OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pesulania

La lex Pesulania va ser una antiga llei romana proposada per un tribú de la plebs anomenat Pesulà, que tractava sobre els danys causats pels gossos d'un altre. L'amo de l'animal havia de compensar al perjudicat o entregar en noxa (donar com a compensació) a l'animal. Recollia específicament allò que les Lleis de les dotze taules establien pels quadrúpedes. La data és desconeguda, però probablement remunta al segle v aC.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de; José Francisco Díaz. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 128 [Consulta: 26 abril 2022].
# Plesiadàpids

Els plesiadàpids (Plesiadapidae) formen una família de mamífers plesiadapiformes similars als primats coneguts del període Paleocè i Eocè de Nord-amèrica, Europa i Àsia. Els plesiadàpids eren abundants en els últims del període Paleocè i els seus fòssils són d'ús freqüent establir les edats de faunes fòssils.
# Piula d'esperons del Pangani

La piula d'esperons del Pangani (Macronyx aurantiigula) és un ocell de la família dels motacíl·lids (Motacillidae).

## Hàbitat i distribució

habita sabanes i estepes espinoses des de Somàlia, cap al sud, a través de l'est i sud-est de Kenya fins al nord-est de Tanzània.

## Referències

* ↑ «Piula d'esperons del Pangani». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)
# Piula d'esperons de gorja rosada

La piula d'esperons de gorja rosada (Macronyx ameliae) és un ocell de la família dels motacíl·lids (Motacillidae).

## Hàbitat i distribució

habita zones de praderies sw l'oest i sud de Kenya i nord de Tanzània, també al centre, nord-est i sud d'Angola, extrem nord-est de Namíbia, sud-est de la República del Congo i sud-oest de Tanzània, cap al sud, a través de Malawi, Zàmbia, nord de Botswana i Zimbabwe fins oest i centre de Moçambic i l'est de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Piula d'esperons de gorja rosada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)
# Platja de Poo

La Platja de Poo, se situa en la meitat occidental del concejo de Llanes, Astúries, al costat de la localitat homònima. S'emmarca a les platges de la Costa oriental d'Astúries, també anomenada Costa Verda Asturiana i és considerada paisatge protegit, des del punt de vista mediambiental (per la seva vegetació). Per aquest motiu està integrada, segons informació del Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi ambient, en el Paisatge Protegit de la Costa Oriental d'Astúries.

## Descripció

La platja s'estén al llarg d'uns 150 metres a l'interior d'un entrant del mar, cosa que fa que des de la platja aquest quedi fora de la vista.
La platja presenta forma d'ancorada envoltada d'abundant vegetació. A la platja s'accedeix fàcilment i compta amb diversos serveis com a dutxes, papereres, salvament, neteja i en el plànol de seguretat, disposa tant de senyalització de perill com d'equip d'auxili i salvament. Compta a més amb un aparcament, no vigilat, de més de 100 places.

## Referències

* ↑ «Catálogo de playas. Playa de Poo». Web del Ministerio de Agricultura, Alimentación y Medio Ambiente. Arxivat de l'original el 2015-01-08. [Consulta: 7 gener 2015].
* ↑ «Playa de Poo (Llanes) - Playas Asturianas - La Nueva España». [Consulta: 26 agost 2018].
* ↑ del Río, Alejandro. Guía total de las playas de Asturias. 244 rincones para disfrutar de la costa asturiana (en castellà). Nobel, 2013, p. 253. ISBN 978-84-8459-669-1.
* ↑ «Playa de Poo» (en espanyol europeu). [Consulta: 26 octubre 2018].
# Platja de Porcía

La platja de Porcía està situada en el concejo asturià d'El Franco i molt prop de la localitat de Campos-Salave. Forma part de la Costa Occidental d'Astúries i presenta catalogació com ZEPA i LIC.

## Descripció

Es tracta d'una platja d'uns 240 metres de longitud i uns 40 metres d'amplària mitjana i té forma triangular. Té una assistència massiva pel que pot tenir en algun moment alt risc però la perillositat de la platja en si és baix. Les sorres són fines i fosques i els accessos rodats són fàcils doncs es pot accedir a uns 500 metres de la platja o una mica menys.
Per accedir a ella cal localitzar els nuclis més propers que són: El Franco, Salave i Campos i està compartida amb Tàpia de Casariego i El Franco i, en dir dels banyistes i experts, és una de les més belles d'Astúries pel que cal circular per l'N-634 la qual cal deixar en entrar en El Franco. Per mitjà d'una carretera local s'arriba al seu accés, totalment remodelat i ben senyalitzat des del principi. Té un gran aparcament entorn d'un parc-platja d'unes 45 Ha. En aquesta platja desemboca mansament el riu Porcía i com hi ha grans concentracions de sorra lluny del mar, aquestes tanquen l'estuari i el riu es divideix en gran quantitat de meandres. Durant la pleamar l'aigua inunda totalment la platja deixant una sèrie d'illots que acreixen la seva bellesa.
La platja està dotada dels serveis de vigilància, aigua potable i dutxes el que la fa molt adequada per a tota la família. Les activitats més recomanades són la pesca submarina i la recreativa, i el senderisme, ja que disposa de quatre sendes per als vianants.

## Referències

* ↑ http://sig.magrama.gob.es/93/ClienteWS/Guia-Playas/Default.aspx?nombre=PLAYAS_WEB&claves=DGC.PLAYAS.PLY_CO_PLAYA&valores=428 Arxivat 2015-04-12 a Wayback Machine.
* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 19. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Pony

* No s'ha de confondre amb Poni.
Pony fou una marca catalana de motocicletes esportives, fabricades a Barcelona entre 1954 i 1955. Les Pony duien motor francès Gnome Rhône de 125 cc a dos temps i arribaven a una velocitat màxima de 95 km/h. A partir de 1956 l'empresa es concentrà en la fabricació de tricicles de repartiment i les motocicletes Pony passaren a anomenar-se Rekord, essent fabricades per una altra empresa.

## Referències

* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Relación de las principales marcas». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 315. ISBN 84-920886-5-6.
Viccionari
# Porta de França

La Porta de França és un edifici de Ceret inventariat com a monument històric del Vallespir des del 16 de novembre del 1949.

## Descripció

Aquesta construcció és un dels vestigis de les muralles de la ciutat. Des de finals del segle xix mostra una corona de terracota que coincideix amb les façanes dels edificis dels costats.

## Història

És un edifici del segle xiii.

## Referències

* 1 2 3 4 «Porta de França». Patrimoni. Govern francès. [Consulta: 24 setembre 2018].
# Pic de Baborte

El Pic de Baborte és una muntanya de 2.934 metres que es troba entre els municipis d'Alins i de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Forma part del massís de la Pica d'Estats, i està situat al Parc Natural de l'Alt Pirineu.
El pic domina sobre el Circ de Baborte, una coma d'origen glacial que acull l'estany de Baborte entre d'altres estanys. En aquest circ hi trobem també el Refugi de Baborte (o del Cinquantenari). El pic és un dels millors miradors de la Pica d'Estats.
L'ascensió al pic es fa des del refugi de Baborte. L'itinerari és fàcil fins al Coll de Baborte, però l'accés al cim passa per un terreny descompost i tarter.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# Plats-i-olles

* Aquest article tracta sobre el cartó. Vegeu-ne altres significats a «Plats i Olles».
Plats-i-olles (en castellà: El cacharrero) (1779) és un dels cartons per a la Real Fàbrica de Tapissos de Santa Bàrbara de Francisco de Goya, i estava destinat la decoració del menjador de Carles IV, aleshores príncep d'Astúries.
D'aquest cartó, que es troba al Museu del Prado, es van fer dos tapissos que es conserven al palau del Pardo -l'esmentat palauet dels prínceps- i a El Escorial.
El quadre va ser taxat en sis mil rals i ha estat estimat, juntament amb El para-sol (1777), com l'obra cimera del període inicial de Goya a Madrid.

## Anàlisi

Un primer terme mostra a qui el mateix Goya descriu com un valencià que ven vaixella. Dues dones i una anciana estan mirant el gènere. Aquestes tres dones estan il·luminades, i queda en penombra el venedor. La de l'esquerra, una anciana que sosté una paella, recorda la que apareix a l'obra Crist a la casa de Marta i Maria, de Velázquez, pintor pel qual Goya sentia gran admiració.
En segon pla, inicia la marxa un cotxe de cavalls, on viatja una dama que contemplem difusa a través del vidre de la portella. Dos personatges, asseguts d'esquena, l'observen. A la llunyania, s'aprecia algun personatge més i les siluetes d'edificis.
Una curiositat d'aquest quadre és la rectificació de la posició originària de la roda posterior esquerra de la carrossa, la circumferència de la qual es percep clarament al costat de la que definitivament va pintar l'aragonès.
En aquest oli apareixen constants marques de l'estil de Goya, com la presència conjunta de personatges d'elevada -a la carrossa- i humil condició social, els quincallers del primer pla, en una escena costumista i llum de ponent. També s'evoluciona en aquesta obra en la tècnica pictòrica de pinzellada solta i la presència de tocs brillants de llum aplicats a espàtula.
S'aprecia una aconseguida captació del moviment del vehicle, especialment per la figura del lacai, inclinat cap enrere per efecte de la inèrcia de l'arrencada del cotxe, efecte emfasitzat per Goya des de l'arquitectura del fons. Així mateix, és notable el mestratge impressionista en l'ús de l'esfumat amb què està tractada la dama que viatja a l'interior de la carrossa i es veu a través de la finestreta.
El tractament del color és molt notable en l'harmonia dels daurats de matisos de coure i els grisos i el blau amb el qual està tractat el cel. Destaca el treball de natura morta que constitueixen els estris dels venedors ambulants, les qualitats tàctils de les vaixelles, porcellanes, metalls, teles que estan reflectides amb mà aprimorada.

## Bibliografia

* D'Ors Führer, C., y Morales Marín, C., Los genios de la pintura: Francisco de Goya, Madrid, Sarpe, 1990, pág. 93. Sección «Estudio de la obra seleccionada», por Carlos D'Orf Führer, p. 84. ISBN 84-7291-543-3.
* Cirlot, L., Museo del Prado II, Col. «Museos del Mundo», Tomo 7, Espasa, 2007. ISBN 978-84-674-3810-9, p. 61.

## Enllaços externs

* Ficha d'El cacharrero del catàleg d'obres de Goya de la Universitat de Saragossa.
* Fitxa d'El cacharrero en «Artehistoria». Arxivat 2012-02-17 a Wayback Machine.
# Polifonte (mitologia)

Polifonte (en grec antic Πολυφόντη), va ser, segons la mitologia grega, una filla d'Hipònou, un traci que s'havia casat amb Trassa, filla d'Ares i de Terenia, la filla del déu-riu Estrímon.
Polifonte es despreocupava dels regals d'Afrodita i es va convertir en companya d'Àrtemis. Afrodita es va irritar amb la jove i li va inspirar una passió insensata cap a un os. Va perdre la virginitat en aquells amors monstruosos, i Àrtemis, per castigar-la va desfermar contra ella totes les bèsties de la muntanya. Polifonte, espantada, es va refugiar a la casa del seu pare, on van néixer dos fills, Àgri i Òrios, és a dir, Salvatge i Muntanyenc. Quan els fills es van fer grans, tenien una força prodigiosa, que no els feia acovardir ni davant dels déus ni dels homes. Devoraven els estrangers que trobaven vora casa seva. Zeus va voler acabar amb aquella situació i va decidir castigar-los. Va enviar el seu missatger, Hermes, perquè complís els seus designis. De primer Hermes pensà a tallar-los-hi les mans i els peus, però Ares, que era l'avi dels nois, va voler que escapessin del càstig i els va transformar. Polifonte es va convertir en una au nocturna. Òrios en una rapinyaire, i Àgri en un voltor, tots ells ocells amb un presagi funest. La mainadera, que també va ser transformada tot i que era innocent, va demanar clemència als déus, i aquests la van transformar en un ocell favorable als homes, el pigot verd, que dona bons presagis.

## Referències

* ↑ Antoní Liberal. «XXI. Polifonte». A: Recull de metamorfosis. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2012, p. 166-168. ISBN 9788498592061.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 449-450. ISBN 9788496061972.
# Polifosfat

Els polifosfats són polímers de fosfat units mitjançant grups hidroxil. La reacció de polimerització ocorre usualment per una reacció de condensació i l'enllaç químic entre grups fosfats solen ser un tipus d'enllaç covalent d'alta energia (enllaç fosfodièster). Així doncs, el trencament d'aquest enllaç allibera una gran quantitat d'energia, bé sigui en reaccions químiques espontànies o catalitzades per enzims amb activitat fosfatasa. L'ATP és un exemple de trímer de fosfat, un polímer amb tres grups fosfat units entre ells. En algunes espècies s'emmagatzema en orgànuls cel·lulars específics denominats acidocalcisomes.

## Exemples de polifosfats
### Tripolifosfat de sodi

El tripolifosfat de sodi, (Na₅P₃O$_{10}$) s'ha usat àmpliament com un component dels detergents, en qualitat d'ablanidors d'aigua a les regions d'aigua dura millorant el rendiment del detergent. En els darrers anys ha augmentat la preocupació que això dona lloc a grans quantitats de fosfats tant al sistema de clavegueram i com als cursos naturals d'aigua, originant eutrofització. Això conduït a regular legalment la quantitat màxima de polifosfats en els detergents en alguns països com ara Alemanya, Itàlia o Àustria.

### Polifosfats inorgànics altament polimeritzats

Els polifosfats inorgànics altament polimeritzats foren descoberts en organismes vius per L. Liberman el 1890. Aquests compostos són polímers lineals que contenen entre uns pocs i diversos centenars de residus d'ortofosfats units per enllaços fosfoanhídric rics en energia.
En els éssers humans s'ha demostrat són que polifosfats tenen un paper fonamental en la coagulació de la sang. Produïts i alliberats per les plaquetes que s'activen factor XII, que és essencial per a la formació de coàguls de sang. A més polifosfats plaquetes derivades d'activar la coagulació de sang factor XII (factor de Hageman) que inicia la formació de fibrina i la generació d'un mediador pro-inflamatori, la bradicinina, que contribueix a la pèrdua dels vasos sanguinis i la trombosi.
* Estructura química de l'àcid polifosfòric
* Estructura química del trimetafosfat cíclic
* Estructura química de l'ADP

## Referències

* ↑ «Newly discovered mechanism by which blood clots form». physorg.com, 10-12-2009.

## Bibliografia

* Pavlov E, Grimbly C, Diao CT, French RJ «A high-conductance mode of a poly-3-hydroxybutyrate/calcium/polyphosphate channel isolated from competent Escherichia coli cells». FEBS Lett., 579, 23, 01-09-2005, pàg. 5187–92. DOI: 10.1016/j.febslet.2005.08.032. PMID: 16150446.
* Kulaev I, Vagabov V, Kulakovskaya T «New aspects of inorganic polyphosphate metabolism and function». J. Biosci. Bioeng., 88, 2, 1999, pàg. 111–29. PMID: 16232585.
* Kulaev I, Kulakovskaya T «Polyphosphate and phosphate pump» (en anglès). Annu. Rev. Microbiol., 54, 2000, pàg. 709–34. DOI: 10.1146/annurev.micro.54.1.709. PMID: 11018142.
# Política de privacitat

Una política de privacitat és un document legal que planteja com una organització reté, processa i utilitza les dades personals de l'usuari o client. Aquesta és majorment utilitzada en un lloc d'internet, on l'usuari crea un compte. La política de privacitat és un contracte en el qual susdita organització promet mantenir la informació personal de l'usuari. Cada organització present a Internet té la seva pròpia política de privacitat, i cadascuna d'elles varia. És la responsabilitat de l'usuari llegir-la, per assegurar-se que no hi ha condicions per les quals es dugui a terme un intercanvi d'informació de l'usuari, la qual pot ser vista com una violació de privacitat.

## Vegeu també

* Confidencialitat
* Seguretat de la informació
# Pont del Camí al Regàs

El Pont del Camí al Regàs és una obra d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont d'un sol arc, fet amb pedra i maons, pla i amb unes petites baranes de pedra. Es troba en el camí del Regás i els Crous de Llors. Passa per sobre de la riera d'Arbúcies, afluent per l'esquerra del Tordera.

## Referències

* ↑ «Pont del Camí al Regàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Pont del Cadí

El pont del Cadí està situat en el nucli urbà de Granada, sobre el riu Darro. Actualment només roman en peus un dels seus dos estreps, concretament el situat en la riba del Bosc de l'Alhambra, amb forma de torre de planta hexagonal, així com l'arrencada d'una gran volta de ferradura.

## Descripció

La fàbrica és de carreus d'arenisca. Es veuen excavacions en la pedra base per allotjar els fonaments de la cintra i per la reixa que tancava el pas pel riu, sota ell. La volta presenta dovelles refoses i sortints en ritme altern, que estan policromades; impostes de nacel·la i arrabà ho completen. En l'estrep, es pot observar una petita portella de llinda, que va poder pertànyer a una construcció anterior.
A l'interior de la torre, existeixen dues escales de cargol.

## Història

El pont del Cadí va ser un dels elements principals de la relació entre la Granada musulmana i el riu Darro. S'esmenta en nombrosos escrits antics i se sap que, en 1501, els Reis Catòlics van dictar una disposició per pavimentar el pont, que encara estava en peus. No obstant això, l'arquitecte Torres Balbás, conservador de l'Alhambra a mitjans del segle xx, va sostenir que les restes actuals no es corresponen amb el pont citat per les fonts antigues. D'acord amb aquesta tesi, les restes citades correspondrien a un pas de muralla sobre el riu, la qual cosa és congruent amb aspectes funcionals del pont, com la seva cota excessivament alta respecte de l'entorn, i la seva escassa amplària, poc útil per al tràfic, ni tan sols de persones.
Actualment, el pont del Cadí està inclòs dins del perímetre de gestió de l'Alhambra.

## Referències

* ↑ Chías Navarro, Pilar & Abad Balboa, Tomás: Puentes de España, FCC, Madrid 1994, pag. 79, ISBN 84-920207-0-9
* ↑ Historiador Pavón Maldonado, citado por Abad Balboa, Op.ref.
* ↑ Chías Navarro & Abad Balboa, Op. cit., pag. 78
# Magó (209 aC)

Magó fou el comandant de la guarnició cartaginesa de Cartago Nova quan aquesta ciutat fou atacada per Publi Corneli Escipió el 209 aC. Magó només disposava d'un miler d'homes en armes però en arribar els romans va armar a dos mil persones més i va desplegar una gran energia i habilitat en la defensa, podent rebutjar el primer assalt romà. En el segon assalt els romans van escalar les muralles i van ocupar la ciutat. Magó es va retirar cap a la ciutadella, però veient que tota resistència era inútil es va rendir i fou enviat com a presoner de guerra a Roma.

## Referències

* ↑ Liv. 28 13, Liv. 27 20, Història de Roma, Titus Livius
* ↑ Baecula 1, Dictionary of Greek and Roman Geography, William Smith
* ↑ Plb. 10.38, Històries, Polibi
# Sant Amanç de Calders

Sant Amanç és la capella del mas de Sant Amanç, del terme municipal de Calders, a la comarca del Moianès. Està situada al costat nord del mas de Sant Amanç, un quilòmetre i mig a l'est-sud-est del poble de Calders, a prop del límit amb Monistrol de Calders. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella rectangular, de mides reduïdes, encarada vers el nord-oest. Portal d'entrada rectangular, adovellat, amb una llinda que la data del 1643. Sobre la porta petita rosassa. Al capdamunt, campanar d'espadanya. Pedrissos a banda i banda de la porta d'entrada. A migdia, absis de punt rodó; a la façana de ponent, petita finestra adovellada. L'interior està enllosat, amb enterraments a la part central. S'hi observa una volta de punt rodó. És una construcció feta amb pedra ben escairada. A l'exterior capa de calç que l'ha deixada emblanquinada. Mostra un carener perpendicular a la façana.

## Història

Edificada als voltants del 1643, al costat d'una masia, en aquella època, econòmicament forta, anomenada Santamans. El manteniment i conservació de la capella anava a càrrec del propietari de l'anomenada masia. Sembla que no s'hi ha fet massa reformes posteriors. S'hi feia un aplec per Pasqua Florida. Avui està força deixada. L'interior serveix de magatzem.

## Referències

* ↑ GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «CAPELLA DE SANT AMANÇ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].

## Enllaços externs

* Sant Amanç de Calders en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Parròquia de Priekule

La Parròquia de Priekule (en letó: Priekules pagasts) és una unitat administrativa del municipi de Priekule, al sud de Letònia. Abans de la reforma territorial administrativa de l'any 2009 pertanyia al raion de Liepaja.

## Pobles, viles i assentaments

* Asīte
* Audari
* Kalnenieki
* Kaņepji
* Knīveri
* Mazgramzda
* Saulaine

## Hidrografia
### Rius i afluents

* Ruņa
* Kauliņupe
* Vārtāja
* Āģēre
* Čikste
* Remese
* Birztala
* Virga
* Lībjupe
* Niedrupe
* Melnupe
* Lašupe

### Llacs

* Llac Reinu
* Llac Blažģa

### Pantans

* Priekules
* Purvenieku
* Baron

## Vegeu també

* Organització territorial de Letònia
* Localitats de Letònia
# Diaphus whitleyi

Diaphus whitleyi és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 311 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S., 1890. Additions to the fauna of San Diego. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 3. 1-24.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hulley, P.A., 1984. Myctophidae. p. 429-483. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.). Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. Vol. 1.
* Hulley, P.A., 1990. Myctophidae. p. 398-467. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Paxton, J.R., 1979. Nominal genera and species of lanternfishes (Family Myctophidae). Contrib. Sci. Natur. Hist. Mus. Los Angeles County, 322:1-28.
* Paxton, J.R. i P.A. Hulley, 1999. Myctophidae. Lanternfishes. p. 1957-1964. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.