OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Binimelis Sagrera

Antoni Binimelis Sagrera (Felanitx, 1926 - Nova Delhi, 1983). Orientalista i filòleg.
De jove feia de pagès al mateix temps que estudiava. S'especialitzà en llengües clàssiques. Es llicencià en filologia clàssica el 1957 i es doctorà el 1959 a la Universitat de Madrid amb la tesi "Estudios indianistas en España". El 1963 obtingué el lectorat de castellà a la Universitat de Delhi i a l'Escola Índia d'Estudis Internacionals. El 1968 es doctorà en filosofia amb la tesi "Un estudio de los Alamkaras y Kandakhavyas, que es va publicar el 1977. El 1970 fundà el Centre d'Estudis Hispànics de la Jawaharlal Nehru University de Nova Delhi. És autor de "Rubén Darío y España" (1967), "El orfismo y los misterios eléusicos" (1970), "La personificación de los fenómenos naturales en el Rig Veda", "El arte musulman en España" (1970), "La escatología en la literatura universal" (1980), "García Lorca y su Romancero Gitano", "Calderón y su tiempo" (1982). Publicà articles a les revistes Emérita i Papeles de la India. Morí a l'Índia l'any 1983.
Climent Picornell diu que "Binimelis penetrà dins els cànons de la lírica sànscrita, pels quals la bellesa és una irregularitat harmònica, una asimetria cercada, mentre que la perfecció (el «Brahman») és transhumana i inexpressable, el cercle perfecte és una entelèquia estèril. Tan diferent tot a la poesia d'arrel grecollatina." La seva obra ha estat reivindicada per Gonçal López Nadal, que el va conèixer a l'Índia. La Universitat de les Illes Balears i la Jawaharlal Nehru University publicaren el volum d'homenatge "Memorial Antoni Binimelis Sagrera" (1993).

## Referències

* ↑ Picornell, Climent «Primer fou el desig» (dos mallorquins i l'Índia)». Diari Balears, 01-11-2005.
* ↑ «Binimelis Sagrera, Antoni». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 18. Palma: Promomallorca, p. 336-337. ISBN 84-8661702-2.
# Andréievksi (Stàvropol)

* Per a altres significats, vegeu «Andréievski».
Andréievski (en rus: Андреевский) és un poble (un khútor) del krai de Stàvropol, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 855 habitants. Pertany al districte rural de Zelenokumsk.

## Referències

* ↑ Исполнительный комитет Ставропольского краевого Совета депутатов трудящихся ; сост. С. Т. Перепелятников, ред. Б. Чернов. {{{títol}}}. Ставрополь: Ставропольское книжное издательство, 1966, p. 64.
# Andréievski (Tiumén)

* Per a altres significats, vegeu «Andréievski».
Andréievski (en rus: Андреевский) és un poble (possiólok) de l'óblast de Tiumén, a Rússia. El 2021 tenia 1.958 habitants.

## Referències

* ↑ «Таблица 5. Численность населения России, федеральных округов, субъектов Российской Федерации, городских округов, муниципальных районов, муниципальных округов, городских и сельских поселений, городских населенных пунктов, сельских населенных пунктов с населением 3000 человек и более. Итоги Всероссийской переписи населения 2020 года» (en rus). Servei Federal d'Estadística Estatal.
# Amazonis Planitia

Amazonis Planitia és una de les planures més planes de la superfície de Mart. S'hi troba localitzada entre les províncies volcàniques de Tharsis i Elysium a l'oest de l'Olympus Mons a la regió de Memnonia, en Valles Marineris. Amazonis Planitia s'hi troba centrada entorn de les coordenades 24.8 N, 196 E. La seva topografia exhibeix característiques extremadament llises a diferents escales.

## Referències

* ↑ "Amazonis Planitia". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ E. R. Fuller and J. W. Head, III, "GEOLOGIC HISTORY OF THE SMOOTHEST PLAINS ON MARS (AMAZONIS PLANITIA) AND ASTROBIOLOGICAL IMPLICATIONS." Lunar and Planetary Science XXXIII (2002)

## Enllaços externs

* Mapa ampliable de Google Mars centrat en Amazonis Planitia
* Imatge HiRISE d'Amazonis Planitia
# Anubió

Anubió (en grec antic Ἀνουβίων), va ser un astròleg, autor de tractats i poemes astrològics, dels quals se'n conserven alguns fragments.
No es tenen dades de la seva vida, però sabem que Manethó va utilitzar els seus escrits, i se'l pot situar cap el segle iii aC. Pel seu nom, potser un pseudònim, sembla d'origen egipci. D'un poema seu escrit en grec, del que no se sap el títol, es conserven dotze versos en una obra d'Hefestió de Tebes, i alguns altres versos en una antologia astrològica recollida en un papir. El fragment més llarg conservat fa referència a la influència dels astres en el moment del naixement. Fírmic Matern el cita entre els astròlegs coneguts de l'antiguitat.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 63-64. ISBN 8481641618.
# Anubias

El gènere Anubias, pertanyent a la família Araceae, comprèn un grup de plantes amb flor aquàtiques i semiaquàtiques, i es caracteritza per tenir fulles coriàcies, resistents i fosques amb diferents formes segons l'espècie. El gènere va ser revisat el 1979, i des de llavors la seua taxonomia ha romàs estable. Les diferents espècies poden ser determinades d'acord amb llurs inflorescències.

## Distribució

Són natives de la zona oest i central de l'Àfrica.

## Hàbitat

Normalment creixen a rius i torrents, però també poden trobar-se a zones pantanoses. Habitualment s'adhereixen a troncs o pedres en comptes de fer-ho sobre un substrat.

## Taxonomia

Les diferents espècies del gènere Anubias són les següents:
* Anubias afzelii Schott
* Anubias barteri Schott
* Anubias barteri var. angustifolia (Engl.) Crusio
* Anubias barteri var. barteri Schott
* Anubias barteri var. caladiifolia Engl.
* Anubias barteri var. glabra N.E.Br.
* Anubias barteri var. nana (Engl.) Crusio
* Anubias gigantea Chevall. ex Hutch.
* Anubias gilletii de Wild. i Durand
* Anubias gracilis Chevall. ex Hutch.
* Anubias hastifolia Engl.
* Anubias heterophylla Engl.
* Anubias pynaertii de Wild.

## Referència i enllaços

* 1 2 W. Crusio (1979) A revision of Anubias, Schott (Araceae). Mededelingen Landbouwhogeschool Wageningen 79 (14) 1-48
* ↑ W. Crusio (1987) Die Gattung Anubias, Schott (Araceae). Aqua-Planta, Sonderheft 1 1-44
# Aphanius vladykovi

Aphanius vladykovi és una espècie de peix de la família dels ciprinodòntids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Iran.

## Referències

* 1 2 «Aphanius vladykovi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Antoni Ribas Prats

Antoni Ribas Prats (Palma, 1883 - Deià, 1931) fou un pintor mallorquí impressionista.
Fou fill del també pintor Antoni Ribas Oliver (1845-1911), patriarca del paisatgisme mallorquí, i va estudiar a l'Escola de Belles Arts de Palma.
Va exposar les seves obres a l'Argentina i Xile. La seva obra, d'estil impressionista està basada sobretot en el paisatge de Deià i del seu entorn. Morí a Deià l'any 1931 i és enterrat en el cementiri d'aquesta vila.

## Referències

* ↑ Diari de Mallorca, Subastan pinturas de Antoni Ribas, Joan Fuster y Juli Ramis en Barcelona
# Antoni Reig i Casassas

Antoni Reig i Casassas (Taradell, 1971) és, des de febrer de 2016, director del Consell Català de l'Esport de la Generalitat de Catalunya.
Pel que fa als estudis, és diplomat en informàtica de gestió (EUV-UPC), postgrau en programació de la UPC, en periodisme digital de la UOC i MBA per la UVic-UCC. Va treballar al Departament de Tecnologia de la Informació de Proquimia, SA. També ha fet de consultor de SAP, d'analista i programador web. Va participar activament en el moviment escolta, entre 2003 i 2005 va ser comissari internacional dels Minyons Escoltes i Guies de Catalunya. Va ser president del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya (CNJC), entre els anys 2006 i 2007. En l'àmbit associatiu, des del 2006 va ser membre de la Junta Nacional d'Òmnium Cultural i vicepresident de la Junta d'Òmnium Osona. Va ser director general de Joventut des del 2011 i fins al 2016 així com president de l'Agència Catalana de Joventut.

## Referències

* ↑ «El vilanoví Gerard Figueras, nou secretari general de l'Esport». [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ «Nomenaments». Generalitat de Catalunya, 02-02-2016. Arxivat de l'original el 2018-07-24. [Consulta: 6 febrer 2016].
* ↑ «Antoni Reig ja s'ocupa de la Direcció General de Joventut». joventut.info, 04-01-2011 [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ «El taradellenc Toni Reig, responsable de Joventut del govern d'Artur Mas». Naciodigital, 04-01-2011 [Consulta: 9 desembre 2017].
# Arabela (ètnia)

Els arabela són una ètnia que habita una porció del districte de Napo, província de Maynas a la regió peruana de Loreto. Parlen l'arabela que és part de les llengües zaparoanes. S'autodenominen tapueyocuaca.

## Història

Els arabela ocupen una regió que originalment va ser poblada per grups zàpara, oes, gayes i shimagayes, que es van extingir cap a inicis del segle XX a causa de la violència generada per la febre del cautxú, a més de les malalties. Els arabela, probablement són descendents dels antics oes.
Va ser un missioner agustí anomenat Samuel Barrio qui per primera vegada va contactar a aquesta ètnia en 1945 en la conca del riu Arabela (raó per la qual se'ls coneix amb aquest nom); i per a 1975 comptaven amb un centre educatiu bilingüe.

## Demografia

Cap a 1993, els arabela comptaven amb una població de 302 persones, que en relació amb les dades anteriors van registrar un increment en la seva població.
Una característica d'aquesta ètnia és el seu alt índex de masculinitat (130,5%), això és 13 homes per cada 10 dones.

## Activitats econòmiques

L'agricultura ocupa un lloc important en l'economia arabela. Practiquen el sistema agrícola de frega i crema, destacant els seus cultius de iuca, plàtan, blat de moro, sachapapa, pinya, papaia i cocona. Així mateix la caça i la pesca són practicades de manera grupal.
Una altra activitat important és la recol·lecció de fruits silvestres de palmeres com el pijuayo i l'aguaje, i d'animals petits com a larves, caragols i gambetes.
Els excedents d'aquests productes són comercialitzats en la guarnició militar de Curaray.

## Referències

* ↑ Arabela a la bases de dades indígena del govern peruà
* 1 2 https://web.archive.org/web/20110925042406/http://www.siamazonia.org.pe/Archivos/Publicaciones/Amazonia/Atlas/cap2/fra_cap2.htm
* ↑ Arabela a peruecologico.com.pe

## Bibliografia

* INEI. Perú: I Censo de Comunidades Indígenas de la Amazonía (información preliminar). Lima: Dirección Nacional de Estadísticas Regionales y Locales, 1993.
* CHÁVEZ, Margarethe; YOUNG, Carolyn; SHANKS, Ann; LEACH, Ilo. Instrumentos musicales tradicionales de varios grupos de la selva peruana. N°1. Lima - Perú: Instituto Lingüístico de Verano, 1976, p. 132.
# Apristurus profundorum

Apristurus profundorum és un peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

Els mascles poden arribar als 54,2 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes dels Estats Units, de Surinam i de l'Atlàntic oriental (Marroc i nord-oest d'Àfrica).

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Apristurus profundorum» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Aristocràcia

El terme aristocràcia es refereix a la forma de govern en què el poder era ostentat pels millors o els notables d'una comunitat. Etimològicament deriva de les paraules gregues aristos, "millor" i kratein "domini". Avui dia, aquest terme defineix la forma de govern en què el poder és ostentat per una elit tancada, un grup social minoritari o privilegiat econòmicament o per raó del seu llinatge, intel·ligència o nivell cultural.

## Història del terme

El concepte aristocràcia va sorgir a l'antiga Grècia per referir-se al grup de ciutadans joves que encapçalaven els exèrcits aixecant llurs espases. Atès que el coratge militar era un valor estimat de l'Antiga Grècia, els exèrcits eren encapçalats pels "millors". Plató als seus escrits usa el terme assimilant els millors als filòsofs i proposant una república ideal governada per la raó.
Després el terme va passar a l'alta edat mitjana per referir-se a la classe social latifundista i guerrera i que transmetia la pertinència a l'aristocràcia de pares a fills de manera hereditària. Més endavant, als inicis de baixa edat mitjana, va autojustificar-se com a classe dirigent institucionalitzant i posant per escrit una sèrie de privilegis que els diferenciaven de la resta de la societat: fou llavors quan es va crear la categoria jurídica de la noblesa, terme que assumia també el concepte d'aristocràcia.
Posteriorment els grups nobiliaris van començar a compartir l'accés al poder polític i econòmic amb les classes ascendents del món urbà que s'havien enriquit gràcies al comerç, i amb les quals es van fusionar sovint creant noves famílies amb els privilegis nobles dels uns i els diners dels altres. De totes maneres a llavors el terme aristocràcia es va mantenir només per designar la més alta noblesa.
Una de les causes de la Revolució Francesa va ser la idea que l'aristocràcia ja no representava a les "millors" persones de la societat. L'exèrcit havia estat modernitzat per Lluís XVI de França i els aristòcrates ja no l'encapçalaven, sinó que dirigien els seus moviments a distància. Els aristòcrates havien aconseguit el seu estatus per naixement i no pas per mèrit, i això era considerat un insult a la nova burgesia i a les noves formes liberals. El terme, per tant, va començar a ser un símbol d'aquelles persones que reclamaven privilegis i luxes basats per haver nascut en una família privilegiada o noble i no pels seus mèrits individuals.

## Referències

* 1 2 3 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 58; entrada: "aristocràcia"
Viccionari
# Aristodem (escultor)

Aristodem (en llatí Aristodemus, en grec Ἀριστόδημος) va ser un escultor grec que va viure després de l'època d'Alexandre el Gran. Entre altres obres Plini el Vell n'esmenta una estàtua de Seleuc I Nicàtor. No se sap de quin país era originari.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/321?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AristodemusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 306. ]
# Aristoclides d'Egina

Aristoclides d'Egina (grec antic: Ἀριστοκλείδας) fou un esportista grec nascut a l'illa d'Egina que va obtenir una victòria al pancraci als Jocs Nemeus. No és segur en quina Olimpíada, però es creu que probablement va ser abans de la batalla de Salamina. Píndar li va dedicar la tercera oda de les seves Nemees.

## Referències

* ↑ Aristocleidas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 302
# Asinara

Asinara és una illa de la Mediterrània, situada entre el mar de Sardenya a l'oest, el mar de Còrsega al nord i el golf d'Asinara a l'est; pel sud està separada de l'illa de Sardenya per un estret canal navegable on es troba l'illa Piana. Forma part de la comuna de Porto Torres, a la província de Sàsser. Té una superfície de 51 km² i actualment està virtualment deshabitada, amb només un resident.

## Història

La presència humana a l'illa data del neolític, existint domus de Janas a prop de Campu Perdu excavades a la pedra calcària.
Degut a la seva posició central al Mediterrani, l'illa va ser emprada per fenicis, grecs i romans. L'illa també ha estat objecte d'atacs pirates pels sarraïns.
La propietat de l'illa va ser disputada per Pisa, la República de Gènova i la Corona d'Aragó. Des del segle xvii, pastors de Sardenya i Ligúria van colonitzar l'illa.
El 1885 l'illa va esdevenir propietat de l'estat, construint-se un llatzeret i una colònia penal a Cala d'Oliva per ordre del Rei Humbert I. Al voltant de 100 families de pagesos sards i pescadors genovesos que vivien a l'illa van ser obligats a traslladar-se a Sardenya, on van fundar la vila de Stintino.
Durant la Primera Guerra Mundial l'illa va ser emprada com un camp de presoners per 24.000 soldats austríacs i hongaresos, cinc mil dels quals van morir durant el seu empresonament. També va ser emprada com a lloc de detenció de presoners de guerra durant la Segona Guerra Italo-Etíop, la major part d'ells membres de la noblesa etíop.
A la dècada del 1970, les instal·lacions carceràries van ser reaprofitades per a ubicar una presó de màxima seguretat on es van empresonar membres de la màfia i terroristes. Presoners i guàrdies van ser els únics habitants d'Asinara durant uns 110 anys, fins al tancament de la presó al desembre de 1997.

## Parc Natural

El 1997 es va constituir un Parc Natural a l'illa, al qual des del 1999 només es pot accedir amb visites guiades. Hi està prohibit l'accés en vehicles privats, la pesca i la navegació, excepte per usos autoritzats i només és permès el bany a tres platges de l'illa. El 2002 es va crear una reserva marina a les aigües que envolten Asinara, cobrint 49 quilòmetres de costa i 108 km² de superfície.
Hi ha diferents espècies de mamífers tant natius com introduïts, incloent cavalls, ases, cabres, ovelles i porcs. La vegetació de l'illa és una barreja de plantes natives de Sardenya, plantes comunes del Mediterrani o plantes introduïdes d'altres bioregions. També acull algunes espècies gairebé úniques com l'ase blanc d'Asinara.

## Referències

* 1 2 Centre, UNESCO World Heritage. «Island of Asinara» (en anglès). [Consulta: 12 gener 2022].
* ↑ «Àrea de protecció marina» (en italià). [Consulta: 6 maig 2016].
# Astianene

Astianene, en armeni Hashteanq era una regió de l'oest d'Armènia, al sud-est de la Khorzene i a l'est de la Balabitene.
Al tractat d'Acilisene, l'Astianene, junt amb la Derzene, la Keltzene, l'Acisilene, l'Anzitene, el Daranaliq, la Balabitene, la Khorzene i la Sofene o la Sofanene va quedar sota domini romà i la resta d'Armènia es va adjudicar a Pèrsia i se la va conèixer com a Persarmènia.
L'emperador romà d'Orient Justinià I va nomenar governador de les regions confirmades al seu imperi pel tractat de pau amb Pèrsia del 632 a son cunyat general Sittas, casat amb Comito, la germana gran de Justinià. Sittas va establir una nova forma de distribució del govern provincial que l'emperador va confirmar el 18 de març del 536, que incloïa Sofene, Anzitene, Balabitene (única regió on encara hi va quedar un nakharar hereditari armeni doncs a la resta van deixar de ser hereditaris i passaren a ser de designació imperial), Astiatene, Sofanene i tota o part de la Khorzene, a la nova província d'Armènia Quarta. Un dux romà d'Orient es va establir a Kitarison, a l'Astianene.

## Referències

* ↑ Toumanoff, Cyril. Studies in Christian Caucasian history. Georgetown: Georgetown U.P., 1963, p. 131, 137-138, 155, 210.
# Astragalus massiliensis

El tragacant o coixins de monja, (Astragalus tragacantha) és una espècie de planta de la família de les Fabaceae.
N'hi ha a la costa rocosa calcària, en particular a la regió de Marsella, així com a la Península Ibèrica, Sardenya i Sicília. Aquesta espècie s'ha sabuda adaptar a les condicions extremes de vent, sal i ariditat de la costa de les Calanques. A Occitània és endèmica de les costes calcàries de la Provença.
La seva forma de coixí i les seves petites fulles peludes li permeten de resistir el vent i limitar la seva pèrdua d'aigua. A la primavera s'adorna amb flors blanques, després perd la part verda de les fulles a l'estiu per exposar-se el menys possible als raigs del sol. Aleshores, la planta es converteix en un arbust espinós, cosa que li val el nom "coixí de monja».
S'ha engegar un programa de conservació i enfortiment de l'espècie, finançat per la Unió Europea. En particular, va permetre la plantació de 3000 peus d'astràgal a les Calanques.
Víctima de la urbanització, la pol·lució i el calcigament a la costa, floreix plenament a l'arxipèlag del Frieu.

## Hàbitat

Del nivell de la mar fins a 300 m; en sòls sorrebncs i rocosos pròxims a la mar.

## Distribució

Itàlia, Occitània, Portugal i nord-est de l'Estat espanyol. Mediterrània occidental, fins a Còrsega i Sardenya.

## Sinònim

* Astragalus massiliensis (Mill.) Lam.

### Referències

* 1 2 «Astragale de Marseille | Parc national des Calanques». www.calanques-parcnational.fr. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Astragalus massiliensis (Mill.) Lam.». USDA,ARS, GRIN. Arxivat de l'original el 15 de octubre de 2008. [Consulta: 29 octubre 2009].
* ↑ Bayer, Ehrentraud. Plantas del Mediterráneo. Barcelona:Blume, 1989.

## Enllaços externs

* «Astragalus tragacantha» (en francès). Tela Botanica - France métro.
* (fr) Referència INPN : Astragalus tragacantha L., 1753
* «Astragalus tragacantha L.» (en anglès). Germplasm Resources Information Network (GRIN). Agricultural Research Service, Department of Agriculture of United States.
# Arvin

Arvin és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 12.956 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Arvin tenia 12.956 habitants, 3.010 habitatges, i 2.645 famílies. La densitat de població era de 1.040 habitants per km².
Dels 3.010 habitatges en un 63,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 67,7% hi vivien parelles casades, en un 13,7% dones solteres, i en un 12,1% no eren unitats familiars. En el 9,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,28 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,51.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 40% tenia menys de 18 anys, un 12,8% entre 18 i 24, un 28,8% entre 25 i 44, un 12,5% de 45 a 60 i un 5,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 23 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 108,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.674 $ i la renda mediana per família de 24.816 $. Els homes tenien una renda mediana de 20.506 $ mentre que les dones 17.684 $. La renda per capita de la població era de 7.408 $. Entorn del 30,9% de les famílies i el 32,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Arvin». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Arvin». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].