OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Glasgow (Virgínia)

Glasgow és una població dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 1.046 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Glasgow tenia 1.046 habitants, 450 habitatges, i 296 famílies. La densitat de població era de 267,5 habitants per km².
Dels 450 habitatges en un 28,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,4% hi vivien parelles casades, en un 14% dones solteres, i en un 34,2% no eren unitats familiars. En el 30,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,9% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 25% entre 25 i 44, un 25,3% de 45 a 60 i un 18,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.819 $ i la renda mediana per família de 37.292 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.235 $ mentre que les dones 21.422 $. La renda per capita de la població era de 14.093 $. Entorn del 8,9% de les famílies i el 14,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Glasgow». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Glasgow». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# Henri Padé

Henri Padé (Abbeville, 17 de desembre de 1863 - Ais de Provença, 9 de juliol de 1953) va ser un matemàtic francès que va desenvolupar la tècnica de l'aproximant de Padé.

## Vida i obra

Padé va fer els seus estudis secundaris a la seva ciutat natal, Abbeville. Els anys 1881 i 1882 es va preparar al Lycée Saint-Louis pel seu ingrés a l'École Normale Supérieure en la qual es va matricular el 1883 i es va graduar el 1886, començant a continuació la seva carrera docent a instituts de secundària. El curs 1889-90 va anar a Alemanya per ampliar estudis a les universitats de Leipzig i Göttingen amb els professors Felix Klein i Hermann Schwarz. El 1892 va obtenir el doctorat a la universitat de la Sorbona sota la direcció de Charles Hermite.
Després de doctorar-se, Padé va donar classes al Lycée Fadherbe de Lilla fins al 1897 en que va ser nomenat professor de la universitat d'aquesta ciutat en substitució d'Émile Borel. El 1902 va passar a la universitat de Poitiers i l'any següent a la de Bordeus fins que el 1908 va deixar definitivament l'ensenyament universitari. Els anys següents va ser directors dels instituts de Besançon (1908-1917), Dijon (1917-1923) i Ais de Provença (1923-1934). Es va retirar el 1934, fixant la seva residència en aquesta ciutat en què va morir vint anys més tard.
Padé és recordat pels seus treballs sobre el avui conegut com aproximant de Padé. Dels 41 articles que havia publicat el 1908, 29 versaven sobre fraccions contínues i aproximants. En la seva tesi doctoral de 1892 discutia, precisament, les representacions aproximades d'una funció per fraccions racionals.

## Referències

* 1 2 Brezinski, 1991, p. 249.
* ↑ Aguilera-Navarro et al., 1999, p. 49.

## Bibliografia

* Aguilera-Navarro, Maria Cecília; Aguilera-Navarro, Valdir C.; Ferreira, Ricardo C.; Teramon, Neuza «Os aproximantes de Padé» (en (portuguès)). Matemática Universitária, Vol 26-27, 1999, pàg. 49-66. ISSN: 0102-8545.
* Brezinski, Claude. History of Continued Fractions and Padé Approximants (en (anglès)). Springer, 1991. ISBN 978-3-642-63488-8.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Henri Padé» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Laços de Família

Laços de Família és una telenovela brasilera produïda i emesa per Rede Globo.
Va ser emesa a les 8 del vespre, del 5 de juny del 2000 al 3 de febrer del 2001, en 209 capítols, en substitució de Terra Nostra i després va ser substituïda per Porto dos Milagres. Va ser la 59a "telenovel·la de vuit" de l'emissora. Fou escrita per Manoel Carlos, amb la col·laboració de Fausto Galvão, Maria Carolina, Vinícius Vianna i Flávia Lins e Silva, va ser dirigida per Moacyr Góes i Leandro Neri, amb la direcció general de Rogério Gomes, Marcos Schechtman i Ricardo Waddington. Va comptar amb la participació de Vera Fischer, Tony Ramos, Carolina Dieckmann, Reynaldo Gianecchini, Marieta Severo, José Mayer, Deborah Secco i Lília Cabral.

## Referències

* ↑ «Ela é carioca» (en portuguès). Folha de S. Paulo, 04-06-2000. [Consulta: 15 setembre 2011].
* ↑ «Laços de Família» (en portuguès). Teledramaturgia. [Consulta: 1r setembre 2017].
# Deliver Us from Evil

«Deliver Us from Evil» té aquests significats:

## Religió

Denominació en anglès del vers del Parenostre «deslliureu-nos de qualsevol mal».

## Cinema

* Deliver Us from Evil (pel·lícula de 1969), pel·lícula de drama canadenca
* Deliver Us from Evil (pel·lícula de 1973), pel·lícula de crim i drama televisiu estatunidenca
* Deliver Us from Evil (pel·lícula de 2006), pel·lícula documental estatunidenca sobre el sacerdot pedòfil Oliver O'Grady
* Títol en anglès de Fri os fra det onde, pel·lícula de suspens danesa de 2009 dirigida per Ole Bornedal
* Títol original de Deslliureu-nos del mal, pel·lícula de terror sobrenatural estatunidenca dirigida per Scott Derrickson
* Títol en anglès de Daman Ageseo Guhasoseo, pel·lícula d'acció coreana de 2020

## Música

* Deliver Us from Evil (àlbum de Budgie), àlbum publicat el 1982 de Budgie
* Deliver Us from Evil (àlbum de Kryst the Conqueror), EP i àlbum no publicat de 1990 de Kryst the Conqueror
# Can Verdaguer (Carrer d'Avall)

Can Verdaguer és un edifici al municipi d'Anglès inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un immoble de tres plantes i golfes, entre mitgeres, cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana i cornisa catalana. Està ubicat al costat dret del carrer d'Avall. Respon a la tipologia de casa medieval transformada. Així ho acredita tant la reformulació de la façana buscant l'entrada de més llum, com l'obertura o transformació de finestres preexistents en balcons o la disposició d'un badiu en el tercer pis. La planta baixa destaca pel portal adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles de grandària important i ben escairades. Pel que fa al primer i segon pis, aquests dos han estat resolts basant-se en la reproducció del mateix plantejament, és a dir: dues grans obertures rectangulars per pis, amb llinda monolítica conformant un arc pla i muntants de pedra. Les quatre finestres són projectades com a balconades amb les seves respectives baranes de ferro forjat. L'únic aspecte en què es diferencien és en la mida, ja que les del primer pis són sensiblement majors. El tercer pis actua com a golfes i està projectat en la façana amb un badiu constituït per quatre arcades de mig punt, una de les quals està tapiada.

## Referències

* ↑ 26608 - Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català
* 1 2 3 4 «Can Verdaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Grau de Montmany

El Grau de Motnmany és un pas de corriol de muntanya situat a 786,9 metres d'altitud en el terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
Està situat a la mateixa cinglera dels Cingles de Bertí, a l'extrem de llevant del terme de Sant Quirze Safaja i del poble de Bertí, molt a prop del límit amb el Figueró. És a prop i al sud-est de les restes de la masia del Sot del Grau i damunt i al nord-oest del poble de Montmany de Puiggraciós.

## Enllaços externs

* El Grau de Montmany en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Herrerasaures (infraordre)

Els herrerasaures (infraordre Herrerasauria) constitueixen el grup de dinosaures més antic conegut, les restes més antigues daten de fa 228 milions d'anys. Van desaparèixer a finals del període Triàsic. Eren dinosaures de mida petita i mitjana similars als teròpodes.

## Taxonomia

* ORDRE SAURISCHIA
** ?SUBORDRE THEROPODA
*** INFRAORDRE HERRERASAURIA
**** Família Staurikosauridae
***** Staurikosaurus
**** Família Herrerasauridae
***** ?Caseosaurus
***** Chindesaurus
***** Herrerasaurus
Avemetatarsalia / Pan-Aves :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Archosauria :
Vegeu també: Ornithoscelida
Phytodinosauria
Origen dels ocells :
# Cranswickita

La cranswickita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom en honor de Lachlan M.D. Cranswick (1968-2010) que va ajudar a desenvolupar i mantenir el projecte Collaborative Computational Project No. 14 in Powder and Small Molecule Single Crystal Diffraction (CCP14). Lachlan era un en expert difracció de pols de raigs X i de neutrons fent servir el mètode Rietveld. És el dimorf de la starkeyita, per la qual cosa anteriorment era coneguda com a "β-starkeyita".

## Característiques

La cranswickita és un sulfat de fórmula química MgSO₄·4H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2010. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cranswickita pertany a «07.CB: Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dwornikita, gunningita, kieserita, poitevinita, szmikita, szomolnokita, cobaltkieserita, sanderita, bonattita, aplowita, boyleïta, ilesita, rozenita, starkeyita, drobecita, calcantita, jôkokuïta, pentahidrita, sideròtil, bianchita, chvaleticeïta, ferrohexahidrita, hexahidrita, moorhouseïta, niquelhexahidrita, retgersita, bieberita, boothita, mal·lardita, melanterita, zincmelanterita, alpersita, epsomita, goslarita, morenosita, alunògen, metaalunògen, aluminocoquimbita, coquimbita, paracoquimbita, romboclasa, kornelita, quenstedtita, lausenita, lishizhenita, römerita, ransomita, apjohnita, bilinita, dietrichita, halotriquita, pickeringita, redingtonita, wupatkiïta i meridianiïta.

## Formació i jaciments

La cranswickita va ser descoberta a Calingasta (San Juan, Argentina); també ha estat descrita a les mines Sulfocar situades en aquesta mateixa localitat.

## Referències

* 1 2 3 «Cranswickite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 juliol 2017].
# IEC 61000-4-6

IEC 61000-4-6 és una normativa internacional (creada per l'IEC) de compatibilitat electromagnètica que es refereix als requisits d'immunitat a pertorbacions o interferències conduïdes, induïdes per camps de radiofreqüència. El terme interferències conduïdes significa que l'entrada de les pertorbacions és a través dels cables elèctrics de connexió. Aquesta norma vol simular el soroll elèctric produït per exemple en fonts d'alimentació commutades. És la part 4-6 de la norma IEC 61000 i la darrera versió es pot esbrinar aquí.

## Contingut

La norma IEC 61000-4-6 defineix els següents punts:
* Rang de nivells de l'assaig.
* Equips de l'assaig.
* Muntatge de l'assaig.
* Procediment de l'assaig.

## Nivells d'assaig

D'acord amb aquesta norma, es refereixen assajos per les pertorbacions induïdes causades pels camps electromagnètics provinents d'emissions de readiofreqüència intencionats en el rang de freqüències de 150KHz a 80MHz amb els valors de tensió de la taula. El senyal de radiofreqüència es modula en AM al 80% amb una ona sinusoide de 1KHz com es pot veure a la figura.
Nivells de la tensió d'assaig (IEC EN 6100-4-6) :
| Nivell | Nivell de tensió en V | Nivells de tensió en dB (uV) |
| 1 | 1V | 120 |
| 2 | 3V | 129,5 |
| 3 | 10V | 140 |
| X | especial | especial |

## Vegeu també

* CEM: compatibilitat electromagnètica
* Seguretat elèctrica
* Marca CE
* Directica europea
* Organisme de normalització

## Referències

* 1 2 «Vista prèvia d'IEC 61000-4-6» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2016].
* ↑ «Estructura de la norma IEC 61000» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-09-03. [Consulta: 25 novembre 2016].
* ↑ «Darrera versió de la norma IEC 61000-4-6» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2016].
* ↑ «Nivells de tensió» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2016].
# Laëtitia Le Corguillé

Laëtitia Le Corguillé (Saint-Brieuc, 29 de juliol de 1986) és una esportista francesa que va competir en ciclisme en les modalitats de BMX i muntanya.
Va participar en els Jocs Olímpics de Pequín 2008, obtenint una medalla de plata en la carrera femenina. Va guanyar dues medalles al Campionat del món de BMX, or al 2006 i bronze en 2005, i quatre medalles al Campionat d'Europa de BMX entre els anys 2005 i 2009.
En ciclisme de muntanya va obtenir dues medalles al Campionat Europeu de Ciclisme de Muntanya, plata en 2003 i bronze en 2004.

## Palmarès internacional

* 2005
** Campiona d'Europa en BMX
* 2006
** Campiona del món en BMX - Cruiser
** Campiona d'Europa en BMX
* 2007
** 1a a la Copa del món de BMX
* 2008
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Pequín en BMX
** Campiona d'Europa en BMX
* 2009
** 1a a la Copa del món de BMX
* 2010
** 1a a la Copa del món de BMX

## Referències

* ↑ «Laëtitia Le Corguillé» Arxivat 2012-12-16 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Laëtitia Le Corguillé» en The-sports.org (anglès)
* ↑ «Laëtitia Le Corguillé» en The-sports.org (anglès)
# Divideix i venceràs

«Divideix i venceràs» té aquests significats:
* Divide et impera, llatí per a «Divideix i venceràs» una estratègia políca que consisteix a dividir l'adversari
* Algorisme divideix i venceràs, un métode en informàtica per a resoldre un problema complex
# Can Verdaguer (Sant Gregori)

Can Verdaguer és un monument del municipi de Sant Gregori (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici de planta rectangular desenvolupar en planta baixa, pis i golfes. Inicialment era estructurat en tres crugies interiors, perpendiculars a la façana principal, però ha sofert ampliacions posteriors. Les parets portants són de maçoneria amb carreus a les cantonades i obertures principals. A la façana principal s'obre la porta d'accés en forma d'arc de mig punt i emmarcada per grans dovelles. La coberta és de teula àrab a dues vessants acabada amb un ràfec de doble filera de teula i rajol. El mas s'ha ampliat amb cossos annexes destinats a ús agrícola, i per la banda dreta de l'edifici principal una nova crugia dona cabuda a una galeria porxada superior.

## Història

Existeixen notícies d'aquest mas des del segle xiii, inicialment la família Verdaguer eren pagesos de remença. En un temps determinat, el ciutadà de Girona Bernat Samsó hauria posseït el domini directe del mas Verdaguer, amb els drets dominicals i nominals que li tocaven en virtut de la llei. En la documentació del mas, l'hereu Verdaguer sempre hi figura com a senyor o senyora útil del mas. Hi hagué moltes pubilles. L'hereu del mas més antic conegut és en Ramon Verdaguer, que hi figura en un document del 21 de setembre de 1266. El pergamí més modern és del 13 de setembre de 1636, on hi consta Salvador Verdaguer com a pagès de Sant Gregori.
Sota del mas hi ha la resclosa de Can Verdaguer, d'on neix el canal que passa per "El Molí" i rega les terres. En la documentació del mas consta que al segle xviii ja funcionava i era feta a base de feixines i estaques de fusta que avui encara es poden veure. Entre els anys 1940-1950 la resclosa de Can Verdaguer fou substituïda per una feta d'obra ferma de fàbrica i pedra, actualment enderrocada.

## Referències

* 1 2 3 «Can Verdaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2012].
# Giraut del Luc

Giraut del Luc o Guiraut del Luc (fl...1190-1194...) fou un trobador occità. Se'n conserven dues composicions.

## Vida

No se sap gairebé res de la vida d'aquest trobador, ja que no se'n conserva cap vida i les dades d'arxiu són poc informatives. En canvi, se'n conserva una miniatura en el cançoner A.
Les dues obres conservades són dos violents sirventesos contra Alfons el Cast; el trobador s'assegurà que aquests sirventesos serien difosos a Catalunya usant la música de dues composicions ben conegudes a Catalunya: el sirventès Talans m'es pres d'En Marques de Guillem de Berguedà (PC 210,18) i la música de la cançó de gesta Daurel e Beton. Martí de Riquer els data en els anys 1190-1194.

## Obra

* (245,1) Ges sitot m'ai ma voluntat fellona.
* (245,2) Si per malvatz seignoril.

## Referències

* ↑ Karl Bartsch. Grundriss zur Geschichte der provenzalischen Literatur. R. L. Friderichs, 1872, p. 211–.
* ↑ Un G. de Luc signa com a testimoni en dos documents de Moissac de 1197 (Riquer, Los trovadores, pàg. 548)
* ↑ Reproduïda per Riquer, Vidas y retratos, p. 323
* ↑ no·m lais non chant el son Boves d'Antona vers 2 ("no deixo de cantar en el so de Beuves d'Hantone", efectivament Beuves és el pare de Daurel en la cançó de gesta)
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.
* ↑ Guiraut del Luc i el seu sirventesc contra el comte de Barcelona: Ges sitot m'ai ma voluntat fellona
* ↑ Guiraut de Luc
* ↑ Guiraut de Luc. Si per malvatz seignoril

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, p. 548-552 [Comentari d'una composició, amb traducció a l'espanyol]

### Edicions

* Martí de Riquer, El trobador Giraut del Luc y sus poesias contra Alfonso II de Aragon, en: Boletín de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona 23 (1950), pàg. 209-248

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Giraut del Luc és el número PC 245]
* Martí de Riquer, Vidas y retratos de trovadores. Textos y miniaturas del siglo XIII, Barcelona, Círculo de Lectores, 1995 p. 323 [Reproducció de la miniatura del cançoner A]

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-245/245%20-%20Guiraut%20de%20Luc.htm
# Herrera de los Navarros

Ferrera de los Navarros (en castellà: Herrera de los Navarros) és un municipi d'Aragó situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca de la Camp de Daroca. Està situat al costat del riu Herrera i al poble destaca l'església de Sant Joan Baptista, amb una torre d'estil mudèjar.
# Cyprinodon artifrons

Cyprinodon artifrons és una espècie de peix de la família dels ciprinodòntids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Mèxic fins a Belize.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès) i (txec)
* 1 2 «Cyprinodon artifrons» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# La Prise d’Orange

La prise d'Orange (en cat. La presa d'Orange o La conquesta d'Orange) és una cançó de gesta francesa del cicle de Guillem. Es considera de finals del segle xii o principis del XIII i consta d'uns 1.800 versos decasíl·labs repartits en 62 laisses assonants. Argumentalment és la continuació de Le Charroi de Nîmes i apareix a continuació d'aquesta en els manuscrits cíclics.

## Argument

Guillem és a Nîmes, la ciutat que havia conquerit. Un cristià que ha estat captiu a Orange i se n'ha escapat, Guillebert, arriba a Nîmes i explica a Guillem les belleses i riqueses de la ciutat i, particularment, la bellesa de la seva reina Orable. Guillem decideix conquerir "la reina i la ciutat" i, amb Guillebert i el seu nebot Guielin, disfressats de sarraïns, se'n van a Orange. A Orange governa Arragon, fill del rei Tibaut, que en aquest moment està de campanya. Guillem i els acompanyants s'hi presenten i aconsegueixen que els portin fins a Orable, que té les habitacions en una torre, la torre de Gloriette. Allà són descoberts, però la reina els ajuda donant-los armes. Els sarraïns hi entren i els fan presoners, però Orable els allibera i els mostra un passadís secret que va a parar més enllà del Roine per on poden sortir. Guillebert fa el viatge pel passadís i arriba a Nîmes per avisar Bertrand, nebot de Guillem; aquest reuneix un exèrcit i assetja Orange. Ell amb un gruix d'homes entren pel passadís secret fins a Gloriette, on hi ha Guillem, i, des de dins, obren les portes de la ciutat a la resta de l'exèrcit. Un cop conquerida la ciutat, Guillem fa batejar Orable, que rep el nom de Guiburc, i s'hi casa.

## Comentari

Més enllà del nom de la dona de Guillem (però evidentment no el seu origen com a reina sarraïna), la cançó no té cap versemblança històrica.
Es conserva en nou manuscrits cíclics, copiada darrere de Le Charroi de Nîmes.

## Referències

* ↑ Vegeu la divisió en cicles a Llista de cançons de gesta franceses.
* ↑ Vegeu la base de dades ARLIMA
* ↑ Withburg, nom germànic, va ser realment el nom de la segona dona de Guillem.
* ↑ ARLIMA

## Bibliografia

* Lachet, Claude, "Prise d'Orange" a Dictionnaire des lettres françaises: le Moyen Âge, éd. Geneviève Hasenohr i Michel Zink, Paris, Fayard (La Pochothèque), 1994 p. 1204-1205.
* Real, Elena, Épica medieval francesa. Madrid: Síntesis, 2002 ISBN 8477389926 p. 184-187
* Martí de Riquer, Los cantares de gesta franceses, Barcelona, Ariel, 2009 [traducció a partir de la versió ampliada francesa], ISBN 9788424936150, p. 189-192

## Enllaços externs

* Fitxa de l'obra a la base de dades ARLIMA
# Ievgueni Maléiev

Ievgueni Aleksàndrovitx Maléiev (rus: Евгений Александрович Малеев, 1915–1966) va ser un paleontòleg soviètic que va donar nom als dinosaures Talarurus, Tarbosaurus, i a l'enigmàtic Therizinosaurus. Maléiev va fer recerca sobre els cervells dels Tarbosaurus tallant cranis fòssils amb una serra de diamant. Modernament, s'usa la tomografia computeritzada per a veure l'interior de l'endocrani dels dinosaures, així s'evita la necessitat de danyar espècimens valuosos.

## Referències

* ↑ "Introduction," in Larsson (2001). Pg. 20.
* ↑ "Abstract," in Larsson (2001). Pg. 19.

### Obres citades

* Larsson, H. C. E., 2001. Endocranial Anatomy of Carcharodontosaurus saharicus. In D.H. Tanke & K. Carpenter (eds.), Mesozoic Vertebrate Life: pp. 19–33.