OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nematicida

Un nematicida és un tipus de plaguicida químic que s'utilitza per matar el nematodes paràsits de les plantes. Els nematicides han tendit a ser tòxics d'ampli espectre que posseeixen alta volatilitat o altres propietats que promouen la migració a través del sòl. Temik, nom comercial d'Aldicarb, o l'insecticida carbamat,comercialitzat per Bayer CropScience, és un exemple d'un nematicida comercial comunament usat. És important en la producció de patata, on s'ha utilitzat per al control de seus nematodes paràsits transmesos pel sòl. L'aldicarb és un inhibidor de la colinesterasa, que impedeix la degradació de l'acetilcolina en la sinapsi. En cas d'intoxicació greu, la víctima mor d'insuficiència respiratòria. Ja no està autoritzat per al seu ús a la Unió Europea i, l'agost de 2010, Bayer CropScience va anunciar que planeja deixar de fabricar Aldicarb l'any 2014 La seguretat de la salut humana i el medi ambient han donat lloc a la cancel·lació del registre generalitzat de diversos altres nematicides agronòmicament importants. Abans de 1985, es feia servir molt el DBCP com nematicida i fumigant. No obstant això, es va prohibir el seu ús després d'haver estat vinculat a l'esterilitat del sòl.

## Nematicides naturals

Es coneixen diversos nematicides naturals. Un d'ells està derivat del polisulfur de l'all i està aprovat el seu ús a la Unió Europea (a l'Annex 1 de 91/414) i el Regne Unit com un nematicida Un altre nematicida natural comú s'obté a partir del turtó de neem. L'exsudat de l'arrel de calèndula (Tagetes) també s'ha comprovat que té acció nematicida. Els fongs nematòfags un dels tipus de fongs carnívors, poden ser útil en el control de nematodes, com per exemple els de gènere Paecilomyces.
A més dels productes químics, es pot usar l'esterilització a vapor del sòl per tal d'eliminar els nematodes. t | El vapor sobreescalfat s'introdueix a terra, cosa que fa que gairebé tota la matèria orgànica es deteriori.

## Referències

* ↑ «Bayer CropScience plans to discontinue Aldicarb by 2014». Arxivat de l'original el 2010-09-25. [Consulta: 1r setembre 2012].
* ↑ D. J. Chitwood, “Nematicides,” in Encyclopedia of Agrochemicals (3), pp. 1104–1115, John Wiley & Sons, New York, NY, 2003; http://naldc.nal.usda.gov/download/43874/PDF Arxivat 2021-01-18 a Wayback Machine..
* ↑ S. R. Gowen, "Chemical control of nematodes: efficiency and side-effects," in Plant Nematode Problems and their Control in the Near East Region (FAO Plant Production and Protection Paper - 144), 1992; http://www.fao.org/docrep/V9978E/v9978e08.htm
* ↑ Anwar, A.; Groom, M.; Sadler-Bridge, D. «Garlic: from nature’s ancient food to nematicide». Pesticide News, 84, June, 2009, pàg. 18–20. Arxivat de l'original el 2014-03-03 [Consulta: 21 agost 2014]. Arxivat 2014-03-03 a Wayback Machine.
# Presa de Sant Maurici

La presa de Sant Maurici (a vegades mal anomenat pantà de Sant Maurici) és una presa de gravetat que amplia l'Estany de Sant Maurici per aprofitar millor la seva capacitat convertint-lo en un embassament del qual neix el riu Escrita (conca del riu Noguera Pallaresa). Està situat al municipi d'Espot a la comarca del Pallars Sobirà.
L'estany de Sant Maurici és un antic llac glacial engrandit, amb aquesta presa, situat dins el Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. És a 1.910 msnm, al fons d'un circ d'origen glacial dels que integren la regió lacustre dels Encantats. Rep les aigües dels rius i torrents de Ratera, del Portarró i de Subenuix, mentre que el seu emissari, el riu Escrita. L'estany amida uns 1.100 m de llarg per uns 200 d'ample, amb un volum d'aigua d'uns 2,3 hm³, gràcies la presa construïda per augmentar la seva capacitat.
En surt un canal de 6,2 km de llarg que aporta l'aigua a un dipòsit regulador; d'allà una canonada d'1,25 km de llarg la condueix a la Central hidroelèctrica de Sant Maurici (juntament amb l'aigua de la central de Lladres), situada vora Espot de Dalt, a la riba dreta del riu Escrita. El salt des de l'estany és de 579 m., la potència instal·lada de 15.543 kW i la producció de 35,9 a 54 MWh.
Els responsables d'obrir i tancar les comportes de la presa s'allotjaven en un edifici proper, fins que el servei s'automatitzà el 1974 . A partir d'aleshores, l'edifici es convertí en el refugi Ernest Mallafré.

## Vegeu també

* Embassaments de Catalunya

## Enllaços externs

* Els embassaments al web de l'ACA
# Hodgkinsonita

La hodgkinsonita és un mineral de la classe dels silicats. Va ser descoberta l'any 1913 a Franklin, Nova Jersey, Estats Units per H. H. Hodgkinson (1886 - 1947), de qui n'agafa el nom.

## Característiques

La hodgkinsonita és un silicat de fórmula química Zn₂Mn$^{2+}$(SiO₄)(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic en cristalls euèdrics, rabassuts, prismàtics i acabats en piràmides escarpades, també dominats per formes piramidals, de fins a 2 cm. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5 a 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hodgkinsonita pertany a «9.AE - Nesosilicats amb anions addicionals (O,OH,F,H₂O); cations en coordinació tetraèdrica [4]» juntament amb els següents minerals: beril·lita, euclasa, sverigeïta, gerstmannita, clinohedrita, stringhamita, katoptrita, yeatmanita i esferobertrandita.

## Formació i jaciments

La hodgkinsonita apareix en menes granulars massives de wil·lemita-franklinita en un depòsit de zinc metamorfosat estratiforme a Franklin, Nova Jersei, l'única àrea on ha estat trobada.
A part de la localitat tipus, en aquesta àrea també ha estat trobada al runam de mina Mill (Franklin) i a Sterling Hill (Ogdensburg).
Sol trobar-se associada amb altres minerals com: barita, wil·lemita, franklinita, tefroïta, pirocroïta, calcita, granat ric en manganès i coure natiu.

## Referències

* 1 2 «Hodgkinsonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 4 «Hodgkinsonita» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 12 octubre 2016].
# Portada/article maig 15
## Josep Maria Jujol i Gibert

Josep Maria Jujol i Gibert (Tarragona, 1879 – Barcelona, 1949) fou un arquitecte, dibuixant, dissenyador i pintor modernista català. Es va dedicar a la docència tant a l'Escola d'Arquitectura com a l'Escola del Treball, a Barcelona. Fou arquitecte municipal de Sant Joan Despí, on hi ha bona part dels habitatges que va construir.
Va ser un excel·lent aquarel·lista i dibuixant que captava i creava tot tipus d'objectes i elements complementaris com mobles, llums, ascensors. Aquest vessant, juntament amb el seu domini de l'ús dels colors, fa singular la seva obra, que sovint es troba complementant d'altres arquitectes. Les col·laboracions més conegudes, les va realitzar a les obres de Gaudí, les quals permetien recollir la llibertat en l'ús de les formes i els colors que Jujol imprimia a la seva creació.
# Sayyid Diya al-Din Tabatabai

Sayyid Diya al-Din Tabatabai (persa: سید ضیاءالدین طباطبایی) (Yedz, 1888 – Teheran, 29 d'agost de 1969) fou un home d'estat iranià.
Va néixer a Yedz però va passar la major part de la seva joventut a Xiraz rebent una educació tradicional. Va donar suport a la constitució i va publicar el diari Nida-yi Islam, favorable a la democràcia. Després va marxar a Teheran on va reunir al seu entorn un grup de reformistes anglòfils. Vers l'inici del 1920 fou enviat pel primer ministre Mirza Hasan Khan Wuthuk al-Dawla a Bakú per negociar amb el partit Musavat, antibolxevic. A la tornada va donar suport a la conspiració de Rida Khan que el 20 i 21 de febrer de 1921, amb els seus soldats de la guàrdia cosaca i alguns gendarmes nacionals, van marxar sobre Teheran i la van ocupar derrocant el govern de Sihpadar Mirza Hasan Khan. Llavors Sayyid Diya al-Din Tabatabai fou nomenat primer ministre amb un programa ambiciós de reformes i reconstrucció i la creació d'un exèrcit nacional; els terratinents que se li oposaven foren arrestats i Tabatabai va aconseguir diners de les seves famílies per finançar les reformes. Va restar primer ministre tres mesos però a l'inici de maig de 1921 es va haver d'exiliar a causa de l'oposició del xa i de la cort, els notables, els alts funcionaris i els ulemes, de manera que Rida Khan, el ministre de la guerra i home fort, el va deixar caure. Es va exiliar al Mandat Britànic de Palestina.
El 1931 va participar en el Congrés Islàmic. El 1943 va tornar a Pèrsia, ara sota control britànic i rus. Seguint la seva posició probritànica va fundar el partit de la Voluntat Nacional i fou elegit pel Majlis o Parlament. Durant el període de Mohammed Mussadeq, es va oposar a aquest i al partit Tudeh (comunista). Des de 1955 es va retirar de la política i va morir d'un atac de cor, sent enterrat a Rayy.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 24
# La Posa (Sora)

La Posa és una masia de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular amb pedres petites i poc morter als murs i teules a doble vessant. La construcció dels murs denoten diferents etapes d'ampliació. Actualment la casa està envoltada de construccions annexes que s'havien usat de pallisses o corts d'animals.

## Història

La posa fou un dels masos més rellevants de la parròquia de Sora. Els seus hereus foren, el segle xiii, batlles de Duocastella i nomenaren al mas "Hospitium", intentant ennoblir-lo. El rector de Sora, Guillem de Pausa o de Posa, d'aquest mas, passà a poder dels hospitalers el castell de Duocastella. Tenia units la masoveria de Torrents i el mas Puigsech. Actualment la casa està abandonada i mig coberta de bardisses. En una de les construccions que havien estat pallers, a la dreta de la casa s'hi està construint un habitatge.

## Referències

* 1 2 «La Posa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Manuel Belda Tortosa

Manuel Belda Tortosa (1915-1942) va ser un polític i militar valencià.

## Biografia

Va néixer a València en 1915. S'afiliaria a les Joventuts Comunistes en 1934. Després de l'esclat de la Guerra civil es va unir a les forces republicanes, passant a formar part de l'Exèrcit Popular de la República. A la fi de 1938 va ser nomenat comandant de la 23a Divisió, amb el rang de major de milícies. Al final de la contesa va marxar a l'exili junt amb altres espanyols i es va instal·lar a la Unió Soviètica. Va cursar estudis a l'Acadèmia militar Frunze. Després de l'esclat de la Segona Guerra Mundial es va unir a una unitat de guerrillers espanyols que actuava en la rereguarda alemanya, realitzant missions de sabotatge. Va morir en acció, cap a febrer de 1942.

## Referències

* 1 2 3 Encinas Moral, 2008, p. 208.
* ↑ Engel, 1999.
* ↑ Serrano, 2005, p. 174.
* 1 2 Serrano, 2005, p. 245.
* ↑ Cancio Fernández, 2011, p. 156.
* ↑ Serrano, 2005, p. 248.

## Bibliografia

* Cancio Fernández, Raúl C. Fuerzas especiales en la Guerra Civil Española: del XIV cuerpo de ejército guerrillero a las partidas requetés del Alto Tajo. Madrid: Ministerio de Defensa, 2011.
* Encinas Moral, Ángel Luis. Fuentes históricas para el estudio de la emigración española a la U.R.S.S. (1936-2007). Madrid: Exterior XXI, 2008.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Serrano, Secundino. La última gesta: los repúblicanos que vencieron a Hitler (1939-1945). Aguilar, 2005.
# Memorial Rik Van Steenbergen

El Memorial Rik Van Steenbergen és una cursa ciclista belga que es disputa a Aartselaar, Anvers. La cursa es creà el 1991 per retre homenatge a Rik Van Steenbergen, triple campió del món de ciclisme en ruta.
Des del 2005 la cursa forma part de l'UCI Europa Tour, amb una categoria 1.1.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1991 | Olaf Ludwig | Koen Vekemans | John van den Akker |
| 1992 | Patrick Deneut | Kurt Onclin | Viatxeslav Iekímov |
| 1993 | Mario Cipollini | Niko Eeckhout | Eddy Schurer |
| 1994 | Djamolidine Abdoujaparov | Jean-Pierre Heynderickx | Tom Steels |
| 1995 | Tom Steels | Eric Vanderaerden | Jacek Mickiewicz |
| 1996 | Jans Koerts | Jens Heppner | Danny Daelman |
| 1997 | Andrei Txmil | Hans de Meester | Robbie Vandaele |
| 1998 | Jan Svorada | Andrei Txmil | Peter Van Petegem |
| 1999 | Giuliano Figueras | Jeroen Blijlevens | Jo Planckaert |
| 2000 | Lars Michaelsen | Matthé Pronk | Robert Hunter |
| 2001 | Niko Eeckhout | Geert Omloop | Nicolas Jalabert |
| 2002 | Steffen Radochla | Robbie McEwen | Laurent Jalabert |
| 2003 | Niko Eeckhout | Cédric Vasseur | Johan Musseuw |
| 2004 | Tom Boonen | Niko Eeckhout | Ralf Grabsch |
| 2005 | Jean-Patrick Nazon | Wim De Vocht | Jens Renders |
| 2006 | Niko Eeckhout | Robbie McEwen | Steffen Radochla |
| 2007 | Greg Van Avermaet | Niko Eeckhout | Steven de Jongh |
| 2008 | Gert Steegmans | Stefan van Dijk | Jürgen Roelandts |
| 2009 | Niko Eeckhout | Stefan van Dijk | Steven de Jongh |
| 2010 | Michael van Staeyen | Robbie McEwen | Jürgen Roelandts |
| 2011 | Kenny van Hummel | André Greipel | Denís Galimziànov |
| 2012 | Theo Bos | Kenny van Hummel | Mark Renshaw |
| 2019 | Dries De Bondt | Jimmy Janssens | Piotr Havik |
| 2020-2021 | no disputada | no disputada | no disputada |
| 2022 | Tim Merlier | Mark Cavendish | Dylan Groenewegen |

## Referències

* ↑ Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu

## Enllaços externs

* Web oficial (neerlandès)
# Premia

* Pel topònim similar del Maresme, vegeu Premià
Premia és una comuna italiana de la província de Verbano-Cusio-Ossola a la regió del Piemont. El 2004 tenia 607 habitants. Es troba a 140 km al nord-est de Torí, prop de la frontera amb Suïssa. Situada a la vall de Formazza, forma part de l'àrea lingüística germànica, ja que una de les seves fraccions, Salecchio/Saley, és habitat pels walser. Limita amb els municipis de Baceno, Bosco Gurin (Ticino), Campo (Vallemaggia) (Ticino), Crodo, Formazza i Montecrestese.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Elio Martinetti | Llista cívica |
# Horst

Un horst, que deriva del l'alemany horst 'gep', en geografia física i geologia, és una regió elevada limitada per dues falles normals paral·leles. També s'anomena massís tectònic o pilar tectònic. És propi de règims tectònics descompressius.
Pot passar que als costats dels horst hi hagi sèries de falles normals; en aquest cas, els vessants de les muntanyes estaran formats per una successió de nivells esglaonats.
Una fossa tectònica o graben és una associació de falles que dona lloc a una regió deprimida entre dos blocs aixecats.
Un horst està format per l'extensió de l'escorça terrestre. El bloc elevat és un tros de l'escorça terrestre que generalment roman estacionari o és aixecat mentre la terra s'enfonsa per l'altre costat.
Als Països catalans trobem un sistema horst-graben al sistema format per la Serralada Prelitoral Catalana (horst), la depressió del Vallès-Penedès (graben) i la Serralada Litoral Catalana (horst), resultat de la descompressió tectònica dels Catalànids. Les muntanyes Vosges a França i la Selva Negra a Alemanya també són exemples de horsts. La paraula horst també s'aplica a la Plana de Rússia, Aràbia, Índia ai Sud-àfrica central, on el continent roman estable, amb estratificació tabular, distinta de les regions plegades com són les cadenes de muntanyes d'Euràsia.

## Els horsts i les explotació d'hidrocarburs

En moltes de les conques rift del món la gran majoria dels hidrocarburs descoberts estan associats amb horsts.

## Vegeu també

* Graben
* Altiplà

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Presó provincial (Tarragona)

La Presó provincial és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici massís, fet de pedra picada. Està estructurat com un castell, amb torrasses a cada vèrtex de la planta quadrada. Ocupa un espai molt gran que seria recuperable si es canviés el seu ús.

## Referències

* ↑ «Presó provincial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# Sant Lleïr (Sant Antoni de Vilamajor)

Sant Lleïr és una ermita de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La planta és quadrangular, la càrrega dels murs està suportada per set contraforts exteriors. A la façana hi ha una porta allindada, i sobre ella un escut episcopal del 1588. La teulada, molt gruixuda, és a dos vessants. Sota del carener, encara a la façana, hi ha un ull de bou. Davant l'ermita es poden veure unes lloses funeràries, amb inscripcions i datades. Té adossada la vella casa de l'ermità, avui en dia habilitada com a casa de segona residència. A la partió d'ambdues construccions s'aixeca una espadanya, gairebé quadrada.

## Història

El 1303 Bernat de Montrodon va fer erigir una primera capella en la qual establí un benefici. Aquesta família tingué l'ermita fins a la mort de la darrera comtessa de Llívia, a principis de segle xx, després d'aquest fet la parròquia rescatà els drets i la restaurà.
L'actual edifici és del segle xvi, possiblement del 1508 segons indiquen les visites pastorals.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Lleïr». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Kulikivka (Crimea)

* Per a altres significats, vegeu «Kulikovka».
Kulikivka (en (ucraïnès): Куликівка) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 421 habitants. Pertany al districte rural de Saki.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утверждённые приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Manuel Benedito Vives

Manuel Benedito Vives (València, 25 de desembre de 1875 - Madrid, 20 de juny de 1963), va ser un pintor valencià, perpetuador de l'escola valenciana del segle xix. Deixeble de Joaquim Sorolla a València i a Madrid, amplià la seva formació artística a Roma. Es distingí particularment pels seus retrats i pels temes anecdòtics, relacionats amb el folklorisme, aspecte força sol·licitat per la clientela del moment. Com a paisatgista, optà pels temes exòtics i pintorescs. Participà en les exposicions oficials i obtingué alguns premis. A banda de la pintura, exercí la càtedra de la seva especialitat a l'Escola Superior de Belles Arts de Madrid.

## Biografia

Va nàixer el 25 de desembre de 1875 a València. Deixeble de Joaquim Sorolla, va ingressar l'any 1888 a l'Escola de Belles Arts de Sant Carles de València, on estudià sota la direcció de Salvà i Vilà. L'any 1894 va entrar al taller de Joaquim Sorolla, i el 1896 viatjà a Madrid amb el seu mestre, on va fer il·lustracions per a La revista moderna i Blanco y Negro.
Pensionat de 1900 a 1904 en l'Acadèmia Espanyola de Belles Arts de Roma, viatjà per França, Bèlgica i els Països Baixos, fixant la seua residència a Volendam l'any 1909. Entre les seues exposicions individuals destaquen les celebrades a la Sala Amaré l'any 1907, i als Salons de Blanco y Negro el 1910. Va conrear el retrat, el bodegó, els tipus locals i el paisatge. L'any 1918 va ser nomenat Assessor Artístic de la Reial Fàbrica de Tapissos. El 1923 va ser nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran de Madrid i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València.
Va ser professor de color i composició a l'Escola de Belles Arts de San Fernando de Madrid, substituint el seu mestre Joaquim Sorolla. Posteriorment va ser nomenat director de l'Escola. El 1925 va ser nomenat Membre Corresponent de la Hispanic Society de Nova York, i vocal corresponent de l'Acadèmia Nacional de Belles Arts de Lisboa, i el 1941, president del Patronat del Museu Sorolla.

## Referències

* ↑ Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.

## Bibliografia

* Masiá, Pascual (2005). Manuel Benedito, pintor, 1875-1963: Centre del Carme, Valencia, del 5 de mayo al 24 de julio de 2005. Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana. 336 pàgs. ISBN 8-4482-4040-5.

## Enllaços externs

* Obres al Museu de Belles Arts de València
# Mark Iuliano

Mark Iuliano (Cosenza, 12 d'agost de 1973) és un exfutbolista italià, que ocupava la posició de defensa.
Hi va destacar en la seua etapa a la Juventus FC, club en el qual hi va romandre entre 1996 i 2005, tot jugant 185 partits de Série A. El gener del 2005 marxa al RCD Mallorca, de la primera divisió espanyola. Al següent gener hi retorna al seu país, per militar a la Sampdoria genovesa.
Posteriorment milita a equips més modestos com la Messina i la Ravenna Calcio, en aquest darrer després de sis mesos sense equip. Al maig de 2008 dona positiu per cocaïna en un test antidopatge realitzat en el partit contra l'AC Cesena, de la Série B, tot sent desqualificat per dos anys.

## Selecció

Iuliano ha estat internacional amb Itàlia en 19 ocasions, tot marcant un gol. Va participar en el Mundial del 2002 i a l'Eurocopa del 2000.

## Referències

* ↑ «Island move suits Iuliano». UEFA.com, 12-01-2005 [Consulta: 12 novembre 2008].
* ↑ "Cocaina, Iuliano positivo"

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
Mark Iuliano amb la selecció italiana - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Itàlia – Eurocopa 2000
1 Abbiati •
2 Ferrara •
3 P. Maldini •
4 Albertini •
5 Cannavaro •
6 Negro •
7 Di Livio •
8 Conte •
9 Inzaghi •
10 Del Piero •
11 Pessotto •
12 Toldo •
13 Nesta •
14 Di Biagio •
15 Iuliano •
16 Ambrosini •
17 Zambrotta •
18 Fiore •
19 Montella •
20 Totti •
21 Delvecchio •
22 Antonioli •
Entrenador: Zoff
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 2002
1 Buffon •
2 Panucci •
3 Maldini •
4 Coco •
5 Cannavaro •
6 Zanetti •
7 Del Piero •
8 Gattuso •
9 Inzaghi •
10 Totti •
11 Doni •
12 Abbiati •
13 Nesta •
14 Di Biagio •
15 Iuliano •
16 Di Livio •
17 Tommasi •
18 Delvecchio •
19 Zambrotta •
20 Montella •
21 Vieri •
22 Toldo •
23 Materazzi •
Entrenador: Trapattoni :
# Premi Évariste Galois

El premi Évariste Galois, instituït l'any 1962 per la Societat Catalana de Matemàtiques, reconeix treballs de recerca, bibliogràfics o d'assaig sobre matemàtiques i s'adreça a estudiants de màster i doctorat. Cal que siguin inèdits i redactats en català o anglès. Si són en anglès, cal que s'acompanyin d'un ampli resum en català.
La dotació econòmica és de 1000 € i es contemplen fins a dos accèssits, sense dotació econòmica.

## Referències

* ↑ «Évariste Galois | Societat Catalana de Matemàtiques». Societat Catalana de Matemàtiques. Arxivat de l'original el 2023-02-07. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «Institut d'Estudis Catalans: premis». [Consulta: 23 gener 2023].
# Huancavelica

* Aquest article tracta sobre la ciutat. Si cerqueu l'antic departament i actual regió, vegeu «Regió de Huancavelica».
Huancavelica és una ciutat del Perú, capital de la Regió de Huancavelica. En èpoques preincaiques, Huancavelica fou coneguda com la regió del Wancawilka, o l'indret on residien els nets dels Wankas. El nom de Huancavelica s'atribueix a una dona anomenada Bélica, ja que quan els indígenes de la zona la cridaven, ho feien dient "la Huanca Bélica".
Fou fundada el 5 d'agost de 1572 pel Virrei Francisco de Toledo amb el nom de Villa Rica de Oropesa (aquest últim, poble natal del colonialista, situat a la província de Toledo, Castella-la Manxa). En temps de la Colònia espanyola fou famosa per la Mina de Santa Bàrbara, d'on s'extreia principalment el mercuri o "azoque", mineral necessari per a la purificació de la plata, el principal mineral de les colònies espanyoles.
Actualment, és una de les ciutats amb un major índex de pobresa del país, i està ciutat en una regió força mal comunicada de la zona central dels Andes peruans.