OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tour de Feminin-O cenu Českého Švýcarska

El Tour de Feminin-O cenu Českého Švýcarska (anomenat anteriorment Tour de Feminin-Krásná Lípa) és una cursa ciclista femenina per etapes que es disputa a la República Txeca. Creada al 1988 transcorre per la regió de Ústí nad Labem.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| Tour de Feminin-Krásná Lípa ||||
| 1988 | Radka Kynelova | Eva Orvošová | Iveta Sitárová |
| 1989 | Radka Kynelova | Eva Orvošová | Ildiko Paczova |
| 1990 | Eva Orvošová | Radka Kynelova | Iveta Sitárová |
| 1991 | Ildiko Paczova | Julie Pekárková | Jarmila Snahnicanova |
| 1992 | Alena Barillová | Lenka Ilavská | Šárka Pešková Víchová |
| 1993 | Sandra Schumacher | Susanne Plambeck | Iveta Sitárová |
| 1994 | Zinaïda Stahúrskaia | Rebecca Bailey | Hanka Kupfernagel |
| 1995 | Lenka Ilavská | Bogumiła Matusiak | Judith Arndt |
| 1996 | Hanka Kupfernagel | Kerstin Scheitle | Miluše Flašková |
| 1997 | Hanka Kupfernagel | Rasa Polikevičiūtė | Lenka Ilavská |
| 1998 | Svetlana Guiguileva | Lucia Pizzolotto | Yuliya Murenkaya |
| 1999 | Hanka Kupfernagel | Yuliya Murenkaya | Sandra Missbach |
| 2000 | Hanka Kupfernagel | Bogumiła Matusiak | Valentina Karpenko |
| 2001 | Sandra Wampfler | Bogumiła Matusiak | Sophie Creux |
| 2002 | Bogumiła Matusiak | Trixi Worrack | Anita Valen |
| 2003 | Valentina Karpenko | Lada Kozlíková | Sarah Düster |
| 2004 | Trixi Worrack | Chantal Beltman | Theresa Senff |
| 2005 | Tina Liebig | Bogumiła Matusiak | Eva Lutz |
| 2006 | Theresa Senff | Lada Kozlíková | Hanka Kupfernagel |
| 2007 | Hanka Kupfernagel | Andrea Graus | Edwige Pitel |
| 2008 | Angela Hennig | Trixi Worrack | Sarah Düster |
| Tour de Feminin-O cenu Českého Švýcarska ||||
| 2009 | Alexandra Burtschenkowa | Edwige Pitel | Martina Růžičková |
| 2010 | Trixi Worrack | Alexandra Burtschenkowa | Sarah Düster |
| 2011 | Amanda Spratt | Natalja Bojarskaja | Larissa Pankowa |
| 2012 | Larissa Pankowa | Carla Ryan | Martina Ritter |
| 2013 | Amy Cure | Emma Pooley | Martina Ritter |
| 2014 | Brianna Walle | Martina Sáblíková | Vera Koedooder |
| 2015 | Tatiana Antóixina | Lauren Stephens | Anna Plichta |
| 2016 | Cecilie Uttrup Ludwig | Anna Plichta | Natalja Bojarskaja |
| 2017 | Ruth Winder | Tayler Wiles | Ann-Sophie Duyck |
| 2018 | Leah Thomas | Elizaveta Oshurkova | Sofie De Vuyst |
| 2019 | Vita Heine | Aurela Nerlo | Elizaveta Oshurkova |
| 2020 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2021 | Joscelin Lowden | Morgane Coston | Corinna Lechner |
| 2022 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2023 | Olga Kulinitx | Dominika Włodarczyk | Eliska Kvasnickova |
| 2024 | Julia Kopecký | Femke De Vries | Xaydée Van Sinaey |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a cqranking.com
# Àntim VII de Constantinoble

Àntim VII (en grec Άνθιμος Ζ') va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1895 al 1897.
Havia nascut l'any 1827 o potser el 1832 a l'Epir i portava el nom laic d'Àngel Tsatsos (en grec Άγγελος Τσάτσος 'Ángelos Tsátsos'). Va fer de comerciant com el seu pare, però més endavant els seus pares es van instal·lar a Ioànnina. Va mostrar interès per la vida eclesiàstica i el metropolità de Ioànnina el va ordenar diaca i li va posar el nom d'Àntim. Va estudiar a l'Escola Teològica de Halki i allà va ser company del futur patriarca Joaquim IV.
L'any 1869 va ser nomenat bisbe de Paramítia i el 1877 metropolità d'Enez, i el 1888 de Pomòrie, però no va anar a aquesta seu i va renunciar o es va negar a assumir el càrrec. El 1893 va ser metropolità de Korçë i l'any següent de Leros i Kàlimnos. El 20 de gener de 1895 va ser elegit patriarca després de la renúncia del seu predecessor, Neòfit VIII.
Durant el seu patriarcat es va construir una nova seu per a l'Escola teològica de Halki, que es va inaugurar el 6 d'octubre de 1896. Poc després, abans de la guerra greco-turca de 1897, Àntim va rebre la visita d'un emissari de la «Societat Nacional» (Εθνική Εταιρεία 'Ethniki Etaireia'), una societat secreta nacionalista i irredemptista grega i defensora de la Gran Idea. Aquesta visita pretenia donar-li a conèixer l'associació i informar-lo dels seus objectius i plans més extremistes, com ara els incendis a Istanbul. Va amenaçar de denunciar l'emissari a les autoritats otomanes, i va exigir que l'ambaixada grega l'expulsés immediatament, cosa que de fet l'ambaixada va fer.
Després de la promulgació de l'encíclica Praeclara gratulationis publicae del papa Lleó XIII el 20 de juny de 1894, Àntim va publicar una rèplica que refutava els principis que l'encíclica proposava per la unió de les esglésies Ortodoxa i Romana. Mentre citava els arguments ortodoxos tradicionals contra la corrupció occidental de la doctrina cristiana primitiva, Àntim introduïa nous arguments basats en doctrines aprovades per l'Església romana durant el segle xix. Segons ell, es van incorporar noves idees a la fe cristiana, com l'anunci del papa Pius IX l'any 1854 del dogma de la Immaculada Concepció de Maria, que deia que Maria sempre havia estat lliure del pecat original, i el decret del Concili Vaticà I (1869-1870) sobre la Infal·libilitat Papal.
També va enviar una delegació de l'Església Ortodoxa a Moscou per assistir a la coronació del tsar Nicolau II, un fet que van celebrar tant el tsar com el sultà otomà. Es va veure finalment obligat a dimitir el 29 de gener de 1897 després de només dos anys de patriarcat quan va perdre la confiança de la majoria del Sant Sínode. Es va retirar a Burgazada, a les Illes dels Prínceps, on es va dedicar a escriure, i després a Şişli, on va morir el 5 de desembre de 1913.

## Referències

* ↑ «Ἄνθιμος Ζ'» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 20 agost 2023].
# Premis Chano Piñeiro

Els premis Chano Piñeiro eren uns premis per l'audiovisual atorgats per la Xunta de Galícia, a través del Conselleria de la Presidència i que portaren el nom de Chano Piñeiro, un cineasta mort el 1995.
La primera edició d’aquests premis es va celebrar el 2006. No està relacionat amb els Premis Chano Piñeiro atorgats el 2002 i actualment es coneixen com a Premis Mestre Mateo. Els guanyadors s'anuncien tradicionalment a Forcarei, el bressol de Chano Piñeiro. Després de quatre edicions, el 2009 deixaren de concedir-se.

## Edicions
### 2006

Els guardonats d’aquest any han estat:
* Alejandro Amenábar i José Luís Cuerda, ex-aequo.
* Chano Piñeiro, premi d'honor, que fou recollit per la seva vídua, Mari Luz Montes.

### 2007

Els guardonats d’aquest any han estat:
* José Doval García, actor.
* Jaime de Armiñán, director.

### 2008

Els guardonats d'aquest any foren:
* Antonio Durán, Morris
* Eduardo Blanco
* Jorge Coscia, premi d'honor.
* Tacholas, premio d'honor.

### 2009

L'edició d'aquest any fou retransmesa per Televisión de Galicia, amb presentació de Camila Bossa i amb l'actuació especial del gaiter Carlos Núñez. Els guardonats foren:
* Xavier Villaverde
* María Bouzas
* Carlos Velo, pòstum
* José Luis Cabo, pòstum

## Notes

* ↑ Un cuarto de siglo sin Chano Piñeiro, La voz de Galicia, 22 de juny de 2020
* ↑ «Touriño reivindica a fortaleza do audiovisual na gala de entrega dos premios Chano Piñeiro», 16 decembro 2018.
* ↑ José Luis Cuerda y Amenábar reciben el Premio Chano Piñeiro, El Correo Gallego, 17 de novembre de 2006
* ↑ La Voz de Galicia. «José García y Jaime de Armiñán ganan el II Premio Chano Piñeiro», 16-12-2018.
* ↑ El Progreso de Lugo. «Los Premios Chano Piñeiro hermanan al cine gallego y argentino», 19-12-2008.
* ↑ María Bouzas e Xavier Villaverde recollerán o premio Chano Piñeiro, ABC, 22 de desembre de 2009
* ↑ María Bouzas y Xavier Villaverde, premios Chano Piñeiro, EL Progreso, 20 de desembre de 2009
# Tit Balvenci

Tit Balvenci (en llatí Titus Balventius) era un centurió romà (primi pilii) del segle i, que va participar en la guerra amb els gals d'Ambiòrix, sota el comandament de Quint Tituri Sabí l'any 54 aC. Era centurió de la primera centúria quan, en un atac d'Ambiorix, va resultar greument ferit.

## Referències

* ↑ T. Balventius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 460
# Premis David di Donatello

El premi David di Donatello és un premi cinematogràfic concedit per l'Ente David di Donatello de l'Acadèmia de Cinema Italià (Accademia del Cinema Italiano, ACI) i que porta el nom del David de Donatello, i que reconeix cada any des de 1955 les actuacions i produccions de cinema.
L'estatueta té la forma de l'escultura, en or, sobre una base de malaquita i una placa daurada amb la inscripció de la categoria, any i guanyador. L'any 2013 va ser subhastat a Sotheby's un David de Bulgari, guanyat per l'actriu Gina Lollobrigida el 1956 per la seva actuació a La dona més bonica del món.

## Història

Els primers David di Donatello es van entregar a Roma la primavera del 1955. Van ser creats pel club cultural The Open Gate per tal de reconèixer les millors pel·lícula italiana i estrangera de cada any, de manera similar a l'Oscar estatunidenc. Ja havien existit premis semblants a Itàlia durant dècades (com el Llaç de Plata), però aquests els votaven crítics de cinema i periodistes. No obstant això, els Davids han estat sempre destinats als professionals de laindústria cinematogràfica: guionistes, actors, tècnics, productors, etc.
Després de Roma, les cerimònies van tenir lloc al teatre grec de Taormina, dues vegades a Florència i finalment van tornar a Roma, sempre amb el suport del President d'Itàlia i a partir de llavors també amb la col·laboració del Departament de Polítiques Culturals de l'Ajuntament de Roma. Durant la dècada del 1950 la cerimònia es va fer diversos anys a Taormina, organitzada pel periodista i productor cinematogràfic Michael Stern.
L'organització fundadora, anomenada actualment Organització David di Donatello és plenament funcional i treballa conjuntament amb i gràcies a la contribució del Ministeri de les Arts Escèniques i el Ministeri de les Propietats i Activitats Culturals. Els presidents han estat Italo Gemini (el fundador), Eitel Monaco i Paolo Grassi; en l'actualitat està presidida per Gian Luigi Rondi, qui ha treballat amb l'organització des dels seus orígens.

## Categories

Els guardons premien les pel·lícules italianes, a excepció de les categories específicament estrangeres:
* Millor pel·lícula
* Millor pel·lícula estrangera
* Millor director estranger
* Millor actor estranger
* Millor pel·lícula europea
* Millor actor
* Millor actriu
* Millor actor secundari
* Millor actriu secundària
* Millor director
* Millor director novell
* Millor guió
* Millor productor
* Millor fotografia
* Millor música
* Millor escenari i decorat
* Millor vestuari
* Millor muntatge
* Millor so

## Referències

* ↑ Premis David di Donatello a Filmaffinity (castellà)
* ↑ «Gold and malachite 'David'» (en anglès). Sotheby.
* ↑ Premis David di Donatello a Filmitalia (anglès)

## Enllaços externs

* Premis David di Donatello - Lloc web oficial
* Premis David di Donatello Arxivat 2010-03-15 a Wayback Machine. a Internet Movie Database (anglès)
* Premis David di Donatello Arxivat 2013-12-20 a Wayback Machine. a MUBI (anglès)
* Premi David di Donatello a Youtube
# Museu Memorial de la Pau d'Hiroshima

El Museu de la Pau és un museu d'Hiroshima, Japó, situat a prop del Parc Commemoratiu de la Pau d'Hiroshima.

## Història

Fundat en el 1955, el museu, projectat per Kenzō Tange, va néixer per recordar la tragèdia ocorreguda a la ciutat d'Hiroshima deu anys abans, els Bombardejos atòmics d'Hiroshima i Nagasaki que van fer els Estats Units d'Amèrica al final de la Segona Guerra Mundial. En el gener del 2013 el responsable del museu, Koichiro Maeda, va trobar la primera foto de la deflagració atòmica a l'escola elemental Honkawa d'Hiroshima, que fins aquell moment es desconeixia.

## La mostra permanent

El museu compta amb dos edificis; l'edifici principal està dedicat a explicar com va transcórrer el dia en què va caure la bomba sobre la ciutat i les seves conseqüències. A l'anomenat edifici de l'Est, la primera planta acull una exposició sobre Hiroshima abans de l'explosió, i les plantes segona i tercera estan dedicades a contextualitzar l'era nuclear i a explicar els diversos moviments pacifistes sorgits en contra de l'armament atòmic. També hi ha un espai reservat a Sadako Sasaki, una nena víctima de les radiacions.

## Referències

* ↑ La foto original de l'atòmica sobre Hiroshima descoberta en un col·legi
* ↑ «Parc Commemoratiu de la Pau i Museu de la Pau d'Hiroshima». http://memorialdemocratic.gencat.cat/ca/espais_de_la_memoria/xarxa_espais_catalunya_cat/. Gencat. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2016. [Consulta: 8 octubre 2016].
# Àntim II

Àntim II (en grec Άνθιμος Β') va ser patriarca de Constantinoble durant uns pocs mesos de l'any 1623.
Nascut d'una família noble i rica, era una persona culta i va ser metropolità d'Adrianòpolis. El 18 de juny de 1623 va ser elegit patriarca, càrrec que va mantenir fins al 22 de setembre del mateix any.
El seu breu període de govern s'ha d'entendre dins de l'enfrontament entre el patriarca pro-calvinista Ciril Lucaris, al que recolzaven els ambaixadors holandesos i anglesos, protestants, i els seus oponents, que tenien a favor els ambaixadors francesos, austríacs i venecians, catòlics, a Constantinoble. Els catòlics van aconseguir de persuadir el Gran Visir perquè deposés Ciril Lucaris el 12 d'abril de 1623 i nomenés en el seu lloc a l'ancià Gregori d'Amasia. Els bisbes no estaven contents amb Gregori perquè no havia estat elegit canònicament pel Sant Sínode, i el 18 de juny de 1623, el Sant Sínode va deposar Gregori d'Amasia i va escollir formalment Antim II com a Patriarca de Constantinoble.
Encara que havia estat posat a la seu patriarcal pels catòlics, Àntim no va abjurar de la fe ortodoxa. Va enviar emissaris a Rodes, on temporalment s'havia exiliat Ciril Lucaris, per convèncer-lo de què es retirés al Mont Atos, sense aconseguir-ho. Lucaris, per mediació de l'ambaixador holandès, va retornar al patriarcat pagant una suma considerable, i Àntim va haver d'abdicar. Es va retirar al Mont Atos on va morir l'any 1628.

## Referències

* ↑ «Ἄνθιμος Β'» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ Vacant, Alfred (ed.). Dictionnaire de theologie catholique contenant l'expose des doctrines de la theologie catholique, leurs preuves et leur histoire, vol. 9. París: Letouzey et Ané, 1926, p. 1005-1006.
# Tit Cesi Taurí

Tit Cesi Taurí, en llatí Titus Caesius Taurinus, fou un poeta romà probablement del segle iv.
És conegut només com l'autor d'un poema en vint-i-tres línies hexàmetres titulat Votum Fortunae, i comunament Votum Fortunae Praenestinae, que es conserva al Palazzo Baronale de Praeneste i que parla del temple de la Fortuna al fòrum romà. Consta a l'Antologia llatina.

## Referències

* ↑ Taurinus, T. Caesius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 984
# Mutualitat

Una mutualitat, mútua o mutual és una entitat sense ànim de lucre constituïda sota els principis de la solidaritat i l'ajuda mútua en les quals unes persones s'uneixen voluntàriament per a tenir accés a uns serveis.
Els socis de la mutualitat, dits mutualistes, contribueixen al finançament de la institució amb una quota social. Amb el capital acumulat a través de les quotes socials dels mutualistes, la institució brinda els seus serveis a aquells socis que els necessiten.
Alguns exemples de serveis oferts avui comunament per mutualitats són les assegurances amb les mútues d'assegurances i la previsió de malalties i plans de jubilació a través de les mutualitats de previsió social o les mútues d'accidents de treball i malalties professionals, entitats que cobreixen els accidents laborals i col·laboradores de la gestió de la Seguretat Social.

## Principis

Els principis bàsics de les mutualitats són els següents:
* adhesió voluntària
* organització democràtica
* neutralitat institucional: política, religiosa, racial i gremial
* contribució d'acord amb els serveis a rebre
* capitalització social dels excedents
* educació i capacitació social i mutual
* integració per al desenvolupament.

## Història

Es conten com antecedents de les mutualitats les sunedrias i hetedrias gregues i les associacions d'estalvi i guildas medievals. Les mutualitats modernes naixen a mitjan segle xviii en Anglaterra on menuts grups de persones adquirien el compromís de suportar en comú les despeses per malaltia o soterrament dels seus membres. La Llei de Rose de 1793 va donar el primer estatut a les mutualitats. En França les societés de sécours mutuels (societats de socors mutus) es trobaven fortament establides en l'última meitat del segle xix malgrat l'oposició de l'Estat. En Alemanya la intervenció del govern i els *historicistas va propiciar que els patrons acceptaren les kassen. Les mutualitats es van estendre finalment per tot el món.
L'aparició de la seguretat social estatal va fer témer pel futur de les mutualitats, però aquestes finalment han aconseguit complementar i ampliar a aquella.

## Bibliografia

* Gran Diccionario Enciclopédico Universal. ISBN 84-7758-126-6

## Notes

* ↑ Lloc Social - Mutualisme-Principis del mutualisme

## Vegeu també

* Economia social

## Enllaços externs

* Descentralización y mutualización de los servicios "públicos", por Kevin Carson
* Mutualismo, interés, escuela austriaca y crédito gratuito, por Víctor L.
* Las ventajas de ser mutualista
* Associació Internacional de Mutualitats (anglès) (castellà) (alemany)
* Mutualismo Argentino Confederado Arxivat 2008-12-07 a Wayback Machine.
# Lodge Pole

Lodge Pole és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana. Segons el cens del 2000 tenia 100 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lodge Pole tenia 214 habitants, 59 habitatges, i 48 famílies. La densitat de població era de 6,2 habitants per km². Per races són el 2,34% blancs i el 96,73% amerindis.
Dels 59 habitatges en un 50,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,4% hi vivien parelles casades, en un 25,4% dones solteres, i en un 18,6% no eren unitats familiars. En el 16,9% dels habitatges hi vivien persones soles l'1,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 45,3% tenia menys de 18 anys, un 5,1% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 16,4% de 45 a 60 i un 6,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 24 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.607 $ i la renda mediana per família de 22.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.250 $ mentre que les dones 19.375 $. La renda per capita de la població era de 6.276 $. Aproximadament el 44% de les famílies i el 40,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lodge Pole». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lodge Pole». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Tim Ingold

Tim Ingold FBA FRSE Dr. h.c (1 de novembre de 1948) és un antropòleg britànic, i catedràtic d'Antropologia Social a la Universitat d'Aberdeen. És un dels antropòlegs més reconeguts avui dia. La seva obra, pionera en el camp de l'antropologia ecològica, planteja qüestions cabdals al voltant de la distinció entre natura i cultura, la pregunta de per què ens fa humans, la transmissió del coneixement, la nostra relació amb l'entorn o el paper de la creativitat i la tecnologia a la nostra societat. El seu últim llibre, Líneas: Una breve historia, va ser editat en castellà per Gedisa el 2015.

## Publicacions

* Ingold, T. (2015). The Life of Lines. Routledge, London.
* Ingold, T. (2013). Making: Anthropology, Archaeology, Art and Architecture. Routledge, London.
* Ingold, T. & Palsson, G. (eds.) (2013). Biosocial Becomings: Integrating Social and Biological Anthropology. Cambridge University Press, Cambridge.
* Janowski, M. & Ingold, T. (eds.) (2012). Imagining Landscapes: Past, Present and Future. Ashgate, Abingdon, UK.
* Ingold, T. (2011). Being Alive: Essays on Movement, Knowledge and Description. Routledge, London.
* Ingold, T. (2011). Redrawing Anthropology: Materials, movements, lines. Ashgate, Aldershot.
* Ingold, T. & Vergunst, J. (eds.) (2008). Ways of Walking: Ethnography and Practice on Foot. Ashgate, Aldershot.
* Ingold, T. (2007). Lines: A Brief History. Routledge, Oxon, UK.
* Hallam, E. & Ingold, T. (2007). Creativity and Cultural Improvisation. A.S.A. Monographs, vol. 44, Berg Publishers, Oxford.
* Ingold, T. (2000). The perception of the environment: essays on livelihood, dwelling and skill. London: Routledge.
* Ingold, T. (1996). Key Debates In Anthropology
* Ingold, T. (1986). Evolution and social life. Cambridge: Cambridge University Press.
* Ingold, T. (1986). The appropriation of nature: essays on human ecology and social relations. Manchester: Manchester University Press.
* Ingold T. (1980). Hunters, pastoralists and ranchers: reindeer economies and their transformations. Cambridge: Cambridge University Press.
* Ingold T. (1976). The Skolt Lapps today. Cambridge: Cambridge University Press.

## Referències

* ↑ «Key Debates in Anthropology» (PDF). Tim Ingold. [Consulta: 7 gener 2016].
# Xeremétievo

Xeremétievo (en rus: Шереметьево) és un poble del krai de Khabàrovsk, a Rússia, que el 2018 tenia 568 habitants. Pertany al districte rural de Viàzemski.

## Referències

* ↑ Официальный сайт Вяземского района Хабаровского края. Arxivat 2009-06-30 a Wayback Machine.
# Xerez Fútbol Club

El Xerez Fútbol Club fou un club de futbol de la ciutat de Jerez de la Frontera, a Andalusia.
Va ser fundat el 1907 (o 1911, segons altres fonts) amb el nom de Xerez Football Club per Sir Thomas Spencer Reiman, un treballador de l'empresa William's & Humbert. L'arribada del professionalisme als anys vint provocà la desaparició del club. El 1932 es refundà amb el nom Jerez Fútbol Club. El 4 de juny de 1942 es constituí el Club Deportivo Jerez, que es convertí en filial del Xerez FC. El club jugà moltes temporades a segona divisió, però el 26 d'agosto de 1946, els deutes econòmics provocaren la seva desaparició. El que era club filial, el C.D. Jerez, es desvinculà del club desaparegut esdevenint primer equip de la ciutat.
Evolució dels principals clubs a Jerez de la Frontera:
* Xerez Fútbol Club (1907-1932) → Jerez Club de Fútbol (1933-1946)
* Club Deportivo Jerez (1942-1947) → Jerez Club Deportivo (1947-1963) → Xerez Club Deportivo (1963-)
* Juventud Jerez Industrial Club de Fútbol (1950-1956) → Jerez Industrial Club de Fútbol (1956-)
* Xerez Deportivo FC (2013-)

## Referències

* ↑ «Historia del balompié en Jerez (II): nacimiento y desarrollo de los primeros clubes de fútbol». Arxivat de l'original el 2019-12-27. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ Romero Tarrío, Rafael (2006). Historia del Fútbol en Jerez. Jerez de la Frontera: Editorial AE S.L. ISBN 84-934614-4-X
* ↑ Molina Barrios, Ramón (1997). Historias Xerecistas. Jerez de la Frontera: Xerez C.D. S.A.D./Imprenta Al-Andalus. ISBN 84-605-6421-5
* ↑ Romero Tarrío, Rafael (2008). Historia oficial del Xerez C.D. Jerez: Editorial AE.
* ↑ Jerez Industrial a La Futbolteca
* ↑ Xerez Deportivo a La Futbolteca