OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estanislau Mateu Valls

Estanislau Mateu Valls (Barcelona, 3 d'octubre de 1877 - Reus, 11 de febrer de 1973) va ser pianista, compositor i director de l'Orfeó de Sants i de l'Orfeó Reusenc.
Fill d'Estanislau Mateu Mas i d'Antònia Valls, Va néixer a Barcelona on el seu pare, tarragoní de naixença, hi estava domiciliat i on dirigia els Cors de Clavé. Estanislau Mateu Mas va tenir tretze fills. Estanislau Mateu Valls es va instal·lar a Reus l'any 1911, deixant a Barcelona la seva escola particular i els llocs de treball que tenia a l'Orfeó de Sants i a la Institució Catalana de Música, entitat de la que n'havia estat nomenat ajudant l'any 1897.
A la ciutat de Reus, es va anar fent càrrec de les activitats que el seu pare duia a terme a l'Orfeó Reusenc, va aconseguir que aquesta entitat s'independitzés de la Societat Recreativa El Alba, on s'havia integrat quan l'Orfeó va marxar del Centre de Lectura, i va aconseguir una bona presència a la ciutat de la nova entitat a partir de l'any 1916. Va ser director de l'Orfeó, com deia un periòdic local, «mentre les seves mans van poder aguantar la batuta», i l'anomenava «sant perseverant».
Va dirigir l'Orfeó Reusenc, sense arribar a aconseguir la magnificència que ell hauria volgut, però sí amb molta dignitat artística. Membres de l'Orfeó als que Mateu va dirigir parlaven de l'exigència en la perfecció de la interpretació de les notes. Va donar una gran qualitat a les actuacions de l'entitat a tots els llocs on actuava. Va fer la seva darrera actuació a Barcelona l'any 1957, en un concert al Palau de la Música Catalana amb motiu d'unes Segones Jornades reusenques que es van celebrar a la capital.
L'any 1953 l'Orfeó Reusenc i l'Orfeó de Sants i van dedicar un homenatge, quan ja es començava a retirar de la seva activitat musical. Es va publicar un llibre d'aquest acte: Homenaje de la ciudad de Reus "Orfeó de Sans" y "Orfeó Reusenc" al maestro D. Estanislao Mateu Valls bajo el patrocinio del Excelentísimo Ayuntamiento con la colaboración de las entidades Centro de Lectura, "Casal Reusenc" y de los profesores-músicos y cantores.
De les seves composicions es pot destacar L'estudiant de Vic, Record a Eugeni Mata, El comte Arnau, Ave Veerum, La filadora Janota, i d'altres.

## Referències

* 1 2 3 4 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 444-445.
* ↑ «Orfeó de Sants: història». Orfeó de Sants. [Consulta: 9 juny 2022].
* ↑ «Homenaje de la ciudad de Reus...». CCUC. [Consulta: 9 juny 2022].

## Enllaços externs

* Pascual Anguera, Esther. "La vida musical a Reus a l’època dels Mateu (1854-1973)". Tesis doctorals en xarxa. Universitat de Barcelona [Consulta 9 de juny de 2022]
# Dècada del 10 aC

La dècada del 10 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 19 aC fins al 31 de desembre del 10 aC.

## Personatges destacats

* August, emperador romà (27 aC-14).
* Marc Vipsani Agripa (63 aC-12 aC), militar i polític romà.
# Joan Carles Bellviure Simón

Joan Carles Bellviure Simón (Vinaròs, Baix Maestrat, 11 d'octubre de 1963) és un actor, escriptor i director de teatre valencià criat a Mallorca.
Nascut a la ciutat valenciana de Vinaròs (Baix Maestrat), és diplomat per l'École Internacional de Théatre Jacques Lecoq de París (1992-1994) i resideix a la capital francesa. Com a actor ha treballat amb directors com ara Toni Albà, Marine Benech, Alain Mollot o Pere Fullana, entre d'altres.
És membre fundador, el 1985, del grup Iguana Teatre de Palma, i d'Hermanos Llonovoy­. És també patró de la Fundació Teatre del Mar­. Com a director ha col·laborat amb diversos espectacles a l'Aula de Teatre de la Universitat de les Illes Balears.
Va iniciar la seva carrera com a director el 1996, a França. El 2002 estrenà "Història(es)" al Teatre Principal de Palma. Va codirigir "Seqüències", el 2007, per la qual el 2008 va rebre el "Premi Teatre Principal de Textos Dramàtics" en la seva edició de 2008.
Pel que fa a les obres de creació, el seu treball s'ha centrat en l'escriptura d'obres dramàtiques. Ha publicat l'obra "L'equivocació d'Elies Ll" (1998), que va rebre el premi Teatre Principal del 1996, i és autor també de "L'Exprés de les Onze i Deu", "Història(es)" i del guió del curtmetratge "Rissaga". L'any 2010 va presentar la seva obra Camarada K al Teatre Tantarantana, amb bona resposta de públic i critica, inspirada en la vida i obra de l'avantguardista rus Daniïl Kharms (1905-1942).

## Obra recent

* Seqüències, (2007), espectacle co-dirigit amb Biel Jordà, Pere Fullana i Rafel Duran
* Residents
* Camarada K, (2010), adaptació de textos de Daniïl Kharms.
* L'actor en desequilibri (octubre 2010), Teatre del Mar, Palma. El 2011, Edicions Teatre del Mar ha publicat l'obra en format llibre.

## Referències

* 1 2 3 «Nota biogràfica de Joan Carles Bellviure». Produccions del Mar - Teatre del Mar. [Consulta: 21 juny 2011].
* 1 2 3 La Vanguardia, ‘CAMARADA K’ De Joan Carles Bellviure: La risa que desafió a Stalin
* ↑ «El Teatre del Mar se convierte en laboratorio de ideas a causa del recorte presupuestario» (en castellà). Diario de Mallorca, 31-08-2010. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ «Nota biogràfica de Joan Carles Bellviure». teatreib.cat. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2011. [Consulta: 21 juny 2011].
* 1 2 «Nota biogràfica de l'autor». Universitat d'Alacant, 2007. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ «Josep M. Miró i Joan Carles Bellviure, Guanyadors del Premi Teatre Principal de Textos Dramàtics». Teatre Principal, 2008. Arxivat de l'original el 4 de gener 2012. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ «Camarada K». teatreib.cat, 01-10-2010. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2011. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ «L'actor en desequilibri». Ultima Hora, 01-10-2010. Arxivat de l'original el 11 de gener 2012. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ Foguet, Francesc. «Stalin contra Kharms». El País, 10-02-2011. [Consulta: 21 juny 2011].

## Enllaços externs

* «Fotografia de Joan Carles Bellviure, dins un article sobre el taller "L'actor en desequilibri"». Ultima Hora, 27-10-2010. Arxivat de l'original el 11 de gener 2012. [Consulta: 21 juny 2011].
# José María de Heredia

José María de Heredia Girard ("La Fortuna", prop de Santiago de Cuba, 22 de novembre de 1842 - castell de Bourdonnés, prop de Houdan, Yvelines, 3 d'octubre de 1905) va ser un poeta francès d'origen cubà. L'any 1894 va ser elegit membre de l'Acadèmia francesa. Va ser un dels més destacats representants del parnassianisme. La seua obra més important és el llibre de sonets Els trofeus (1893).

## Biografia

Fill del cubà Domingo de Heredia i de la seua segona esposa, la francesa Louise Girard, el poeta va nàixer en la plantació familiar, prop de Santiago de Cuba. Es va embarcar per a França als nou anys, l'any 1851 i hi va romandre estudiant el batxillerat, fins al 1859. A França va descobrir l'obra de Leconte de Lisle, que li va causar una fonda impressió.
Després del seu retorn a Cuba, l'any 1859, va començar a estudiar la llengua espanyola amb l'objectiu de llicenciar-se en dret. Però no va aconseguir el seu propòsit en no reconèixer-se-li l'equivalència del batxillerat cursat a França. Per tant, l'any 1860 va tornar a França amb la intenció de seguir-hi els estudis de Dret.
Entre 1862 i 1865 va estudiar en la prestigiosa École des Chartes de París, i va començar a escriure els seus primers poemes, molt influenciats per l'escola parnassiana. L'any 1863 conegué personalment Leconte de Lisle, i des de 1866 va col·laborar en el Parnàs contemporani. Va fer amistat amb autors com Sully Prudhomme i Catulle Mendès, i va publicar els seus poemes en revistes com Revue des Deux Mondes, Le Temps i Le Journal des Débats.
Va dedicar deu anys -entre 1877 i 1887- a traduir al francès la Història verdadera de la conquista de la Nova Espanya de Bernal Díaz del Castillo. Va traduir també la Història de la Monja alferes, memòries de Catalina de Erauso. El 1893 va reunir tots els seus sonets en un llibre, Els trofeus (Les Trophées), una de les obres més importants de la poesia parnassiana. L'any 1894 va ser elegit membre de l'Acadèmia Francesa. Amb ocasió de la visita dels tsars russos a París va compondre el seu poema Salut a l'Empereur.
Casat des de 1867 amb la també cubano-francesa Louise-Cécile Despaigne, va ser pare de tres filles, una de les quals, Marie-Louise Hérédia seria la futura esposa d'Henri de Régnier i amant de Pierre Louÿs.
Va morir el 3 d'octubre de 1905 al castell de Bourdonné, prop d'Houdan.

## Referències

* ↑ «José María de Heredia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Web sobre l'autor (castellà)
* Les Trophées Arxivat 2006-05-25 a Wayback Machine. (francès)
* Selecció de poemes Arxivat 2005-10-12 a Wayback Machine. (francès)
* Biografia de l'autor Arxivat 2006-10-06 a Wayback Machine. (francès)
# Edward Chodorov

Edward Chodorov (Nova York, 17 abril 1904 – Nova York, 9 octubre 1988) va ser director i autor teatral i guionista i productor de pel·lícules entre els anys 1933 i 1951, va ser posat a la llista negra pel Comitè d'Activitats AntiAmericanes, provocant la interrupció de la seva carrera.

## Biografia

Després d'anar breument a la Universitat de Brown, i gràcies a la seva amistat amb Moss Hart, va aconseguir un treball com a director d'escena per a la producció teatral “Abi’s Irish Rose” i a continuació un treball similar en la gira de la producció “Is Zat so”, una sàtira sobre Hollywood. L'experiència aconseguida li va permetre aconseguir feina al departament de publicitat de la Columbia Pictures feina que compaginava amb la redacció de peces teatrals. El 1931, en col·laboració amb Arthur Barton va escriure l'obra “Wonder Boy”, que es va estrenar a Broadway. A partir de 1933 va compaginar la seva activitat com a autor teatral amb la de guionista i productor de pel·lícules per a la Columbia i després per a la Metro-Goldwyn-Mayer o la 20th Century Fox. Entre les pel·lícules escrites o produïdes per Chodorov es pot esmentar The Story of Louis Pasteur (1935) amb la qual Paul Muni va guanyar l'Oscar al millor actor, Graig’s wife (1936), The Hucksters (1947) o Road House (1948). L'any 1953 va ser inclòs a la llista negre del Comitè d'Activitats Antiamericanes en ser identificat com a membre del Partit Comunista pel coreògraf Jerome Robbins, cosa que va suposar l'abandonament de la seva carrera en el cinema.

## Filmografia

* The major of Hell (1933, guió)
* Captured (1933, guió i producció)
* The world changes (1933, guió)
* Madame Du Barry (1934, guió)
* The Story of Louis Pasteur (1935, no consta als crèdits)
* Craig’s wife (1936, guió)
* The league of the frightened men (1937, guió i producció)
* The Devil's playground (1937, productor associat)
* The Devil is driving (1937, producció)
* Yellow Jack (1938, guió)
* Woman against woman (1938, guió i producció)
* Spring madness (1938, guió i producció)
* Rich man, poor girl (1938, producció)
* A hundred to one (1939, producció)
* The man form Dakota (1940, producció)
* Undercurrent (1946, guió)
* The Hucksters (1947, guió)
* Road House (1948, guió i producció)
* Kind Lady (1951, guió)

## Referències

* ↑ Coma, Xavier. Diccionari del cinema negre. Barcelona: Edicions 62 (La cua de palla), 1990, p. 60. ISBN 84-297-3083-4.
* 1 2 3 4 Honan, William H. «OBITUITARY: Edward Chodorov, 84, playwright and writer and producer of films». New York TImes, 12 octubre, 1988.
# Combray

* Per a altres significats, vegeu «Illiers-Combray».
Combray és un comú al departament francès de Calvados (regió de Normandia). L'any 2007 tenia 124 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Combray era de 124 persones. Hi havia 47 famílies de les quals 11 eren unipersonals (11 dones vivint soles i 11 dones vivint soles), 18 parelles sense fills i 18 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

### Habitatges

El 2007 hi havia 57 habitatges, 44 eren l'habitatge principal de la família, 9 eren segones residències i 4 estaven desocupats. Tots els 57 habitatges eren cases. Dels 44 habitatges principals, 42 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 4 en tenien tres, 15 en tenien quatre i 24 en tenien cinc o més. 32 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 28 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Combray el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 2 | 75 a 79 | 5 |
| 1 | 70 a 74 | 1 |
| 1 | 65 a 69 | 2 |
| 3 | 60 a 64 | 2 |
| 5 | 55 a 59 | 4 |
| 6 | 50 a 54 | 4 |
| 1 | 45 a 49 | 5 |
| 8 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 3 |
| 7 | 30 a 34 | 7 |
| 5 | 25 a 29 | 5 |
| 2 | 20 a 24 | 6 |
| 3 | 15 a 19 | 3 |
| 2 | 10 a 14 | 2 |
| 5 | 5 a 9 | 7 |
| 6 | 0 a 4 | 9 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 76 persones, 59 eren actives i 17 eren inactives. De les 59 persones actives 54 estaven ocupades (27 homes i 27 dones) i 5 estaven aturades (5 homes). De les 17 persones inactives 4 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 8 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un guixaire pintor.
L'any 2000 a Combray hi havia 11 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 528 hectàrees.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Notes

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles

## Enllaços externs

* France par commune. Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Santa Margarida de Mejà

Santa Margarida de Meja és una església del municipi de Sant Mateu de Bages (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici religiós, una capella construïda al costat d'un camí, dalt d'un petit turó. És un edifici d'època gòtica però que conserva elements de tradició romànica. Presenta una gran nau rectangular sense absis i amb finestra de creu als peus de la nau. L'entrada principal va ser tapada per la construcció d'un cos adossat i se'n obrí una de lateral amb un gran arc. Té campanar d'espadanya doble. Els carreus presenten un bon estat. Davant seu hi ha un petit paller obert a una amplia era.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Margarida de Meja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].
# ICQ

ICQ ("I seek you", et busque) va ser un client de missatgeria instantània i el primer del seu tipus a ser àmpliament utilitzat a Internet, mitjançant el qual era possible xatejar i enviar missatges instantanis a altres usuaris connectats a la xarxa d'ICQ. També permetia l'enviament d'arxius, videoconferències i xarrades de veu.
ICQ va ser creat per 4 joves israelians el 1996 amb el nom de Mirabilis amb el propòsit d'introduir una nova forma de comunicació sobre Internet. El 8 de juny de 1998 la companyia va ser adquirida per AOL per 287 milions de dòlars. Des d'abril de 2010 és propietat de Mail.ru Group.
En el seu moment de màxima popularitat l'any 2001, ICQ va arribar a tenir 100 milions d'usuaris registrats. Quan Mail.Ru va comprar-la el 2010, hi havia 42 milions d'usuaris diaris. El 2022, ICQ tenia 11 milions d'usuaris mensuals.
El servei tancà el 26 de juny de 2024.
El protocol de comunicacions utilitzat per ICQ és conegut com OSCAR, utilitzat també per AIM. Els usuaris de la xarxa ICQ són identificats amb un nombre, el qual és assignat al moment de registrar un nou usuari, dit UIN ("Universal Internet Number" o "nombre universal d'Internet"). A causa del gran nombre d'usuaris d'ICQ, les identificacions d'usuari més recents es troben per sobre del nombre 100.000.000. En alguns casos, els nombres més simples i fàcils de recordar foren venuts en subhastes per Internet o fins i tot segrestats per altres usuaris.

## Referències

* ↑ «The ICQ Story» (en anglès). Arxivat de l'original el 2014-02-25. [Consulta: 21 febrer 2014].
* ↑ By SAUL HANSELL. «America Online to Buy Internet Chat Service for $287 Million» (en anglès), 09-06-1998.
* ↑ ICQ Surpasses 100 Million Registered Users Arxivat 2019-05-10 a Wayback Machine., Time Warner Press Release – May 09, 2001.
* ↑ Khrennikov, Ilya (29 July 2014), ICQ Messenger Is Growing for the First Time in Years, <https://www.bloomberg.com/news/articles/2014-07-29/icq-messenger-is-growing-for-the-first-time-in-years>
* ↑ «What Ever Happened to ICQ?» (en anglès). TechSpot, 23-02-2022.
* ↑ Chalk, Andy «We'll Miss You: Pioneering instant messaging program ICQ is finally shutting down after nearly 30 years» (en anglès). PcGamer.com, 25-05-2024 [Consulta: 26 juny 2024].

## Vegeu també

* Extensible Messaging and Presence Protocol (XMPP)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de ICQ (anglès)
# John Harley

John Harley (també conegut com a Juan Harley) (Glasgow, 1886 - Montevideo, 1960) fou un futbolista uruguaianoescocès.

## Biografia

El 1911, John Harley va sortir de Buenos Aires i va arribar a la seu del Club Atlético Peñarol (Montevideo) per treballar a la companyia de ferrocarrils del Riu de la Plata. Es va unir al club CURCC, el qual més endavant seria conegut com a Club Atlético Peñarol. Se li atribueix haver revolucionat la qualitat tècnica dels uruguaians amb el pas del joc anglès, llançant pilotes llargues a l'aire, amb l'estil escocès, i que consistia en passades curtes. Va jugar al Peñarol per deu temporades.
També va presentar els dispositius tàctics que defineixen les posicions dels jugadors amb l'objectiu de promoure el desenvolupament del joc. Fou entrenador de Peñarol.
Es troba enterrat al Cementiri Britànic de Montevideo, Uruguai.

### Carrera internacional

Harley va jugar el seu primer partit per a l'Uruguai el setembre de 1909. Va jugar l'últim dels seus 17 partits a la selecció nacional uruguaiana l'octobre de 1916.

### Clubs

* 1906-1908: Club Ferro Carril Oeste
* 1909-1920: Club Atlético Peñarol

## Bibliografia

* Garrido, Atilio. 100 años de gloria, pàgina 46, editat per l'AUF, Associació Uruguaiana de Futbol, 2000.

## Referències

* ↑ «Forgotten Scots who changed the world» (en anglès). Russell. Evening Times, 07-12-2009. [Consulta: 19 octubre 2010].
* 1 2 «John Harley "El Yoni"» (en castellà). Carbonero.com, 07-12-2009. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2009. [Consulta: 19 octubre 2010].
* ↑ Finn, Gerry P. T.; Giulianotti, Richard. Football culture: local contests, global visions. Routledge, 2000. ISBN 0714650412.
* ↑ «Official World Record (30.11.1872 - 31.12.1910) - World ranking of the national coaches» (en anglès). IFFHS, 08-12-2009. [Consulta: 19 octubre 2010].
* ↑ Mason, Tony. Passion of the people?: football in South America. Verso, 1995. ISBN 0860914038.
* ↑ Murray, Bill; Murray, William J.. The world's game: a history of soccer. University of Illinois Press, 1998. ISBN 0252067185.
* ↑ «Torneo: América del Sur - Centenario» (en castellà). IFFHS, 2009. [Consulta: 19 octubre 2010].
* ↑ «Appearances for Uruguay National Team» (en anglès). RSSSF. [Consulta: 19 octubre 2010].
# Límit de Hayflick

El límit de Hayflick és el nombre de vegades que una cèl·lula es pot dividir abans d'aturar-se a causa del fet que el telòmer assoleix una llargada crítica.
Fou descobert per Leonard Hayflick el 1965, de la Universitat de Califòrnia, San Francisco (UCSF), quan demostrà que cèl·lules humanes normals en un cultiu cel·lular es divideixen unes 52 vegades en una atmosfera d'un 20% d'oxigen (aire pràcticament normal) o 70 vegades en una atmosfera d'un 3% d'oxigen (que equival a les condicions internes dels humans). Aleshores entren en una fase d'envelliment (refutant l'afirmació d'Alexis Carrel que les cèl·lules normals són immortals). Cada mitosi escurça l'apèndix telomèric de l'ADN de la cèl·lula, fent avançar un "compte enrere" per cada còpia posterior de la cèl·lula. Les cèl·lules d'alguns organismes eviten el límit de Hayflick gràcies a l'allargament telomèric; en són exemples algunes aus marines longeves, les cèl·lules de les quals són tècnicament immortals.
Es creu que aquest mecanisme evolucionà principalment per a protegir el cos evitant la creació de cèl·lules potencialment canceroses. A causa de la manera fragmentada en què es replica ADN, una cèl·lula amb un telòmer molt curt pot provocar una estabilitat genòmica quan les proteïnes que haurien d'estar al telòmer no seran capaces d'unir-s'hi i seran marcades com a trencament de la doble cadena d'ADN, possiblement causant un càncer.
Moltes cèl·lules mare no estan afectades pel límit de Hayflick, car no estan diferenciades. Existeixen en tots els teixits i poden continuar reproduint-se durant tota la vida de l'organisme. Per a evitar la barrera, les cèl·lules que necessiten continuar dividint-se expressen l'enzim telomerasa o utilitzen el mecanisme d'allargament alternatiu dels telòmers. Aquests també són els mètodes que utilitzen les cèl·lules canceroses per a dividir-se sense inhibició.
El límit de Hayflick normal de les cèl·lules d'organismes no humans varia, i n'afecta la longevitat.
La carnosina pot augmentar el límit de Hayflick en fibroblasts humans. Sembla que també redueix el ritme d'escurçament dels telòmers.

## Referències

* ↑ Hayflick L. «The limited in vitro lifetime of human diploid cell strains». Exp. Cell Res., vol. 37, 3, 1965, pàg. 614-636. DOI: 10.1016/0014-4827(65)90211-9. PMID: 14315085.
* ↑ McFarlan GA.; Holliday R «Retardation of the senescence of cultured human fibroblasts by carnosine». Exp. Cell Res., vol. 212, 2, 1994, pàg. 167-175. DOI: 10.1006/excr.1994.1132. PMID: 8187813.
* ↑ Shao L; Li QH, Tan Z «L-carnosine reduces telomere damage and shortening rate in cultured normal fibroblasts.». Biochem Biophys Res Commun., vol. 324, 2, 2004, pàg. 931-936. PMID: 15474517.

## Vegeu també

* Apoptosi
* Immortalitat biològica
* Cèl·lules HeLa

## Enllaços externs

* Immortalitat cel·lular i càncer (anglès)