans o amb faldilles d'estil més o menys hippy. Aquest ús resta avui com a possibilitat acceptada en la vestimenta informal.
Per analogia s'anomena armilla de punt un tipus de jersei sense mànigues i amb coll en punta, que evoca la forma de l'armilla pròpiament dita.
Tipus especials d'armilla, de funcionalitat específica, fora ja del camp de la indumentària general, són l'armilla antibales, l'armilla reflectora i l'armilla salvavides.

## Vegeu també

* Armilla de punt
* Camisa
* Jaqueta
* Jupetí
* Vestit (home)

## Referències

* ↑ «jupetí – AVL». [Consulta: 11 abril 2024].
* ↑ Guardapits al DCVB
* ↑ Sanna i Useri, 1988, p. 365.
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.103. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 27 novembre 2014].

## Bibliografia

* Borau, Cristina. Cinc-cents anys d'indumentària a Catalunya. Barcelona: Labor, 1992 (Terra Nostra; 31). ISBN 84-335-4431-4.
* Laver, James. Breve historia del traje y la moda (en castellà). 10a ed.. Madrid: Cátedra, D.L. 1992. ISBN 84-376-0732-9.
* Lurie, Alison. El lenguaje de la moda : una interpretación de las formas de vestir (en castellà). 1a ed. Barcelona: Paidós, 1994 (Paidós contextos; 17). ISBN 84-493-0004-5.
* Roetzel, Bernhard. El caballero : manual de moda masculina clásica (en castellà). [Alemania]: Konemann, 2005. ISBN 3-8331-1786-9.
* Sanna i Useri, Josep. Diccionari català de l'Alguer. L'Alguer/Barcelona: Fundació del II Congrés de la Llengua Catalana i Editorial Regina, 1988. ISBN 84-7129-391-9.
# António Alberto Bastos Pimparel

António Alberto Bastos Pimparel (nascut l'1 de maig de 1982), més conegut com a Beto, és un futbolista professional portuguès que juga com a porter a l'HIFK.
L'11 d'agost de 2015 va jugar, com a titular, al partit de la Supercopa d'Europa 2015, a Tbilisi, en què el Sevilla va perdre contra el FC Barcelona per 4 a 5.

## Referències

* ↑ «Pedro le regala la Supercopa de Europa al Barça» (en castellà). diari Sport, 11-08-2015. [Consulta: 11 agost 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa al Leixões (portuguès)
* Fitxa a BDFutbol
* Beto a National-Football-Teams.com (anglès)
Beto amb Portugal - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Portugal – Copa del Món de futbol 2010
1 Eduardo •
2 B. Alves •
3 P. Ferreira •
4 Rolando •
5 Duda •
6 R. Carvalho •
7 Ronaldo •
8 P. Mendes •
9 Liédson •
10 Danny •
11 Simão •
12 Beto •
13 Miguel •
14 Veloso •
15 Pepe •
16 Meireles •
17 Amorim •
18 H. Almeida •
19 Tiago •
20 Deco •
21 R. Costa •
22 Fernandes •
23 Coentrão •
Entrenador: Queiroz
Selecció de futbol de Portugal – Eurocopa 2012
1 Eduardo •
2 B. Alves •
3 Pepe •
4 Veloso •
5 Coentrão •
6 Castro •
7 Ronaldo •
8 Moutinho •
9 H. Almeida •
10 Quaresma •
11 Oliveira •
12 R.Patrício •
13 Ricardo Costa •
14 Rolando •
15 Micael •
16 Meireles •
17 Nani •
18 Varela •
19 Lopes •
20 Hugo Viana •
21 João Pereira •
22 Beto •
23 H. Postiga •
Entrenador: Paulo Bento
Selecció de futbol de Portugal – Copa del Món de futbol 2014
1 Eduardo •
2 B. Alves •
3 Pepe •
4 Veloso •
5 Coentrão •
6 William •
7 Ronaldo  •
8 Moutinho •
9 H. Almeida •
10 Vieirinha •
11 Éder •
12 Patrício •
13 Ricardo Costa •
14 Neto •
15 Rafa •
16 Meireles •
17 Nani •
18 Varela •
19 A. Almeida •
20 Amorim •
21 João Pereira •
22 Beto •
23 H. Postiga •
Entrenador: Bento
Selecció de futbol de Portugal – Copa Confederacions 2017
1 Patrício •
2 Alves •
3 Pepe •
4 Neto •
5 Guerreiro •
6 Fonte •
7 Ronaldo (c) •
8 Moutinho •
9 André Silva •
10 B. Silva •
11 Semedo •
12 Sá •
13 Danilo •
14 William •
15 Gomes •
16 Pizzi •
17 Nani •
18 Gelson •
19 Eliseu •
20 Quaresma •
21 Cédric •
22 Beto •
23 Adrien •
Entrenador: Fernando Santos
Selecció de futbol de Portugal – Copa del Món de Futbol 2018
1 Rui Patrício •
2 Bruno Alves •
3 Pepe •
4 Manuel Fernandes •
5 Raphaël Guerreiro •
6 José Fonte •
7 Cristiano Ronaldo  •
8 João Moutinho •
9 André Silva •
10 João Mário •
11 Bernardo Silva •
12 Anthony Lopes •
13 Rúben Dias •
14 William Carvalho •
15 Ricardo Pereira •
16 Bruno Fernandes •
17 Gonçalo Guedes •
18 Gelson Martins •
19 Mário Rui •
20 Ricardo Quaresma •
21 Cédric •
22 Beto •
23 Adrien Silva •
Entrenador: Fernando Santos :
# Aromes de Montserrat

Les Aromes de Montserrat és un licor d'herbes destil·lat de 31° de graduació alcohòlica, elaborat a partir d'aigua, sucre, alcohol i dotze herbes entre elles la farigola, el ginebró, l'espígol, la canyella, el clavell d'espècia i els coriandres.

## Història

Segons la tradició va ser creat pels monjos benedictins del Monestir de Montserrat, a partir d'herbes de la muntanya de Montserrat, amb la intenció que fos un remei estomacal. El cert és que el seu origen és incert, però se sap que es fa servir la mateixa tècnica per la seva elaboració des de fa dos-cents o tres-cents anys.
En un principi la producció es destinava al consum propi i al dels pelegrins que visitaven el monestir, però donada la creixent popularitat que va assolir per les seves propietats estomacals es va començar a comercialitzar.
Des de l'any 2011 les Aromes de Montserrat es produeixen, juntament amb la resta de begudes tradicionals elaborades des d'antic al monestir (ratafia, herbes, licor d'avellana i crema catalana) a la fàbrica de l'Anís del Mono de Badalona, propietat del Grupo Osborne.

## Vegeu també

* Can Castells (Esparreguera)

## Referències

* ↑ «Els Aromes de Montserrat es traslladen a Badalona». Ara.cat.

## Enllaços externs

* Departament de cultura, Generalitat de Catalunya Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine. Festes populars, fitxa de ruta - Olesa de Montserrat, Esparreguera