OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ik Kil

Ik Kil és un cenote mexicà, una mena de piscina natural sobre el sòl formada per aigües subterrànies i d'aqüífers. Està situat a la península de Yucatán, a prop de les ruïnes de Chichén Itzá i dins del mateix parc arqueològic. És d'accés públic i és possible banyar-s'hi. Als cenotes els maies acostumaven a fer-hi sacrificis d'éssers humans. El cenote Ik Kil és anomenat "Cenote Sagrat blau".

## Red Bull Cliff Diving World Series

El 6 de juny del 2010 es va celebrar en aquest cenote del Yucatán una parada del circuit Red Bull Cliff Diving World Series. Aquesta competició consisteix en salts acrobàtics de trampolí des d'alçades entre 23 metres i 28. Va ser la primera vegada que es va realitzar a Mèxic i va guanyar el saltador anglès Gary Hunt. S'hi va tornar a repetir el 10 d'abril del 2011 i el 18 d'octubre del 2014 essent els guanyadors el colombià Orlando Duque i el britànic Gary Hunt respectivament.

## Notes i referències

* ↑ «Red Bull Cliff Diving World Series al Yucatán» (en anglès). Daily Mail. [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ «Resultats de les Red Bull Cliff Diving World Series 2010» (en castellà). [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ «Red Bull Cliff Diving al Yucatán» (en castellà). [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ «Resultats de les Red Bull Cliff Diving World Series» (en castellà). [Consulta: 28 desembre 2016].
# Tatárjárás

La invasió tàrtara (Tatárjárás en magyar nyelv o Tartar Invasion en anglès) és una pel·lícula hongaresa de 1917 dirigida per Michael Curtiz.
# Tendència

«Tendència» té aquests significats:
* Tendència o moda
* Tendència (borsa), període on els preus pugen o baixen
* Tendència estadística
* Corrent d'una determinada ideologia dins un grup social
# Ferrotiquita

La ferrotiquita és un mineral de la classe dels carbonats que pertany al grup de la northupita. Mitjançant el prefix "ferro-" del llatí ferrum (ferro) el seu nom fa al·lusió a la dominància de ferro en la seva composició en relació amb la tiquita, amb la qual forma una sèrie de solució sòlida, en la qual la substitució gradual del ferro per magnesi va donant els diferents minerals de la sèrie.

## Característiques

La ferrotiquita és un carbonat de sodi i ferro fórmula química Na₆Fe2+ 2(CO₃)₄(SO₄). A més dels elements de la seva fórmula sol portar impureses de manganès i magnesi. Cristal·litza en el cúbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la ferrotiquita pertany a «05.BF - Carbonats amb anions addicionals, sense H₂O, amb (Cl), SO₄, PO₄, TeO₃» juntament amb els següents minerals: manganotiquita, northupita, tiquita, bonshtedtita, bradleyita, crawfordita, sidorenkita, daqingshanita-(Ce), reederita-(Y), mineevita-(Y), brianyoungita, filolitita, leadhil·lita, macphersonita i susannita.

## Formació i jaciments

La ferrotiquita és un constituent rar d'un filó tallant ijolita-urtita en un complex de roca ígnia alcalina que va ser descoberta en un nucli de perforació al rierol Olenii, al massís de Khibini situat a la Península de Kola (óblast de Múrmansk, Rússia). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Ferrotychite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 maig 2017].
* ↑ «Ferrotychite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 23 maig 2017].
* ↑ «Ferrotychite-Tychite Series» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 23 maig 2017].
# Procés zombi

Un procés zombi en sistemes operatius Unix i similars, (zombie process o defunct process) és un procés que ha completat la seva execució però que encara té una entrada a la taula de processos. Aquesta entrada és encara necessària per a permetre que el procés que va engegar el que ara és zombi n'obtingui l'estat d'acabament. El terme procés zombi deriva de la definició comú de zombi (una persona no-morta). Seguint amb la metàfora, el procés fill ha mort però no ha estat enterrat.
Quan un procés acaba, tota la memòria i els recursos associats amb ell són alliberats, pel que poden ésser usats per altres processos. De totes maneres, l'entrada corresponent al procés a la taula de processos segueix existint. El procés pare pot obtenir la condició de finalització del fill emprant la crida al sistema wait, moment en què s'eliminarà el procés zombi. La crida al sistema wait es pot executar des d'un codi seqüencial, però normalment s'executa en el gestor del senyal SIGCHLD, que el procés pare rep quan mor un dels seus fills.
Després d'eliminar el procés zombi de la taula de processos, el seu ID de procés i la seva entrada a la taula poden ésser reutilitzats. Però si un procés pare no cridés a wait o es produís un error, el procés zombi es quedaria a la taula de processos. Hi ha algunes situacions en què això pot resultar interessant. Per exemple, si el pare ha de crear un altre procés fill, d'aquesta manera s'asseguraria que no se li assignés el mateix ID. Com a cas especial, a Linux, si el pare ignora explícitament el senyal SIGCHLD (posa com a gestor SIG_IGN en lloc d'ignorar el senyal, tal com es fa per defecte), tota la informació de sortida dels processos fills serà descartada i no es crearan processos zombi.
Un procés zombi no és el mateix que un procés orfe. Un procés orfe és un procés que està encara en execució, però que el seu pare ha mort. En lloc de convertir-se en un procés zombi, aquest fill serà adoptat per init (ID de procés 1), que fa waits sobre els seus fills.
Els zombis poden ésser identificats a la sortida de la comanda d'Unix ps per la presència d'una "Z" a la columna STAT. Els zombis que existeixen durant més d'un breu període solen indicar una falla (un bug) al programa pare. Tal com succeeix amb altres pèrdues, la presència d'uns quants zombis no és preocupant, però pot indicar un problema que serà seriós sota grans càrregues del sistema. Donat que no hi ha memòria reservada per als processos zombis, sinó només una entrada a la taula de processos, el principal problema degut a l'existència de molts processos zombi no és l'esgotament de la memòria, sinó el que s'acabin els ID disponibles per als processos.
Per a eliminar zombis d'un sistema, es pot enviar el senyal SIGCHLD manualment al procés pare mitjançant la comanda kill. Si, tot i això, el procés pare no els enterra convenientment, caldrà eliminar el procés pare. Quan un procés perd el seu pare, init esdevé el seu nou pare. init executa periòdicament la crida al sistema wait per a enterrar qualsevol procés zombi que el tingui com a pare.
# Pascal

«Pascal» té aquests significats:
* Pascal (unitat), unitat de mesura de la pressió
* Blaise Pascal (1623 - 1662), físic, matemàtic i filòsof francès
* Pascal (llenguatge de programació), llenguatge de programació
Viccionari
# Trabucaires de Gràcia

Trabucaires de Gràcia són un grup de trabucaires de la Vila de Gràcia. El grup neix d'un grup de vilatans de diferents Colles de Sant Medir el 3 de març de 2003.
Es van estrenar en la cercavila organitzada amb motiu del centenari de l'Orfeó Gracienc el juny de 2004. Però la colla ja s'havia fundat el març de l'any anterior, impulsada per l'alcoià Ernest Solves, que després fou nomenat president d'honor de l'associació. Entremig, el 22 de febrer de 2004, s'havia presentat públicament, en ocasió del pregó de Sant Medir.
Els Trabucaires de Gràcia van vestits amb camisa de color blau cel, armilla i pantalons negres i espardenyes amb vetes també negres. A més, porten la faixa, el llaç i la barretina de color blau, com la bandera de Gràcia. I encara, a més, duen un símbol identificatiu: un escut format per tres trabucs verticals, amb violetes –que són les flors dels romeus de Sant Medir– i lliris blancs de tres puntes sobre fons blau cel. També disposen d'un estendard primordial que va ser batejat el 9 d'agost de 2009 a l'oratori de Sant Felip Neri de Gràcia.
La diada dels Trabucaires de Gràcia és al mes d'abril, dins la festa de la Revolta de Quintes. Es tracta de la recreació històrica dels fets de l'abril del 1870, quan els vilatans van saquejar l'ajuntament de la Vila de Gràcia per exigir l'abolició de les quintes. Les dates de la festa són variables, perquè depenen de la Setmana Santa. Des del 2007 els Trabucaires de Gràcia participen activament en aquesta recreació, organitzada conjuntament amb més entitats del barri. També surten per la Festa Major de Gràcia, la de Sant Medir, la Diada de les Colles de Cultura, els Foguerons de Sant Antoni i la cercavila que clou el Tradicionàrius. Des de 2004 formen part de la Coordinadora de Trabucaires Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 «Protocol Festiu de la Vila de Gràcia». Ajuntament de Barcelona (Districte de Gràcia), 03-06-2011. [Consulta: 28 desembre 2012].
* 1 2 3 «Trabucaires de Gràcia». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Ika

L'Ika és una llengua que es parla a l'estat del Delta i al d'Akwa Ibom a Nigèria. En ser una llengua igbo, es considera que els seus parlants són d'Igboland. És parlada pels ikas.
És considerada una llengua separada del subgrup de llengües igbo. La llengua es parla a la zona del centre comercial i administratiu d'Agbor. S'ha desenvolupat en una forma estàndard. A l'est i al sud d'aquesta ciutat l'ika que s'hi parla s'ha desenvolupat com més semblant a l'igbo. Segons l'ethnologue, l'any 2000 hi havia 22.800 d'ika-parlants.

## Religió i població

El 91% dels ika-parlants professen religions cristianes: el 55% són protestants, el 30% catòlics, el 15% pertanyen a esglésies independents i el 12% són evangelistes. El 9% restant són seguidors de religions tradicionals africanes.

## Referències

* 1 2 ika al joshuaproject
* 1 2 ika a l'ethnologue
* ↑ «llista de llengües d'Akwa Ibom a www.uiowa.edu». Arxivat de l'original el 2006-05-08. [Consulta: 29 gener 2013].

## Bibliografia

* Gordon, Raymond G., Jr. (ed.). «Ika». A: Ethnologue: Languages of the World. Fifteenth edition. Dallas, Tex.: SIL International, 2005.

## Enllaços externs

* ONYECHE, Joseph, 2002: The Ika community: a sociolinguistic description a: Africa&Asia nº2, pp. 44-53, Dept of Oriental and African Languages, Universitat de Göteborg. Arxivat 2015-07-31 a Wayback Machine. (anglès) vist el 30/1/2013.
* Història dels ikas a nairaland.com (anglès) vist el 30/1/2013.
* ikavoicenews.com, portal ika Arxivat 2013-06-26 a Wayback Machine. (anglès) vist el 30/1/2013.
# Tatzó d'Avall

Tatzó d'Avall (francès: Taxo d'Avall) és un poble del terme comunal d'Argelers, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
Està situat en el sector nord del terme comunal al qual pertany, a uns 3 quilòmetres al nord de la vila d'Argelers.
Conté les restes del Castell de Tatzó d'Avall i de l'església de Sant Martí i la Santa Creu de Tatzó, així com notables restes de les muralles que encerclaven la cellera de la qual nasqué el poble. El poble vell, tot i que les cases foren modernitzades en els darrers dos segles, conserva l'aspecte d'un petit poble agrícola rossellonès. Ara bé, el seu entorn ha sofert transformacions molt notables: a est i oest s'han format urbanitzacions similars a les que en els darrers cinquanta anys han anat apareixent a l'entorn dels vells pobles rossellonesos. A migdia, un gran equipament d'ensenyament ha ocupat bona part de les terres: el Liceu Christian Bourquin, estès a la partida de les Gavarretes.

## Etimologia

Apareix el 1011 com a Tazon, escrit villa Tacidone el 967, Tedzon 1128, Totzon 1200, Tazo 1102, Tatzo 1103, Tatzo 1157 (Repertori toponímic de Pere Ponsich, 1980, 26).

## Bibliografia

* Becat, Joan. «7 - Argelers». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Argelers». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ «Tatzó d'Avall en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-04-01. [Consulta: 20 març 2016].
* ↑ Lotissements, en francès.
# Tesdàlia

Tesdàlia (Teesdalia) és un gènere de plantes amb flors dins la família brassicàcia.
Comprèn 3 espècies pròpies de l'Europa mitjana i de la regió mediterrània.
Dues de les tres espècies són autòctones a la vegetació dels Països Catalans.:
* Teesdalia coronopifolia Thell.- Tesdàlia coronopifòlia
* Teesdalia nudicaulis (L.) R.Br. en W.T.Aiton- Tesdàlia nudicaule
L'altra espècie s'anomena * Teesdalia verna Bubani

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1990
# Firmo Ferrer i Casadevall

Firmo Ferrer i Casadevall (Cadaqués, 4 d'agost de 1921 - Cadaqués, 13 de juny de 2018) fou un cronista de Cadaqués, pescador, operador de cinema i botiguer. Va escriure sobre el municipi i va ser regidor a l'Ajuntament de Cadaqués del 1987 al 1991.
El 1939, amb 17 anys, es va exiliar amb la seva família a França durant la Guerra Civil gràcies al seu pare, mestre d'aixa d'ofici, que fou el president del sindicat CNT a Cadaqués i al seu oncle Manel Ferrer que fou l'alcalde.
Va ser col·laborador de la revista Sol Ixent i l'any 2010 va formar part del grup fundador del Centre d'Estudis Cadaquesencs sent el president fins a la seva mort. És autor de llibres que mostren la història, els costums i el parlar de Cadaqués, com Història d'en Justí (1983), Coses de Cadaqués (1986), Cadaqués des de l'Arxiu (1991), L'Anna dels Rabassers (1996), Topònims de Cadaqués (1999), Contraban a Portlligat (1999) i El general de Cadaqués (2006). Els seus llibres, així com els d'un altre escriptor de Cadaqués, Heribert Gispert, inclouen moltes fotografies de Joan Vehí. Va morir el 13 de juny de 2018, a l'edat de 96 anys.

## Referències

* ↑ Faixó, Marga. «Mor el cronista de Cadaqués Firmo Ferrer». Diari de Girona, 15-06-2018. [Consulta: 5 febrer 2019].
* 1 2 Aragay, Ignasi. «Els imprescindibles es moren i la vida continua... a Cadaqués». Ara, 03-05-2019. [Consulta: 16 agost 2019].
* ↑ Relats, Vicenç «En Firmo de Cadaqués». Revista de Girona, 283, 2014.
* ↑ Mora, Rosa «Memoria de Cadaqués» (en castellà). El País [Madrid], 19-07-2002. ISSN: 1134-6582.
# Puig Madrona

El Puig Madrona és un cim de 341 msnm ubicat entre els municipis del Papiol i Sant Cugat del Vallès, dins la serra de Collserola. A la part més alta hi ha una torre de vigilància d'incendis de 16 metres d'alçada, i al seu peu hi ha l'ermita de la Salut i el vèrtex geodèsic 286123001. A més es tenen coneixements d'un poblat ibèric a dalt del turó. Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ Barberà i Farràs, Josep; Sanmartí i Grego, Enric; Folch, Joaquim. Excavacions al poblat ibèric: de la Penya del Moro de Sant Just Desvern (Barcelonès) : campanyes 1974-1975 i 1977-1981. Diputació de Barcelona, Institut de Prehistòria i Arqueologia, 1982, p. 35.
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Puig Madrona i l'Ermita de la Salut
# Albertà de Brescia

Albertà de Brescia (Brescia, 1195 - c. 1251) fou un jurista i erudit italià. Especialment actiu en la seua tasca durant els anys 1226 i 1251, tot i que fou manat empresonar per Frederic II Hohenstaufen en 1238. Allà, en presó, feu els seus tractats espirituals De amore Dei et proximi et aliarum rerum et de forma vitae (Sobre l'amor de Déu i el proïsme i sobre la forma de vida).
La seua aversió a la violència, que habia vist en qantitat a causa de les continuas lluites pel poder dins dels commune, el duria a proposar formes de comunitat y d'organització que eviten les faccions i sobretot que vagen en ajut dels més pobres, causants de vegades de desordres i violències. Així, es convertirà també en un gran promotor de formes d'assistència, confraternitats i hospicis.

## Biografia

Fou jutge de Brescia, però també representà la ciutat davant de la Lliga Llombarda, i assessor del Podestà de Gènova (1243).
Els seus tractats representen una forma d'obra erudita sagrada i profana, elaborats a partir d'un conjunt de preceptes ètics d'origen bíblic, però també d'autors llatins —especialment Sèneca—, tots plens de l'esperit franciscà. Serà traslladada a la llengua vulgar en 1268 per Andrea da Grosseto i per Soffredi del Grazia en 1278.

## Obres
### Tractats

* De amore et dilectione Dei et proximi et aliarum rerum et de forma vitae (Sobre l'amor i la dilecció de Déu i del proïsme i sobre la forma de vida) (1238). (llatí)
* Ars loquendi et tacendi (Art de parlar i callar) (1245). (llatí)
* Liber consolationis et consillii (Llibre de consolacions i de consells) (1246). (llatí)

### Sermons

* Sermo Januensis (Sermó genovès) (1243). (llatí)
* Sermones quattuor (Quatre sermons) (1250). (llatí)

## Bibliografia

* André Vauchez, Comparsa e affermazione di una religiosità laica (XII secolo - inizio XIV secolo), en Storia dell'Italia religiosa, 1. L'antichità e il Medioevo, a cargo de G. De Rosa – T. Gregory – A. Vauchez, Bari 1993, 415. (italià)
* Enrico Giustacchini, Il giudice Albertano e il caso della fanciulla che sembrava in croce, Liberedizioni, Brescia, Italia, 2014. (italià)
* Enrico Giustacchini, Il giudice Albertano e il caso dell'uomo pugnalato fra le nuvole, Liberedizioni, Brescia, Italia, 2015. (italià)
* Enrico Giustacchini, Il giudice Albertano e il caso dei colori assassini, Liberedizioni, Brescia, Italia, 2016. (italià)
* Enrico Giustacchini, Il giudice Albertano e il caso della scala senza fine, Liberedizioni, Brescia, Italia, 2017. (italià)
* Enrico Giustacchini, Il giudice Albertano e il caso del giardino invisibile, Liberedizioni, Brescia, Italia, 2018. (italià)

## Enllaços externs

* Lloc web sobre Albertà de Brescia, mantingut per A. Graham (anglès)
# Tridens melanops

Tridens melanops és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Imi N'Fast

Imi N'Fast (àrab: إمي نفاست, Imī Nfāst; amazic estàndard marroquí: ⵉⵎⵉ ⵏ ⴼⴰⵙⵜ, Imi n Fast) és una comuna rural de la província de Sidi Ifni, a la regió de Guelmim-Oued Noun, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 2.456 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 22 d'octubre 2017. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Teatre de Haifa

El Teatre de Haifa (hebreu: תיאטרון חיפה‎; Teatron Haifa) és la companyia de teatre del municipi de Haifa, Israel.
Aquesta companyia de teatre va ser la primera a crear-se a nivell municipal a Israel. Va ser establerta pel llavors alcalde de Haifa Abba Hushi. Fundat en l'any 1961, el Teatre de Haifa, contracta tant a actors àrabs com a jueus, i té reputació internacional per la realització d'obres provocatives. El seu primer director va ser Yosef Milo.
La companyia realitza entre vuit a deu obres a l'any, amb una participació de més de 30.000 persones. Les obres es duen a terme en ciutats, kibutzim i pobles al llarg d'Israel, i regularment presenta obres de teatre modern en hebreu i en àrab.
La base de la companyia és el Teatre de Haifa Joseph i Rebecca Meyerhoff en el barri Hadar HaCarmel.

## Referències

* ↑ Culture and Leisure in Haifa
* ↑ Culture and Customs of Israel
* ↑ A Playwright Holds a Light To Israel's Soul
* ↑ «Haifa Foundation projects». Arxivat de l'original el 2011-07-26. [Consulta: 25 octubre 2016].

## Enllaços externs

* Teatron Haifa (hebreu)
# Festa Major de la Marina

La Festa Major de la Maria se celebra la segona quinzena de juny al barri de La Marina de Port, al districte de Sants-Montjuïc de Barcelona. La festa major del barri, anomenada popularment «les Bacanals», es fa pels volts de la festivitat de Sant Joan, que és el 24 de juny i dura tres o quatre dies. La gran majoria d'actes es fan al voltant de la plaça de la Marina, un dels centres del barri. La cultura popular hi és present en la gran quantitat d'activitats organitzada per la colla dels Diables del Port, que també s'encarreguen dels gegants de la Marina.

## Actes destacats

* Correfoc. La festa arrenca amb el correfoc, que passa pels carrers de la Marina. L'organitza la colla del barri, els Diables del Port, i sempre compten amb l'acompanyament d'alguna altra colla convidada.
* Cercavila gegantera. El matí de festa major se centra en la cercavila gegantera, presidida per en Magí i la Quimeta, els gegants de la Marina. Tot comença amb una plantada dels gegants i més peces convidades a la plaça de la Marina. A mig matí arrenca una cercavila pels carrers del barri que acaba a la mateixa plaça, amb els balls d'honor dels amfitrions.
* Flama del Canigó. La nit de Sant Joan els Diables del Port s'encarreguen de portar fins al barri el foc de la Flama del Canigó. A la plaça de la Marina, s'hi encén la tradicional foguera i després s'hi fa una revetlla amb ball, coca i cava per a tothom.
* Havaneres i correfoc infantil. La festa se sol acabar el dia de Sant Joan al vespre amb una cantada d'havaneres a la plaça de la Marina. Una mica més tard, hi arrenca el correfoc infantil, organitzat pels Diables del Port.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Festa Major de la Marina». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).