# Pou

* Per a altres significats, vegeu «Pou (desambiguació)».
Un pou és un orifici vertical excavat o perforat a la terra. Generalment de forma cilíndrica, se n'acostumen a assegurar les parets amb pedra, ciment o fusta perquè no s'ensorri. Per evitar accidents o l'entrada de cossos estranys, normalment es protegeix l'obertura amb un brocal o barana que l'envolta. Alguns pous s'excaven fins a una profunditat suficient per aconseguir el que es busca, com una reserva d'aigua subterrània o matèries com el petroli (pou petrolífer). Antigament es feien pous per acumular neu, anomenats pous de glaç o neveres. Un avenc és un pou o cova vertical natural. En un riu, un pou és un lloc de més profunditat que la resta de la llera.
El forat, excavació o túnel vertical, es sol construir amb desenvolupament i forma cilíndrica -en la majoria dels casos-, se solen assegurar les seves parets amb maó, pedra, ciment o fusta, per evitar el seu deteriorament i ensorrament, que podrien causar el tapament del pou.

## Història

Es coneixen pous molt primerencs del Neolític del Mediterrani Oriental. El pou més antic datat de manera fiable és del lloc arqueològic neolític pre-ceràmica (PPN) de Kissonerga-Mylouthkia a Xipre. Al voltant del 8400 aC, es va obrir un pou (pou 116) de diàmetre circular a través de pedra calcària per arribar a un aqüífer a una profunditat de 8 metres. El pou 2070 de Kissonerga-Mylouthkia, que data de finals de PPN, arriba a una profunditat de 13 metres. Es coneixen altres pous lleugerament més joves d'aquest lloc i dels veïns Parekklisha-Shillourokambos. Un altre pou primerenc de pedra folrada de 5,5 metres de profunditat està documentat en un lloc PPN final inundat (c. 7000 aC) a 'Atlit-Yam davant de la costa prop de la moderna Haifa a Israel.
Els pous revestits de fusta es coneixen des de principis de la cultura de la ceràmica lineal del Neolític, per exemple a Ostrov, República Txeca, amb data de 5265 aC, Kückhoven (un centre perifèric d'Erkelenz), amb data de 5090 aC, i Eythra a Schletz (un centre perifèric de Asparn an der Zaya) a Àustria, amb data de 5200 aC.
Els xinesos neolítics van descobrir i fer un ús extensiu de l'aigua subterrània perforada profundament per beure. A El Llibre dels Canvis, originalment un text d'endevinació de la dinastia Zhou Occidental (1046-771 aC), conté una entrada que descriu com els antics xinesos mantenien els pous i protegien les fonts d'aigua. Es creia que un pou excavat al lloc d'excavació de Hemedu es va construir durant l'era neolítica. El pou estava revestit per quatre files de troncs amb un marc quadrat unit a ells a la part superior del pou. També es creu que 60 pous de teules addicionals al sud-oest de Beijing es van construir al voltant de l'any 600 aC per beure i regar.
A Egipte, es fan servir el shadoof i el sakia. El sakia és molt més eficient, ja que pot treure aigua des d'una profunditat de 10 metres (enfront dels 3 metres del shadoof). La sakia és la versió egípcia de la sínia. Alguns dels pous coneguts més antics del món, ubicats a Xipre, daten del 7000 al 8500 aC. S'han descobert a Israel dos pous del Neolític, al voltant de l'6500 aC. Un és a Atlit, a la costa nord d'Israel, i l'altre és la Vall de Jezreel.
Els pous per a altres fins van aparèixer molt més tard, històricament. El primer pou de sal registrat va ser excavat a la província xinesa de Sichuan fa uns 2250 anys. Aquesta va ser la primera vegada que l'antiga tecnologia de pous d'aigua es va aplicar amb èxit per a l'explotació de sal i va marcar el començament de la indústria d'extracció de sal de Sichuan. Els pous de petroli més antics coneguts també es van perforar a la Xina, el 347 de l'era comuna. Aquests pous tenien profunditats de fins a aproximadament 240 m i van ser perforats usant broques unides a pals de bambú. L'oli es va cremar per evaporar salmura i produir clorur de sodi. Al segle x, extensos oleoductes de bambú connectaven pous de petroli amb brolladors d'aigua salada. Es diu que els registres antics de la Xina i Japó contenen moltes al·lusions a l'ús de gas natural per a il·luminació i calefacció. El petroli es coneixia com "aigua ardent" al Japó en el segle vii.

## Tipologia

Els pous tradicionals per recollir aigua solen emplaçar-se en l'entorn de les cases, ben al pati de l'habitatge (com el tradicional pou artesià) o a la zona comuna veïnal (amb models específics com els singulars «Pozzi» de la ciutat de Venècia). Per seguretat i utilitat, el pou s'envolta a nivell de superfície amb un brocal, a manera de ampit o parapet, sobre el qual s'instal·la una politja, per pujar i baixar el recipient, en general un cub. També se li sol posar una tapadora per evitar que caigui brutícia al seu interior o possibles accidents.
En les poblacions on, per filtració d'aigües residuals, el nivell freàtic pot estar contaminat i l'aigua de pou ja no és potable, pot seguir utilitzant-se per tasques de neteja i reg.
Ha quedat referència arqueològica de pous del segle XII aC. en Pèrsia
Un pou integrat en un marge és un clot excavat per arribar a la capa freàtica i integrat en el paredat d'un marge que s'utilitza per captar l'aigua pel consum humà i animal. Està cobert amb dues lloses superposades de grans dimensions, la darrera de les quals està al mateix nivell que la filada de dalt del marge. La llosa interior té encastat un ganxo del qual es penjava la corriola. El parament interior del clot és de pedra lleugerament adobada amb reble darrere i arriba a una profunditat de 6,70 m per 76 cm de diàmetre. El parament exterior, que s'alça a 1,81 m del nivell del sòl, es configura com una endinsada del marge en forma semicircular. L'obertura del pou per accedir a l'aigua presenta una gran llosa col·locada de fil a manera d'ampit per tal d'evitar caigudes.

## Simbolisme

Com a símbol, el pou apareix ja en les cultures més primitives, anteriors a la civilitzacions de l' Antiguitat. Així, per exemple, el controvertit musicòleg alemany Marius Schneider anotava que en els ritus medicinals entre els animistes, l'eix o centre del procés queda representat per un llac o pou, amb les aigües es mullen mans, pit i cap els malalts; com a signes aquàtics de salvació, a la vora de l'aigua creixen les canyes i queden dipositades les petxines. També la deessa grega de l'agricultura, Deméter, i altres deïtats clàssiques solen representar-se al costat del brocal d'un pou. Al cristianisme, El pou és símbol de salvació (dins de l'esquema conceptual de la vida com peregrinació), sent l'aigua refrescant i purificadora "símbol de l'aspiració sublim, de la corda de plata que lliga el palau de centre".
En l'acte de treure aigua d'un pou -com en el simbolisme de la pesca- es llegeix el procés purificador d' 'extreure des del fons', sent el que puja "pur contingut numinós ". De la mateixa manera de mirar el fons d'un pou, com contemplar l'aigua d'un llac són representacions de l'acte místic contemplatiu. Finalment, Juan Eduardo Cirlot, anota també la dada de l'associació de pou a les al·legories medievals com a símbol de l'ànima i atribut femení.

## Iconografia

En la iconografia de l cristianisme, com en el d'altres religions, el coll de pou en un element gairebé recurrent, present en diversos coneguts passatges de l' Vell i el Nou Testaments. La Bíblia, com a llibre escrit per i per a un poble de pastors, el pou és "el lloc de trobada". Com a símbol es materialitza no només per la seva funcionalitat i utilitat sinó també representant el lloc de les aigües vives (culminació de la revelació cristiana), que se sintetitza en el passatge de Crist i la dona samaritana on Jesús "expressa de manera clara la seva condició messiànica ".
* Lucas Cranach el Vell (1525 a 1537)
* Perugino (1506)
* Alonso Cano (1640)
* Jacinto de Espinosa (ca. 1650)
En un marc cultural més ampli, i sempre a través de l'herència de l'simbolisme, el pou sintetitza una triple iconografia com a "eix de la representació de l'Univers":
* vincle entre la superfície i el subsòl, que comunica amb mons inferiors (inferns i monstres);
* imatge o mirall de el cel que es reflecteix en les aigües de el fons (integrant així el nivell superior);
* imatge desfigurada i borrosa que emergeix en la foscor entre les estretes parets de el pou.

## Vegeu també

* Pou artesià
* Sistema de captació d'aigua de pluges
* Pou cec

## Bibliografia

* Revilla, Federico. Diccionario de Iconografía. Madrid: Ediciones Cátedra, 1990. ISBN 9788437609294.
* Cirlot, Juan-Eduardo. Diccionario de Símbolos. Barcelona: Editorial Labor, 1991. ISBN 9788433535047.
* Alfambra Domínguez, Francesc. Les mines de la serralada de Marina : Introducció històrica i arqueològica. Marc geològic, geogràfic i medi natural. Catàleg de cavitats artificials. Badalona: Grup d'Espeleologia de Badalona, 2000.
* Anguera Múrria, Antoni. Les mines d'aigua de Sant Just Desvern. Sant Just Desvern: Grup espeleològic Rats Penats, 1995. ISBN 84-920473-0-5.
* DE QUINTANA, Laia. Memòria de l'aigua. Rehabitar la mina de Torroella. Recerca i territori 9, 2017.
* Lloveras Planet, Francesc. Mina Vella : Historial i comentaris. Vilassar de Mar: Societat Civil d'Aigües de la Mina Vella, 1989. ISBN 84-404-4255-6.
* Marquès Griñó, Joan. PR - C 159 El camí de l'aigua : De Tarragona a Puigpelat. Tarragona: Silva, 2009. ISBN 978-84-92465-33-0.
* Molins Romeu, Ricard. Fonts i mines del rodal de Sabadell. Sabadell: Amics de les arts i de les lletres, 1984. ISBN 84-398-1185-3.
* Oller Foixench, Joan Manel. Les mines d'aigua a Terrassa. Terrassa: Ajuntament de Terrassa, 2008. ISBN 978-84-932184-5-4.
* Pastallé Sucarrats, Pere. Mina Pública d'Aigües de Terrassa : Una empresa al servei de la comunitat. Barcelona: Lunwerg, 2002. ISBN 84-7782-962-4.

## Referències

* ↑ VVAA. Enciclopedia Universal Sopena Tomo II. Barcelona: Ramón Sopena, 1969. Depósito legal B 12.873.
* ↑ Peltenburg, Edgar «East Mediterranean water wells of the 9th–7th millennium BC». . Leidorf, vol. In: Florian Klimscha (ed.), Wasserwirtschaftliche Innovationen im archäologischen Kontext. Von den prähistorischen Anfängen bis zu den Metropolen der Antike., 2012, pàg. 69–82.
* ↑ Galili, Ehud; Nir, Yaacov «The submerged Pre-Pottery Neolithic water well of Atlit-Yam, northern Israel, and its palaeoenvironmental implications». The Holocene, vol. 3, 3, 1993, pàg. 265–270. Bibcode: 1993Holoc...3..265G. DOI: 10.1177/095968369300300309.
* ↑ «World's oldest dendrochronologically dated archaeological wood construction». Journal of Archaeological Science, vol. 115, 2020.
* ↑ «Early Neolithic Water Wells Reveal the World's Oldest Wood Architecture». PLOS ONE, vol. 7, 12, 2012, pàg. e51374. Bibcode: 2012PLoSO...751374T. DOI: 10.1371/journal.pone.0051374. PMC: 3526582. PMID: 23284685.
* 1 2 Kuhn, Oliver «Ancient Chinese Drilling». Canadian Society of Exploration Geophysicists, vol. 29, 6, 30-06-2004.
* 1 2 Chang, Mingteh. Forest Hydrology: An Introduction to Water and Forests. 3rd. CRC Press, 2012, p. 31. ISBN 978-1439879948.
* ↑ Koon, Wee Kek. «How the ancient Chinese looked after their drinking water». South China Morning Post, 25-07-2015.
* ↑ «Sakieh explication/difference vs Sakia». A: Britannica.com.
* ↑ «Sakia explication». A: Britannica.com.
* ↑ «Stone Age wells found in Cyprus». BBC News.
* ↑ Ashkenazi, Eli. «Ancient Well Reveals Secrets of First Jezreel Valley Farmers». Haaretz, 09-11-2012.
* ↑ «ASTM International – Standards Worldwide». www.astm.org. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 6 juny 2023].
* ↑ Joseph P. Riva Jr. and Gordon I. Atwater. «petroleum». A: Encyclopædia Britannica.
* ↑ Pezuela, Jacobo de la. Diccionario geográfic estadístico, histórico de la Isla de Cuba. Imprenta del Establecimiento de Méllado, 1863, digitalizado 2008, p. 113, artículo 429.
* ↑ Diccionario enciclopédico Abreviado Espasa-Calpe (tomo V) Madrid, 1957.
* ↑ Alomar Canyelles, Guillem. La pedra en sec. Materials, eines i tècniques tradicionals a les illes mediterrànies. Palma: Consell Insular de Mallorca, 2001, p. 199.
* 1 2 3 4 5 6 Cirlot, 1991, p. 371.

## Enllaços externs

* Visita a la Mina d'aigua del Masnou Arxivat 2017-06-27 a Wayback Machine.
* Gut aufgehoben? Arxivat 2016-12-06 a Wayback Machine. – Article sobre la possibilitat de restaurar aigua de fossa acídica que utilitza CO2-emmagatzematge a Planeterde
* Tractament d'aigua de la mina per reutilització i cabal Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine.