OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Martí i Recober

Manuel Martí i Recober fou un enginyer i professor català. Nascut el 24 de gener de 1940 i mort el 5 de maig de 2016. Doctor Enginyer Industrial per la Universitat Politècnica de Catalunya i des de 1974 catedràtic del Departament d'Estadística i Investigació Operativa de la UPC. Fou el primer degà de la Facultat d'Informàtica de Barcelona entre els anys 1976 i 1979 i posteriorment va dirigir el grup que va preparar el Llibre blanc sobre les Telecomunicacions a Catalunya.
Va ser director general d'Universitats del Departament d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya i director de l'Oficina de Coordinació i Organització de les Proves d'Accés a la Universitat, càrrec que li va permetre estudiar el procés de transició entre l'ensenyament secundari i la universitat, cosa que li ha proporcionat un ampli coneixement del sistema educatiu a Catalunya. El 1992 va rebre la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic i el 2008 el Premi al Reconeixement Acadèmic del Col·legi d'Enginyers Industrials de Catalunya (COEIC).

## Obres

* La teoría de series temporalesuna evaluación crítica de los desarrollos más recientes Arxivat 2010-04-07 a Wayback Machine. (1981) amb Albert Prat i Bartés i Daniel Peña Sánchez de Rivera.
* El desarrollo de la LOGSE y las nuevas pruebas de acceso a la Universidad amb Ferran Ferrer i Anna Cuxart Jardì, Revista de educación núm 314, 1997 ISSN 0034-8082
* Estadística teòrica i aplicada (1981)
* Aplicación de la metodología de box-jenkins a la previsión de la punta mensual de carga de una empresa eléctrica (1978)
* Aspectos de la teoría de la decisión : comportamiento decisor (1976)
* Fundamentos teóricos del análisis de correspondencias binarias (1984)
* Previsió i sèries temporals : mètodes empírics, models ARIMA, metodologia i casos (1998)
* Les telecomunicacions (1992)

## Enllaços externs

* Concessió del Premi al Reconeixement Acadèmic
# Manuel Rebollo García

Manuel Rebollo García (Pilar de la Foradada, Baix Segura, 1945) és un militar valencià, almirall general de l'Armada d'Espanya, cap d'Estat Major de l'Armada des del 18 de juliol de 2008, Sebastián Zaragoza Soto, fins al 27 de juliol de 2012.

## Biografia

Es va incorporar a l'Armada com a mariner en 1962, va passar després a l'Escola Naval Militar, sent nomenat alferes de navili en 1974. Diplomat en Guerra Naval i Estats Majors Conjunts, és especialista en comunicacions i ha estat professor de Tàctica a l'Escola Naval. Va servir en el destructor Almirante Ferrándiz, el dragamines Guadalmedina, en el buc d'assalt anfibi Galicia, en el patruller Princesa i el vaixell escola Juan Sebastián Elcano, del que en va ser segon comandant.
Va ser comandant del patruller Tabarca, del transport lleuger Contramaestre Casado, de la fragata Santa María mentre va esta destinada en la força naval permanent de l'OTAN a l'Atlàntic, i del buc escola Juan Sebastián Elcano, amb el qual va realitzar tres voltes al globus en sis viatges d'instrucció.
Entre altres destinacions d'adreça en terra ha estat assessor del sotssecretari en el Ministeri de Defensa i cap de la Divisió d'Operacions de l'Estat Major de l'Armada.
L'any 2009 va ser rebut com a cavaller de la Reial Confraria de Cavallers Cubicularis de Zamora. Va ser rellevat com a cap d'Estat Major de l'Armada el 27 de juliol de 2012 per Almirall General Jaime Muñoz-Delgado y Díaz del Río. El 12 de setembre de 2014, continuant en situació de reserva, fou nomenat gran canceller de l'Reial i Militar Orde de Sant Hermenegild

## Referències

* ↑ Currículum del almirante general jefe de Estado Mayor de la Armada, don Manuel Rebollo García, Ministeri de Defensa d'Espanya.
* ↑ «Nombramiento de don Jaime Muñoz-Delgado y Díaz del Río como Jefe del Estado Mayor de la Armada». Boletín Oficial del Estado, 27-07-2012.
* ↑ «Nombramiento de don Jaime Muñoz-Delgado y Díaz del Río como Jefe del Estado Mayor de la Armada». Boletín Oficial del Estado, 13-09-2012.
Càrrecs militars :
| Precedit per: Sebastián Zaragoza Soto | Cap de l'Estat Major de l'Armada 2008—2012 | Succeït per: Jaime Muñoz-Delgado y Díaz del Río |
# Manuel José Monerris Barberá

Manuel José Monerris Barberá (Castelló de la Plana, 19 de març de 1946 - 29 d'agost de 2021) fou un mestre i polític menorquí originari de Castelló, diputat al parlament de les Illes Balears en la VIII legislatura.
Diplomat en magisteri a l'Escola Universitària Francesc Tàrrega de Castelló en 1965, graduat com a instructor d'Educació Física a Madrid en 1970 i especialitzat en matemàtiques per la UNED en 1977. De jovenet jugà a futbol en les categories inferiors del Club Deportiu Castelló.
Entre 1965 i 1970 treballà com a mestre a Sogorb, Borriana i Castelló de la Plana, fins que el 1970 es traslladà a Menorca. En 1977 fou nomenat director de l'escola Castell de Santa Àgueda de Ferreries, càrrec que va ocupar fins a 1989. De 1996 a 2003 i de 2008 a 2010 ha estat director de l'IES Biel Martí de Ferreries.
Militant del Partit Popular de Menorca, del que en fou secretari general de 1998 a 2003, de 1999 a 2003 fou membre del Consell Insular de Menorca. De 2003 a 2007 fou director territorial de la Conselleria d'Educació i Cultura del Govern de les Illes Balears a Menorca, i de 2006 a 2007 membre de la Comissió Permanent del Consell Insular de Menorca.
Fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2011 després de la renúncia de Margaret Mercadal Camps. Alhora, a les eleccions municipals espanyoles de 2011 fou escollit batle de Ferreries

## Referències

* ↑ Un castellonense, alcalde en Menorca, El Periódico Mediterráneo, 20 de juny de 2011
* ↑ Currículum al web del Parlament Balear
* ↑ Diputats de la VIII legislatura
# Marc de Cerinea

Marc de Cerinea (en llatí Marcus, en grec antic Μάρκος) fou un polític aqueu del segle III aC, ciutadà de Cerinea (Acaia). Va ser el principal instigador de la mort del tirà de Bura, ciutat que immediatament es va unir a la Lliga Aquea que s'estava formant.
Quan es va modificar la constitució de la Lliga i es va decidir el nomenament d'un únic general en lloc de dos, va ser el primer que va rebre la dignitat d'únic estrateg, l'any 255 aC. El 229 aC la Lliga va enviar vaixells en ajut de Còrcira contra els pirates il·liris i en la batalla que va seguir, Marc, que era a uns dels vaixells enfonsats, va morir amb la resta de la tripulació. Polibi parla molt bé dels seus serveis a la Lliga Aquea.

## Referències

* ↑ Marcus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 945
# Marc de Castellví

Marc de Castellví (Castellví de la Marca, Alt Penedès, 23 de març de 1901 - Barcelona, 22 de febrer de 1942) és el nom de religió del frare caputxí, biblista, escriptor i traductor Josep Canyes i Santacana.
Fill d'una família de destacats membres, era germà dels també caputxins Marcel·lí de Castellví, lingüista i fundador de Centro de Investigaciones Lingüísticas y Etnográficas de la Amazonía Colombiana), Marcel·lià E. de Vilafranca, primer prefecte apostòlic de la Prefectura Apostòlica de Leticia (Colòmbia), i Marçal de Vilafranca o Marçal del Penedès, que va ser assassinat durant la persecució religiosa de 1936 i va ser beatificat el novembre de 2015. Un altre germà, Manuel Canyes, fou advocat assessor de l'Organització dels Estats Americans (OEA).
Estudià humanitats a l'Escola Seràfica dels caputxins a Igualada entre els anys 1915 i 1918. En acabar ingressà a l'Orde dels Frares Menors Caputxins i després del període de noviciat a Manresa, vestí l'hàbit l'agost de 1918 i professà la Regla de sant Francesc de forma temporal el 1919, i de forma solemne l'any 1922. Posteriorment, cursà estudis de filosofia al convent d'Olot i de teologia al convent de Sarrià. Amplià els seus estudis eclesiàstics a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma on fou nomenat sacerdot l'any 1925. El 1929 es va llicenciar en Sagrada Escriptura al Pontifici Institut Bíblic d'aquella ciutat. Després va retornar a Catalunya on exercí de director del Col·legi de Teologia del convent de Sarrià.
Escriví articles i ressenyes bibliogràfiques per a la revista Estudis Franciscans, amb el pseudònim "Elpidi de l'Almúnia". Traduí diversos llibres de la Bíblia de la Fundació Bíblica Catalana, i el 1934, a la mort de Miquel d'Esplugues, fou nomenat director de la Fundació, amb la missió de revisar els volums de la Bíblia que s'anaven publicant. Durant la Guerra Civil Espanyola, el 1936 perdé tot el material de recerca bíblica i es refugià juntament amb el seu germà Marcel·lià de Vilafranca a Caquetá a l'Amazònia colombiana, on es trobava el seu germà Marcel·lí. Acabada la guerra civil, i retornat de l'exili l'any 1940, reprengué el treball de traducció, malgrat les dificultats del context polític i la manca de col·laboradors. Aleshores, va editar el Manual de la Venerable Orden Tercera de San Francisco.

## Referències

* ↑ «.xml Marc de Castellví». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Serra de Manresa, Fra Valentí. «L'eclesiàstic caputxí Marc de Castellví». A: Personatges il·lustres de l'Alt Penedès, el Baix Penedès i el Garraf. Barcelona: Abertis Autopistas, 2010, p. 34 [Consulta: 11 setembre 2018].

## Enllaços externs

* Josep Canyes i Santacana, en Marc de Castellví a MesVilaWeb.
# Marie-Charlotte de Romilley de La Chesnelaye

Marie-Charlotte de Romilley de La Chesnelaye (Saint-Georges-de-Reintembault, c. 1671 - París, 2 de juliol de 1737), marquesa de L’Hôpital, fou una matemàtica francesa del segle XVII. Els seus treballs foren en els camps de la geometria i àlgebra. Estava casada amb el marquès de L'Hôpital, també matemàtic, amb qui va tenir un fill i tres filles. Una altra dona de la seva família, Jacqueline de Montbel, també es va distingir en el camp de la ciència a finals del segle XVI.

## Referències

* ↑ «Marie Charlotte de Romilley de La Chesnelay/Fortunée Briquet — SiefarWikiFr». [Consulta: 20 desembre 2021].
# Marianne Martin

Marianne Martin (Fenton, Michigan, 1 de novembre de 1957) va ser una ciclista nord-americana. Del seu palmarès destaca la victòria final a la primera edició del Tour de França femení.

## Palmarès

* 1984
** 1a al Tour de França i vencedora de 2 etapes

## Enllaços externs

* ↑ Mertens, Maggy «The forgotten story of ... Marianne Martin and the Tour de France Féminin». theguardian.com, 06-07-2016 [Consulta: 21 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Maria Carmen Ponsa Monge

Maria Carmen Ponsa Monge (Malgrat de Mar, Maresme, 21 de juliol de 1970), és una política catalana, regidora de l'Ajuntament de Malgrat de Mar per 'Junts per Malgrat' (JxM), i alcaldessa des del 2017 al 2019.
Carmen Ponsa, llicenciada el 2010 en Ciències del Treball per la UOC, i amb un Postgrau en Gestió i Administració Local per la Universitat de Barcelona, fou l'alcaldessa de Malgrat de Mar des del febrer de 2017 fins al juny del 2019, després d'haver encapçalat i guanyat una moció de censura a l'anterior alcalde, el socialista Joan Mercader, que ocupava el càrrec des del juny del 2015. Joan Mercader Carbó recuperà l'alcaldia el juny del 2019.

## Referències

* ↑ «Carme Ponsa, nueva alcaldesa de Malgrat de Mar tras aprobarse la moción de censura contra el socialista Joan Mercader». La Vanguardia, 01-02-2017 [Consulta: 25 gener 2021].
* ↑ «Carme Ponsa es la nueva alcaldesa de Malgrat de Mar. Gana por 10 votos contra siete la moción de censura contra el socialista Joan Mercader». Blanes al dia, 01-02-2017 [Consulta: 25 gener 2021].
* ↑ «M.Carmen Ponsa i Monge». Ajuntament de malgrat de Mar. [Consulta: 25 gener 2021].
* ↑ «Joan Mercader Carbó, cap de llista del PSC, ha estat proclamat alcalde de Malgrat». Maresme.socialistes, 19-06-2019. Arxivat de l'original el 28 d’agost 2021 [Consulta: 25 gener 2021].
# Maria Skytte

Maria Skytte af Duderhof (morta el 1703) va ser una baronessa i comtessa sueca coneguda pel seu estil de vida poc convencional.
Va néixer entre el 1636 i el 1639. El 1664 va establir una relació seriosa amb el comte Riksråd Gustaf Adam Banér (1631-1681), el mateix any que Banér es va casar amb Katarina Lillie (1643-1667). Skytte va viure obertament amb Banér, fet que era un crim i que va provocar un escàndol nacional. Quan ella el va acompanyar obertament durant els seus viatges pel país, van ser jutjats públicament. Maria Skytte va ser acusada d'haver-se disfressat d'home quan el visitava en secret, la qual cosa també era un delicte en aquell moment. Això ha cridat l'atenció en els estudis de gènere i ha fet que Maria Skytte i Greta Benzelia hagin estat considerades com un exemple de dones que es fan passar per homes quan volen amagar la seva identitat.
Banér es va veure obligat a jurar davant el tribunal que no havia consumat sexualment la seva relació amb Skytte, després de la qual cosa va ser advertit i exiliat de la cort reial. Després que Banér va enviudar el 1667, Skytte es va casar amb ell, però el matrimoni es va declarar inicialment invàlid i Banér va ser exiliat del país durant sis anys. Tot i així la parella va aconseguir que es legalitzés.

## A la cultura popular

Maria Skytte apareix a la novel·la Fribytaren på Östersjön de Viktor Rydberg.

## Referències

* Banér, Gustaf Adam i Herman Hofberg, Svenskt biografiskt handlexikon (andra upplagan, 1906)
* Gustaf Elgenstierna, Den introducerade svenska adelns ättartavlor. 1925-36
* Borgström Eva, red (2002). Makalösa kvinnor: könsöverskridare i myt och verklighet. Stockholm: Alfabeta/Anamma. Libris 8707902. ISBN 91-501-0191-9 (inb.)
* Gustaf Adam (Johansson) Banér, urn:sbl:19036, Svenskt biografiskt lexikon (art av G. WlTTROCK.), hämtad 2014-04-21.
# Martí d'Ateca

Martí d'Ateca (vila d'Ateca, valor desconegut - valor desconegut, 1306 $^{(Gregorià)}$) fou un prevere dominic de la Corona d'Aragó, professor de Filosofia i teologia i gran erudit tomista. Professà en el convent que aquesta orde religiosa tenia a Calatayud i arribà a ser predicador general de la seva orde.
Fou confessor de Jaume II i sembla el primer filòsof tomista de la Corona d'Aragó. Va escriure una Summa iuris actualment perduda.
L'episodi més conegut de la seva vida és la polèmica amb noble català, Arnau de Vilanova del qual havia estat gran amic i confessor, refutant el seu Tractatus de tempore adventu Antichristi (Tractat sobre el temps en què ha de venir l'Anticrist).
Fra Martín mantenia la tesi següent:
| « | <<Todos los hombres sin distinción han ignorado y también ignorarán los tiempos finales, no solamente por lo que se refiere al día y la hora del juicio, sino también, como dice, absolutamente en cuanto a toda acepción de tiempo.>> | » |
I aquesta tesi la sustenta en dues raons:
# Maria de Valois

Maria de Valois (francès: Marie de Valois) (Fontainebleau, 1309 - Nàpols, 23 d'octubre de 1332) era la filla gran de Carles de Valois per la seva tercera esposa Mahaut de Châtillon. Era membre de la Casa de Valois. Un dels seus cinc fills va ser la reina Joana I de Nàpols.

## Orígens familiars

Maria era filla de Carles de Valois i Mahaut de Chatillon. Es va casar amb Carles, duc de Calàbria, el 1323, quan només tenia catorze anys. Carles es va casar amb ella després de la mort de la seva primera esposa, Catherine d'Àustria, que havia mort sense tenir fills a Carles. Marie es va guanyar l'agraïment de les dones gentils de Florència quan va persuadir el seu marit perquè els permetés portar el que podien permetre's.
Filla petita del comte Carles I de Valois i la seva tercera esposa Mafalda de Chatillon. Era neta per línia paterna del rei Felip III de França i Elisabet d'Aragó, i per línia materna de Guiu III de Chatillon.

## Núpcies i descendents

Es casà l'11 de gener de 1324 a París amb el duc Carles de Calàbria, fill del rei Robert I de Nàpols i la seva esposa Violant d'Aragó. Del seu matrimoni tingueren:
* la infanta Joana I de Nàpols (1326-1382), reina de Nàpols
* l'infant Carles Martí de Nàpols (1327)
* la infanta Maria de Nàpols (1328-1366), casada el 1343 amb el seu cosí Carles Durazzo i el 1355 amb Felip II de Tarent, emperador titular de Constantinoble
El marit de Marie va morir el 1328 i mai es va tornar a casar. Va morir el 1332 als 22 anys, durant un pelegrinatge a Bari. La van viure la seva mare i dues germanes.

## Referències

* ↑ Casteen, 2015, p. xii.
* ↑ Kelly, 2003, p. 93.
* ↑ Goldstone (2010), pàg. 17.
* ↑ Émile-G. Leonardo: Història de Joan I, reina de Nàpols, comtessa de Provença (1343-1382): La joventut de la reina Joan, t. I, París i Mònaco, Auguste Picard, coll. “Memòries i documents històrics”, 1932, 730 p., p. 142

## Bibliografia

* Casteen, Elizabeth. From She-Wolf to Martyr: The Reign and Disputed Reputation of Johanna I of Naples. Cornell University Press, 2015.
* Kelly, Samantha. The new Solomon: Robert of Naples (1309-1343) and Fourteenth-Century Kingship. Brill, 2003.
* Kelly, Samantha. «Religious Patronage and Royal Propaganda in Angevin Naples: Santa Maria Donna Regina in context». A: The Church of Santa Maria Donna Regina: "Art, Iconography and Patronage in Fourteenth-Century Naples. Routledge, 2016, p. 27-44.
* Goldstone, Nancy. Joanna, The Notorious Queen of Naples, Jerusalem and Sicily. London: Weidenfeld & Nicolson, 2010. ISBN 9780297860860.
# Maria de Santa Natàlia

Jeanne-Marie Guerguin, (de vegades escrit Kerguin) de nom religiós sor Maria de Santa Natàlia, nascuda el 4 de maig de 1864 a Belle-Isle-en-Terre (Costes del Nord), i morta el 9 de juliol de 1900 a Taiyuan, a la província de Shanxi (Xina), fou una religiosa de la Congregació de les Franciscanes Missioneres de Maria.
Va ser decapitada durant la Rebel·lió dels bòxers. Màrtir, va ser canonitzada l'1 d'octubre del 2000 pel Papa Joan Pau II.

## Biografia

Va néixer en una família de grangers bretons, i va perdre a la seva mare en la pre-adolescència, havent d'assumir la responsabilitat de mantenir la llar familiar.
El 1887 va entrar al noviciat de la congregació de les Franciscanes Missioneres de Maria a Sant-Brieuc. Va ser nomenada primer a París per a la cura de la roba interior i les tasques de la llar, a continuació va anar a Cartago, al nord d'Àfrica, però ha d'anar a Itàlia per rebre tractament mèdic. El 1898, monsenyor Francesco Fogolla (1839-1900), vicari apostòlic coadjutor de Shanxi, viatjà a Europa per recaptar diners i reclutar gent per a la seva missió. Es va reunir amb Marie de la Passion de Chappotin, la cap de les Franciscanes Missioneres de Maria, i li demana que l'ajudés a trobar religiosa per les seves escoles i orfenats a la Xina.
Un petit grup de sacerdots i monges, incloent Maria de Santa Natàlia, van ser convençuts i s'embarcaren en aquest llarg viatge. Arribaren a Taiyuan, on caigué malalta de tifus - el que preocupa molt la petita comunitat - i aprengué el camí de la creu. Un cop recuperada, s'ocupà del catecisme, ajudà a l'orfenat i la cura dels pobres sota la responsabilitat de la mare Maria Hermínia de Jesús.
Durant la Rebel·lió dels bòxers (1899-1900), va ser detinguda amb les seves germanes per ordre del governador de la província, Tso-Tsung-Tang, i condemnada a mort.
Va ser decapitada amb les seves germanes:
* Marie-Amandine (Pauline Jeuris)
* Marie-Hermine de Jésus (Irma Grivot),
* Maria de la Pau (Marie-Anne Giuliani),
* Marie-Claire (Clelia Nanetti),
* Marie de Saint Just (Anne-Françoise Moreau),
* Marie-Adolphine (Kaatje Dierkx)
Van ser canonitzades juntes el l'1 d'octubre del 2000 i la seva festa se celebra el 9 de juliol.

## Referències

* ↑ Le Nouvelliste de Vannes du 7 Plantilla:Lire en ligne
* ↑ «Voir le registre d'état civil sur le site du Conseil général des Côtes-d'Armor.». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 setembre 2017].
* ↑ Voir sainte Marie de Sainte Nathalie sur le site Nominis.
* ↑ Voir l'histoire des 120 martyrs de Chine sur le site du Vatican.
* ↑ Qui també fou martiritzat durant la revolta dels bòxers i també va ser canonitzat amb les religioses.
# Maria Teresa Matas Blanxart

La Maria Teresa Matas Blanxart (Barcelona, 17 de gener del 1944) és llicenciada en Filosofia i Lletres (Secció d'Art) a la Universitat Autònoma de Barcelona el 1976 i doctora en història de l'Art per la el 1987 a la mateixa universitat. Fou coordinadora del Centre d'Art Romànic Català (ARCAT), de l'Institut d'Estudis Catalans (1986-1998). Ha estat membre del comitè científic del Centre Culturel Européen Saint-Martin de Tours (CCESMT) de Rabelais de Tours.

## Obres destacades

* Els esmalts romànics a Catalunya, 1: Arquetes (1982)
* Marcas en un conjunto de esmaltes medievales procedentes de Cataluña (1982)
* Creació, criteris, metodologia i problemàtica del programa d'anàlisi de l'art romànic català (ARCAT) (1987)
* Introducció i metodologia per a la creació d'un software per a l'anàlisi i classificació dels esmalts champlevé conservats a Catalunya (segles XII-XIII) (1990)
* Santa Maria de Colomers: Un unicum dins l'escultura romànica catalana (1992)
* El bàcul del bisbe Arnau de Gurb: una peça litúrgica o funerària? (1997)
* El bàcul de Sant Pere d'Àger: la pèrdua d'un unicum (1999)
* Pintures romàniques de l'església de Sant Víctor de Dòrria (2003)
* Les esglésies preromàniques i romàniques de la vall Ferrera i la coma de Burg (2004)
* El romànic de la vall d'Àneu (2005)
* Diccionari d'arquitectura romànica catalana (2006)
* del Mar. Església de de Benicarló (2007)
* El romànic de la vall de Cardós (2007)
* Santa Maria de Cervià de Ter: estudi de les pintures murals del transsepte (2008)
* El conjunt de pintures murals de l'església de Sant Esteve de Canapost (2008)

## Referències

* ↑ «M. TERESA MATAS I BLANXART». Arxivat de l'original el 2018-01-04. [Consulta: 3 gener 2018].
* ↑ (Barcelona), Amics de l'Art Romànic; (Barcelona), Institut d'Estudis Catalans. AAR, un quart de segle d'activitat científica (1977-2002). Institut d'Estudis Catalans, 2003. ISBN 9788472836686.
* ↑ Blanxart, Maria Teresa Matas i. Los Esmaltes románicos champlevé en Cataluña, ss. XII-XIII: inventario y análisis de distintas categorías de estilo : presentada a la Universitat Autònoma de Barcelona l'any 1987, 1987.
* ↑ Blanxart, Maria Teresa Matas i «El bàcul de Sant Pere d'Àger: la pèrdua d'un unicum». Anuario de Estudios Medievales, 29, 1, 30-12-1999, pàg. 601–616. DOI: 10.3989/aem.1999.v29.i1.539. ISSN: 1988-4230.
* ↑ Fort, Joan-F. Cabestany i; Blanxart, Maria Teresa Matas i; Pere, Rovira i Pons. Pintures romàniques de l'Església de Sant Víctor de Dòrria. Consell Comarcal del Ripollès, 2003. ISBN 9788460783480.