OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luci (sèrie de televisió)

Luci és una comèdia de situació emesa per Televisión de Galicia des d'abril de 2014 (amb un episodi pilot en 2013 amb una audiència del 12,4 %). El gener de 2015 es va estrenar una segona temporada de 22 episodis.

## Argument

Ambientada a la Corunya actual, explica la història d'una dona gallega, de quasi quaranta anys, amb una hipoteca, separada, mare d'un nen, treballadora del servei de manteniment de jardins i parcs, que cada nit parla per telèfon amb la seva germana.

## Repartiment

* Nuncy Valcárcel - Luci, protagonista.
* Eva Fernández - Sole, germana petita de Luci.
* Darío Loureiro - Hadrián, fill de Luci.
* Santi Prego - Berto, exmarit de Luci.
* Déborah Vukusic - Mon, xicota de l'exmarit.

## Temporades
### Primera tempada (13 episodis)

| # | Títol | Data d'emissió |
| 01 | "De relax con mamá" | 27 d'abril de 2014 |
| 02 | "Vandalismo" | 4 de maig de 2014 |
| 03 | "Algo no motor" | 11 de maig de 2014 |
| 04 | "Regalos dobres" | 15 de maig de 2014 |
| 05 | "Pequeno drama no portal" | 25 de maig de 2014 |
| 06 | "O novo xefe" | 1 de juny de 2014 |
| 07 | "O profe tenme manía" | 8 de juny de 2014 |
| 08 | "Luci ligando" | 15 de juny de 2014 |
| 09 | "Segundas oportunidades" | 22 de juny de 2014 |
| 10 | "Luci no ximnasio" | 29 de juny de 2014 |
| 11 | "Unha verdade incómoda" | 06 de juliol de 2014 |
| 12 | "Que lle pasa a Hadrián?" | 13 de juliol de 2014 |
| 13 | "Anxos con coliflor" | 20 de juliol de 2014 |

### Segona temporada

| # | Títol | Data d'emissió |
| 14 | "En horas baixas" | 20 de gener de 2015 |
| 15 | "Moha" | 27 de gener de 2015 |
| 16 | "Hipoteca" | 3 de febrer de 2015 |
| 17 | "San Xoán" | 10 de febrer de 2015 |

## Guardons
### Premis Mestre Mateo

| Any | Categoria | Receptor | Resultat |
| 2013 | Millor director | Jorge Coira | Nominat |
| 2013 | Millor actriu | Nuncy Valcárcel | Nominada |
| 2013 | Millor guió | Pepe Coira, Araceli Gonda i Jorge Coira | Nominats |
| 2013 | Millor sèrie de televisió | Portocabo i TVG | Nominat |
| 2013 | Millor so | Juan Gay | Nominat |
| 2013 | Millor maquillatge i perruqueria | Natalia Arcay | Nominada |
| 2013 | Millor disseny de vestuari | Saturna | Nominada |

## Referències

* ↑ TVG estrena el piloto de 'Luci', una apuesta por el género de la single camera sitcom, FormulaTV, 8 de febrer de 2013
* ↑ Portocabo comienza la grabación de 'Luci', una nueva comedia realista para la televisión gallega, Ecoteuve, 9 d'octubre de 2013
* ↑ TVG estrena la segunda temporada de "Luci", Boomerang TV 9 de gener de 2015
* ↑ "Luci duerme en Sada y trabaja en A Coruña" La Opinión Coruña, 16/3/2012 (castellà)
# Luci Afrani (poeta)

Luci Afrani (llatí: Lucius Afranius) va ser un poeta còmic romà que va viure a principis del segle i aC. Formava part de la gens Afrània, una família d'origen plebeu.
Les seves comèdies descrivien les maneres i costums romanes (Comoediae togatae) i sovint de les classes baixes (Comoediae tabernariae). Sovint feia referència a amors vergonyosos que segons Quintilià eren només una manifestació de la conducta d'Afrani.
Va escriure un gran nombre de comèdies que reflectien la vida romana amb molta precisió. Imitava l'estil de Titini, i segons Macrobi, s'havia inspirat en Menandre per alguns dels seus temes. Les seves obres van ser molt populars i alabades pels escriptors antics, i a més de Quintilià, que l'elogia a pesar del seu vocabulari, en parlen bé Aulus Gel·li, Horaci i Ciceró, i durant l'imperi no només es llegien sinó que es representaven. Sembla que van estar en vigència per segles, fins al segle iv.
De les 77 comèdies que va escriure ens en resten uns 600 fragments i els títols d'unes quaranta obres.

## Referències

* ↑ Smith, William. Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. 1, 1870, p. 55. «Afranius, Lucius (1)»
# Marincho

Marincho és un centre poblat de l'Uruguai, ubicat al nord del departament de Flores. Té una població aproximada de 150 habitants, segons les dades del cens del 2004.
Es troba a 92 metres sobre el nivell del mar.

## Referències

* 1 2 (anglès) Mapa, localització, clima i altres dades
# Línia Ripoll-Puigcerdà

Mapa línia Ripoll-Puigcerdà :
La línia Ripoll-Puigcerdà o Ferrocarril Transpirinenc és una línia de ferrocarril catalana propietat de l'Administrador d'Infraestructures Ferroviàries (Adif) que connecta Ripoll amb Puigcerdà i la Tor de Querol travessant la vall de Ribes. La línia comença a l'antiga bifurcació de la línia de Sant Joan de les Abadesses i acaba a la Tor de Querol, poc després de creuar la frontera hispanofrancesa.
La línia és d'ample ibèric i via única i els serveis que transcorren per la línia són de rodalia o regionals cadenciats.

## Característiques generals
### Serveis ferroviaris

Actualment circulen per aquesta línia serveis de rodalia de Rodalies de Catalunya, en concret la línia R3 que connecta l'Hospitalet de Llobregat amb Vic amb serveis de rodalia i Puigcerdà o la Tor de Querol amb serveis de regionals cadenciats, sota la mateixa denominació R3.
Serveis que transcorren per la línia :
| Servei | Terminal servei | Inici línia | Fi línia | Terminal servei |
| | l'Hospitalet de Llobregat | Ripoll | França | la Tor de Querol |
| Es marca l'inici i principi de la línia i la terminal del servei, fora o dins de la línia. |||||

## Història

A diferència de la línia de Sant Joan que va néixer per transportar carbó, la línia de Puigcerdà era una línia internacional a l'enllaçar a Puigcerdà i la Tor amb la xarxa francesa de ferrocarrils, fins i tot es va plantejar la conversió de la línia a ample internacional. Tot i que hi ha un ramal d'ample internacional fins a l'estació de Puigcerdà, aquest no es fa servir i la connexió amb la xarxa francesa actualment sempre és a la Tor de Querol.
L'important desnivell d'aquesta línia ferroviària va requerir la construcció exclusiva d'una sèrie de locomotores, la 1000, tan bon punt es va electrificar, el 1929.
No va ser fins a l'any 1922 que es va inaugurar la línea del ferrocarril, amb diversos trams construïts per l'empresa Cubiertas y Tejados, fundada el 1916 pel Víctor Messa Arnau, que tenia arrels cerdanes.
La connexió entre Puigcerdà i l'estació de La Tor de Querol-Enveitg no es realitzà fins al 1929. Juntament amb la internacionalització de la línia, s'hi dugueren a terme els treballs d'electrificació, la qual cosa permeté la comunicació de viatgers i l'augment de transaccions comercials entre ambdós països. Així doncs, l'estació de La Tor de Querol es convertí en una estació on es reuneixen tres amples de via diferents: l'ample ibèric, l'ample internacional i el tercer raïl, inspirat en el metro de París.
Línies de ferrocarril a Catalunya :
1.668 mm :
1.435 mm :
Ample estret :
Altres :
Vegeu Història del ferrocarril a Catalunya i Xarxa ferroviària de Catalunya :

## Referències

* ↑ Domènech i Surinyach, Jordi. El ferrocarril Transpirinenc. Evolució i propostes de futur (Tesi). Universitat Politècnica de Catalunya, 2015-10.
* ↑ Casas, Jordi. «En línia recta fins a Tolosa i París - 07 juny 2021», 08-09-2021. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ Gay, Josep Víctor «Ripoll-Puigcerdà, un futur incert». Revista de Girona, novembre-desembre 1997, pàg. 16-17.
# María Rodriguez

María Rodriguez (1080 - 1105) fou comtessa consort de Barcelona (1098-1105) pel seu matrimoni amb Ramon Berenguer III. Era filla de Rodrigo Díaz de Vivar, anomenat El Cid Campeador, i de Ximena d'Oviedo.

## Núpcies i descendents

Es creia que va casar en primeres núpcies el 1098 amb l'infant Pere d'Aragó, fill del rei Pere I d'Aragó i Agnès d'Aquitània, però aquesta teoria està superada pels estudiosos medievalistes
El 1104 es casà amb el comte de Barcelona, Ramon Berenguer III, rebent en dot l'espasa Tisó, l'antiga espasa dels primers comtes d'Urgell que Berenguer Ramon II va perdre a la batalla de Tébar. D'aquest matrimoni en nasqueren dues filles:
* la infanta Maria de Barcelona, casada amb Bernat III de Besalú
* la infanta Ximena d'Osona (1105-?), comtessa d'Osona, casada el 1107 amb Bernat III de Besalú, i el 1117 amb Roger III de Foix.

## Referències

* ↑ Cingolani, Stefano Maria. Jaume I, història i mite d'un rei.
* ↑ Cantar de Mio Cid (edició d'Alberto Montaner). Barcelona: Crítica, 1993 (castellà)
* Sobre la data del seu casament: Ian Michael, La imagen del Cid en la historia, la literatura y la leyenda, conferència pronunciada a la Biblioteca Nacional de España, el 17 de maig de 2007. [Consulta: 29-11-2009] Disponible en DOC Arxivat 2012-12-09 at Archive.is.
# María Pilar Sol Cortés

María Pilar Sol Cortés (Alacant, 27 de desembre de 1966) és una advocada i política valenciana, diputada a les Corts Valencianes en la VIII legislatura.

## Biografia

El seu pare fou alcalde d'Aigües durant el franquisme. Llicenciada en dret, de 1991 a 2992 va exercir com a lletrada especialitzada en dret civil i dret mercantil. En 2002 va ingressar com a funcionària tècnica de l'administració general a l'ajuntament d'Alacant. Militant del Partido Popular, a les eleccions municipals espanyoles de 2003 i 2003 fou elegida alcaldessa de l'ajuntament d'Aigües.
En desembre de 2011 va substituir en el seu escó Eva Ortiz Vilella, escollida diputada a les eleccions a les Corts Valencianes de 2011 i que renuncià al seu escó per tal d'ocupar-ne un altre al Parlament Europeu.
Durant el seu mandat ha assolit certa notorietat per les seves declaracions polèmiques, com que els aturats es compren amb les ajudes teles de plasma, de les que més tard demanà disculpes a twitter i per les que ha manifestat haver rebut amenaces.

## Referències

* ↑ Pilar Sol: "La Administración necesita una limpieza enorme, que acumula polvo desde la época de Felipe González", a Valencia Plaza
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 24 agost 2015].
* ↑ Pilar Sol Cortés (PP): "los parados se compran con las ayudas teles de plasma" y otras perlas a Youtube
* ↑ Pilar Sol, diputada del PP: "Muchas familias con necesidad se compran teles de plasma", 20Minutos, 27 de novembre de 2012
* ↑ La diputada Pilar Sol recibe amenazas tras sus frases sobre las TV y el subsidio, Diario Información, 29 de novembre de 2012
# Madieer

Madieer (xinès simplificat: 马迭尔, pinyin: Mǎdiéěr, literalment 'Modern') és una marca de gelats xinesa, originària de la ciutat de Harbin. Fou creada per Joseph Kaspé, creador també de l'Hotel Modern a la mateixa ciutat.
El gelat Madieer es crea el 1906, esdevenint un símbol de la ciutat de Harbin. Té diverses botigues a la seua ciutat d'origen, així com a d'altres ciutats xineses, com Beijing. El preu d'un gelat de pal és de 5 yuans per al sabor bàsic, i 10 ó 15 per a sabors més sofisticats.

## Referències

* ↑ «zh:马迭尔进京布局意在全国市场» (en xinès). 贺陈慧. 高端旅游周刊, 31-07-2014. Arxivat de l'original el 18 December 2014. [Consulta: 21 novembre 2014].
* ↑ «A popular ice cream bar tells a story of China's history with Russia» (en anglès), 12-04-2023. [Consulta: 20 abril 2023].
* ↑ 王远贺. 哈尔滨/: 天鹅城 (en xinès). 五洲传播出版社, 2000. ISBN 978-7-80113-785-2.
* 1 2 3 «A Taste of Harbin in Beijing: Madieer's Ice Cream Bars». [Consulta: 20 abril 2023].
* ↑ «Diarios de viaje: Harbin». CGTN. [Consulta: 20 abril 2023].
# Maria Antonieta Júdice Barbosa

Maria Antonieta Júdice Barbosa (Sâo Bartolomeu de Messines, 14 de novembre de 1924 - 1960), fou una escriptora portuguesa.
Va nàixer el 14 de novembre de 1924, a Sâo Bartolomeu de Messines. Maria Antonieta Júdice Barbosa tingué una curta carrera literària, i només pogué escriure algunes obres. El 1961, un any després de morir, se li publicà pòstum el seu poemari La Veu i el somni... i altres escrits. Va morir el 1960, durant un part, quan tenia 35 anys d'edat.(2) Deixà vidu el periodista Francisco Cota.(2)
L'any següent a la seua mort, va ser homenatjada a Sâo Bartolomeu de Messines.(3) Li fou col·locada una placa commemorativa a la façana de la casa on va nàixer, classificada com a Monument d'Interés Municipal el 2010.(2) El seu nom també fou inscrit en un carrer de Sâo Bartolomeu de Messines. El 2008, se li publicà l'obra La veu i el somni... i altres escrits, en la commemoració dels setanta-cinc anys del naixement de la poeta, amb coordinació de João Vasco Reys. Aquesta obra va ser presentada per la Casa Museu João de Déu, en Són Bartolomeu de Messines.

## Referències

* ↑ «Casa da Poetisa Júdice Barbosa». SIPA - Sistema de Informação para o Património Arquitectónico. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «Casa da Poetisa Júdice Barbosa». Direcção-Geral do Património Cultural. [Consulta: l'1 maig 2019].
* ↑ NETO, Teodomiro. «Mulheres da Minha Terra – Mulheres Ausentes». Terra Ruiva. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «São Bartolomeu de Messines». Câmara Municipal de Silves. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «A voz e o sonho... e outros escritos». Sistema Integrado de Gestão de Bibliotecas. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «Casa-Museu João de Deus comemora 17 anos com recital de canto e piano e muitos projetos». Sul Informação. [Consulta: 1r maig 2019].
# Massimo Costa

Massimo Costa (Roma, 2 de juny de 1951 – 30 de gener de 2004) ha estat un director de cinema italià.

## Biografia

Fill de Mario Costa, va debutar com a director l'any 1980, comissariant especials musicals i programes de televisió per a Rai i Videomusic fins al 1988. El 1989 i el 1990 es va ocupar del Festival Internacional de Folklore d'Agrigent. Va debutar com a director de llargmetratges l'any 1989 amb Voglia di rock, amb Antonella Ponziani i Karl Zinny, presentada als Festivals de Cinema de Locarno i de València. El 1991 va dirigir l'espectacle de teatre Bar Universal 24 ore su 24 i l'any següent va posar en escena Ma l'amor mio non muore, una peça en tres actes de Claudio Lizza. Entre altres espectacles de teatre dirigeix La regina gioca con il re (1994, amb Marina Tagliaferri i Luca Lazzareschi) i Morì di profilo, (1995, amb Alessandra Acciai i Marina Tagliaferro). i al Noir al Festival de Courmayeur. El 2001 va dirigir La repubblica di San Gennaro amb Aldo Giuffré i Lucrezia Lante della Rovere. Va morir als 52 anys en un hospital romà on feia uns dies que estava hospitalitzat esperant un trasplantament.

## Filmografia

* 1988: Voglia di rock
* 1999: Vuoti a perdere
* 2003: La repubblica di San Gennaro

## Referències

* ↑ Roberto Poppi: Dizionario del cinema italiano, I registi, Gremese 2002, p. 123
* ↑ «E' morto Massimo Costa». trovacinema.repubblica.it, 30-01-2004. Arxivat de l'original el 2017-08-06. [Consulta: 7 setembre 2023].
# Marquesat de la Casa Desbrull

El Marquesat de la Casa Desbrull és un títol nobiliari concedit per reial cèdula de 17 d'octubre de 1820 a Antoni Desbrull i Boïl d'Arenós com a canvi de denominació de l'antic Marquesat de Vilafranca de Santmartí. Aquest títol havia estat concedit el 1708 per l'arxiduc Carles a Francesc Sureda de Santmartí i Safortesa, de la casa de Sureda de Santmartí, sobre les seves terres a Sant Martí de Lanzell (Vilafranca), en agraïment al seu suport, i arran de la derrota austriacista el 1715 fou cancel·lat. Però per reial cèdula de 25 de novembre de 1760, en virtut dels pactes estipulats al Tractat de 1725, el títol fou rehabilitat per Carles III de Borbó a favor del seu fill Salvador Sureda de Santmartí i Cotoner. A la mort sense descendència del seu fill Marià el 1805 el succeí el germà d'Isabel Desbrull, cunyat i oncle del segon i tercer marquesos: Antoni Desbrull i Boïl d'Arenós, que el 1820 rebé el canvi de nom al marquesat i passà a ser Marquès de la Casa Desbrull.
A la mort sense descendència de Josep Manuel Desbrull i Boïl d'Arenós el 1835, la seva hereva testamentària rebutjà la designació, i el títol fou suprimit per reial orde el 15 d'agost de 1846. Però per reial orde de 23 de juliol de 1910 el títol fou restaurat per Alfons XIII a favor de Josep Francesc de Villalonga i Zaforteza, fill de Catalina Safortesa la Gran Cristiana i Marià Villalonga i de Togores, nét de Josepa Desbrull, germana dels dos darrers marquesos. Actualment el Marquès de la Casa Desbrull és Nicolau de Villalonga i Villalonga, besnét de Josep Francesc.

## Marquesos de la Casa Desbrull

Aquesta és la llista de marquesos.
| | Titular | Parentiu | Període |
| Marquesos de Vilafranca de Santmartí ||||
| I | Francesc Sureda de Santmartí i Safortesa | - | 1708-1714 |
| Títol suspès i posteriorment rehabilitat per Carles III ||||
| II | Salvador Sureda de Santmartí i Cotoner | Fill de l'anterior | 1760-1793 |
| III | Marià Salvador Sureda de Santmartí i Desbrull | Fill de l'anterior | 1793-1805 |
| IV | Antoni Desbrull i Boïl d'Arenós | Oncle de l'anterior | 1805-1820 |
| Marquesos de la Casa Desbrull (canvi de denominació) ||||
| I | Antoni Desbrull i Boïl d'Arenós | Continua l'anterior | 1820-1827 |
| II | Josep Manuel Desbrull i Boïl d'Arenós | Germà de l'anterior | 1827-1835 |
| Títol suspès i posteriorment rehabilitat per Alfons XIII ||||
| III | Josep Francesc de Villalonga i Zaforteza | Besnét d'una germana dels anteriors | 1910-1927 |
| IV | Nicolau de Villalonga i Cotoner | Fill de l'anterior | 1927-1956 |
| V | Ferran de Villalonga i Truyols | Fill de l'anterior | 1956-2018 |
| VI | Nicolau de Villalonga i Villalonga | | 2018- |

## Referències

* 1 2 3 Vidal i de Barnola, Lluís Alfonso «Títols nobiliaris de Mallorca (II)». Paratge, 3-4, 1993, pàg. 91-92 [Consulta: 10 gener 2022].
* ↑ Bover, Joaquim Maria. Noticias histórico-topográficas de la isla de Mallorca. Palma: Impremta Guasp, 1836, p. 118 [Consulta: 10 gener 2022].
# Mecynarcha

Mecynarcha és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Mecynarcha apicalis, que es troba al Brasil (Baix Amazones).

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 7 abril 2019].
* ↑ Proc. Zool. Soc. London 1899: 224
# Mecysmauchenius

Mecysmauchenius és un gènere d'aranyes araneomorfes de la família dels mecismauquènids (Mecysmaucheniidae). Fou descrit per primera vegada l'any 1884 per Eugène Simon. Les espècies d'aquest gènere es troben a l'Argentina, Xile i les illes Malvines.

## Taxonomia

Segons el World Spider Catalog amb data de desembre de 2018 conté 17 espècies.
* Mecysmauchenius canan Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius chacamo Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius chapo Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius chepu Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius chincay Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius eden Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius fernandez Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius gertschi Zapfe, 1960
* Mecysmauchenius newtoni Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius osorno Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius platnicki Grismado & Ramírez, 2005
* Mecysmauchenius puyehue Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius segmentatus Simon, 1884 (espècie tipus)
* Mecysmauchenius termas Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius thayerae Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius victoria Forster & Platnick, 1984
* Mecysmauchenius villarrica Forster & Platnick, 1984

## Referències

* 1 2 3 (anglès) World Spider Catalog: Mecysmauchenius Simon, 1884 en la família Mecysmaucheniidae +base de dades
* 1 2 3 Simon, E. (1884r). Note complémentaire sur la famille des Archaeidae. Annali del Museo Civico di Storia Naturale di Genova 20: 373-380.
# Maria Lluïsa Berasategui Dolcet

Maria Lluïsa Berasategui Dolcet (Barcelona, 29 de gener de 1949) és una bibliotecària catalana.

## Trajectòria

L'any 1975 ingressà a l'INEFC Barcelona, on s'encarregà de crear la biblioteca de l'Institut. Anys més tard, el 1982, per encàrrec de la mateixa Direcció General de l'Esport de la Generalitat de Catalunya constituí la Biblioteca de l'Esport, una institució que tenia com a finalitat formar una biblioteca de recerca de temàtica esportiva. L'any 1999 a través d'una col·laboració amb la Universitat Carles III de Madrid s'ocupà de la identificació i la localització de llibres catalans antics de temàtica esportiva, i el 2007 realitzà un estudi sobre la bibliografia de les publicacions periòdiques esportives catalanes impreses a Barcelona entre els anys 1856 i 1975. Entre els anys 2003 i 2009 ocupà el càrrec de secretària executiva de l'Associació Internacional d'Informació i Documentació Esportiva, en anglès International Association for Sports Information (IASI). Durant la seva trajectòria professional ha publicat llibres i també diversos articles, tots ells relacionats amb la documentació esportiva. L'any 2003 va coordinar la col·lecció “Textos de Cultura i Esport” editada per la Secretaria General de l'Esport de la Generalitat de Catalunya.

## Publicacions
### Llibres

* L'esport s'anuncia. 1912-2002, escrit conjuntament amb Francesc Fontbona i Carles Santacana (2003)

### Articles de revistes

* "Nuestros primeros cincuenta años". Apunts: Medicina de l'esport, Vol. 49, Núm. 181, 2014, pàgs. 1-2.
* "Fonts bibliogràfiques per a l'estudi de l'educació física i l'esport a Catalunya (1856-1975)". Temps d'Educació, Núm 35, 2008, pàgs. 169-196.
* "M. del Carmen Rivé: Del deporte a la biblioteca. de la biblioteca al deporte". Apunts: Educación física y deportes, Núm. 63, 2001, pàgs. 105-107.
* "Datos para la historia de la prensa deportiva en Cataluña". Revista general de información y documentación, Vol. 10, Núm. 1, 2000, pàgs. 153-169.
* "El recuerdo de una exposición: en memoria de Helena Blanco". Apunts: Medicina de l'esport, Vol. 34, Núm. 131, 1999, pàgs. 44-46.
* "Amadeu Llaverias, gimnasta y bibliófilo". Apunts: Educación física y deportes, Núm. 53, 1998 (Exemplar dedicat a: Psicologia del temps aplicat a l'activitat física i l'esport), pàgs. 98-102.
* La colección de carteles de la biblioteca de l'esport". Apunts: Educación física y deportes, Núm. 48, 1997, pàgs. 116-124.

## Referències

* 1 2 3 «Maria Lluïsa Berasategui Dolcet». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «María Luisa Berasategui Dolcet». Dialnet. [Consulta: 17 març 2020].
# Maria Lluïsa Carlota de Borbó

Maria Lluïsa Carlota Juliana Teresa de Borbó i de Borbó-Parma (San Ildefonso, 11 de setembre de 1777 - 2 de juliol de 1782) va ser infanta d'Espanya, segona filla de Carles IV, morta en la infància.
Nascuda al Palau Reial de La Granja de San Ildefonso l'11 de setembre de 1777, va ser la segona filla de Carles IV d'Espanya i de la seva esposa, Maria Lluïsa de Borbó-Parma, quan aquests encara eren prínceps d'Astúries. Amb motiu del naixement la Diputació del regne va demanar assistir a l'anunci del pròxim naixement de la infanta a la cort, mentre que un cop nascuda i va ser presentada amb la presència dels ambaixadors de França i de Nàpols, governades per la mateixa dinastia.
Durant la seva curta vida va tenir dues dides per a la criança, a més d'hostessa, tres dames de cambra i una mossa d'excusat. Malgrat tota la cura que es va tenir amb l'infant, va morir a San Ildefonso el 2 de juliol de 1782, poc abans de complir els cinc anys. El seu cos va ser traslladat al monestir de San Lorenzo de El Escorial el 5 de juliol, i reposa al Panteó d'Infants.

## Referències

* ↑ Robles do Campo, Carlos «Los infantes de España bajo la Ley Sálica». Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, vol. 10, 2007, pàg. 330. Arxivat de l'original el 2022-10-05 [Consulta: 27 gener 2022].
* 1 2 Mateos Sáinz de Medrano, Ricardo. «María Luisa Carlota Juliana Teresa de Borbón y Borbón» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 27 gener 2022].
* ↑ Quevedo, José. Historia del Real Monasterio de San Lorenzo, llamado comúnmente del Escorial, desde su origen y fundación hasta fin del año de 1848 (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Mellado, 1849, p. 369.
* ↑ Breñosa, Rafael; Castellarnau, Joaquín María de. Guía y descripción del Real Sitio de San Ildefonso (en castellà). Madrid: Sucesores de Rivadeneyra, 1884, p. 145.