OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premi Ostana

El Premi Ostana (en occità: Prèmi Ostana: escrituras en lenga maire; en italià: Ostana Premio Scritture in Lingua Madre) és un premi anual i una iniciativa cultural organitzada per l'ajuntament d'Ostana i per l'Associació Cultural Chambra d'Òc. Està dedicat a les llengües i i les autories que utilitzen en la seva obra una llengua materna que sigui a la vegada minoritària. Les categories del Premi Ostana són: Premi Internacional, Premi Nacional, Premi a la Llengua Occitana, Premi Joves, Premi Especial, Premi de Traducció, Premi Musical, Premi de Cinema.
El premi consisteix en: una escultura de vidre, creada per l'artista Silvio Vigliaturo amb la il·lustració d'un rossinyol, símbol de la cultura occitana en referència a la cançó «Se canta», acompanyada d'una medalla d'or creada per Marco Gioielli que representa la creu occitana. El Premi Ostana s'ha atorgat a representants de llengües minoritàries dels cinc continents com ara: furlà, eslovè, cimbrià, ladí, armeni, sard, tibetà, basc, romaní, llengües totonaques, català, huave, bretò, llengües sami, hebreu, maltès, cors, xeiene, kurd, maori, gallec, shuar, ioruba, frisó, griko salentino i occità, entre d'altres.
Max Roqueta, Gavino Ledda, Boris Pahor, Ives Roqueta, Sergio Salvi, Sèrgi Bec, Maite Brazales, Joan Larzac, Marcel Courthiade, Lance Henson, Ghjacumu Thiers, Salem Zenia, Rotland Pecot, Mans de Breish, Bob Holman, Joan Isaac, Asier Altuna, Tilbert Dídac Stegmann, Manuel Rivas, Craig Patterson, Franca Masu, Marcelo Martinessi, Diego Marani, Francho Nagore, Stefania Maria Ciminelli i Bernardo Atxaga han estat algunes de les persones premiades al llarg dels anys.

## Referències

* ↑ «Tutto pronto per l'ottava edizione del "Premio Ostana"». Targatocn.it, 01-06-2016. [Consulta: 7 març 2017].
* ↑ Trento, Agenzia di Comunicazione Archimede -. «XVIII Premio Ostana alle lingue madri – Terre di savoia». www.visitterredeisavoia.it. Arxivat de l'original el 8 March 2017. [Consulta: 7 març 2017].
* ↑ «Dalla lingua Yoruba allo shar-chicham, nel borgo occitano di Ostana un festival per salvare le lingue minori». L'Huffington Post. [Consulta: 7 març 2017].
* ↑ d'Oc, Chambra. «Il Premio Ostana 2016 si avvia a diventare un festival dei diritti linguistici delle lingue resistenti ed emergenti». www.chambradoc.it. Arxivat de l'original el 8 March 2017. [Consulta: 7 març 2017].
* ↑ Vilarnau, Joaquim. «Joan Isaac, premi Ostana en favor de les llengües maternes». Enderrock.cat, 01-06-2018. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ «El profesor Francho Nagore es galardonado con el Premio Ostana – Ecrituras en Lenga Maire» (en castellà). AraInfo, 03-06-2022. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ «El Premi Ostana 2023 reconeix figures de les llengües tamàjaq, basca, asturiana, arpitana, corsa i gaèlica». Nationalia, 28-05-2023. [Consulta: 28 maig 2023].
# Scipione Lacorcia

Scipione Lacorcia (Nàpols, 1585 - 1620) fou un compositor napolità de madrigals.
Les dades biogràfiques de Lacorcia són gairebé inexistents. A part de la seva activitat del 1590 al 1620, que va culminar amb el seu tercer llibre de madrigals a 5 veus, se sap poc.
El llibre II està dedicat a Alessandro Miroballo, marchese di Bracigliano. El llibre III, de l'1 d'octubre de 1620, està prologat amb una humil dedicació plebea al seu senyoriu Francesco Filomarino (1600–1678), principe della Rocca. El llibre III també inclou dos madrigals "convidats" del noble "Ettore de la Marra (ca. 1570–1634) signore di Baiano e Castelfranco", que com Filomarino i el madrigalista aficionat Scipione Dentice formaven part de les cinc famílies seggio Capuana que van participar al govern de la ciutat. Ettore de la Marra també va ser llaütista i guitarrista de l'"Accademia de Carlo Gesualdo" i té dos madrigals supervivents a la col·lecció "Teatro de Madrigali". (Gargano i Nucci, Nàpols 1609). Els poemes del llibre III de Lacorcia són principalment anònims, potser indiquen que poden ser de poetes aristocràtics locals.
Lacorcia és considerat un dels madrigalistes més influenciats per Carlo Gesualdo, juntament amb Francesco Genuino, Crescenzio Salzilli, Agostino Agresta, Giuseppe Palazzotto Tagliavia, Antonio de Metrio i Giacomo Tropea.
El nom de Lacorcia apareix en una llista de madrigalistes impresos, al sobre d'una carta d'Heinrich Schütz a Venècia, el 23 d'abril de 1632, a Philip Hainhofer a Dresden, però no a la lletra de Schutz.

## Obres

* Madrigali Llibre I a 5, - perdut
* Madrigali Libro II a 5, Carlino, Nàpols 1616, sobreviu complet.
* Madrigali Libro III a 5, Vitale, Nàpols 1620, sobreviu complet.

## Enregistraments

* Musica Vulcanica Enregistrament complet del llibre III, juntament amb els 4 madrigals supervivents d'Ettore de la Marra, amb peces instrumentals interpretades en un cèmbal universal cromàtic reconstruït per Ascanio Mayone, Giovanni de Macque i Gesualdo. "Gesualdo Consort Amsterdam", dir. Harry van der Kamp. Sony Vivarte. 2006

## Referències

* ↑ Assaig de Harry van der Kamp al fulletó CD Sony 2006
* ↑ Watkins G. "Dues antologies de madrigals de 1609 i 1615 reuneixen molts d'aquests músics napolitans... El primer és Teatro de Madrigali a 5 v. De diversos autori... 1609) que inclou les obres d'Agresta, Cerretto, S. Dentice, Effrem, Francisco i Camillo Lambardi, Macque, de la Marra, Gesualdo i altres. La segona col·lecció es titula Nuova scelta di Madrigali di sette autori que conté obres de Dentice, Genuino, Nenna, Stella, Pecci, Fontanelli ("senza nome ") i Gesualdo." p233
* ↑ Watkins G. Gesualdo: l'home i la seva música 1991 p350
# Mare de Déu de la Plana de Mont-ros

La Mare de Déu de la Plana de Mont-ros és una església de la Torre de Cabdella (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular amb hostatgeria incorporada a la planta superior. L'església té un porxo d'accés amb dues arcades laterals. A la planta de la sota coberta s'obre una finestra amb formes historicistes on es torba la campana. La coberta principal i el porxo són a dues vessants simètriques.

## Història

A l'interior es venera la imatge de la Mare de Déu.

## Referències

* 1 2 «Mare de Déu de la Plana de Mont-ros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Langessa

Langessa és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Langessa nomophilalis, que es troba a Amèrica del Nord, on s'ha registrat a Alabama, Florida i Carolina del Sud.
Les larves s'alimenten de plantes aquàtiques.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea.
* ↑ mothphotographersgroup (anglès)
* ↑ Dyar, H.G. 1906. Journal of the New York Entomological Society. 14: 84
* ↑ Bug Guide (anglès)
# Ministeri per la Protecció del Medi Ambient i el Desenvolupament Regional de Letònia

El Ministeri per la Protecció del Medi Ambient i el Desenvolupament Regional de Letònia (en letó: Latvijas Republikas Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrija) és el departament principal del govern de Letònia responsable de la protecció del medi ambient, la planificació del desenvolupament i coordinació regional i seguiment del desenvolupament municipal així com la gestió de la terra i autoritat en l'aplicació de l'execució dels serveis estatals i municipals, es va establir el 1993. El ministeri consta de quinze institucions subordinades i un departament independent.
El ministeri està encapçalat pel polític nomenat Ministre de la Protecció del Medi Ambient i el Desenvolupament Regional. Des del 5 de novembre de 2014 és Kaspars Gerhards, sota el Segon Gabinet Straujuma.

## Vegeu també

* Govern de Letònia

## Referències

* ↑ «Vesture» (en letó). [Consulta: 30 maig 2015].
* ↑ «Kaspars Gerhards» (en letó). Varam.gov.lv. [Consulta: 30 maig 2015].
# Nebti-tepites

Nebti-tepites (nb.tỉ tp ỉt = s, "Les dues corones del cap del seu pare") va ser una princesa egípcia de la IV Dinastia. Se sap de la seva existència perquè apareix esmentada a la tomba de la seva mare, Meresankh II.

## Biografia

Nebti-tepites en jeroglífic :
Nebti-tepites era filla del príncep Horbaef i de la seva mitja germana Meresankh II. Tenia una germana Nefertkau III i un germà Djati. Després de la mort de Horbaef, Meresankh es va casar amb un faraó, o Djedefre o Khafre, i es va convertir en una reina. Així doncs, Nebti-tepites era alhora neboda i fillastra del segon marit de la seva mare.

## Referències

* ↑ Reisner, 1942, p. 146.
* ↑ «Meresankh II» (en anglès). Saint Louis University. Arxivat de l'original el 2021-02-16. [Consulta: 14 maig 2021].
* ↑ Dodson i Hilton, 2004.
* ↑ Reisner, 1942, p. 146-149.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Reisner, George Andrew. A history of the Giza Necropolis (en anglès). Harvard University Press, 1942.
# Illa de Riesco

Illa de Riesco (Isla Riesco) es troba a l'oest de la península de Brunswick, Xile. Ocupa una superfície de 5.110 km² i el punt més alt és el Mont Atalaya a 1.830 m d'altitud. Un canal estret d'aigua la separa de la Patagònia continental un altre canal la separa de la península Muñoz Gamero.
A aquesta illa hi les reserves de carbó més grans de Xile.
Hi ha nombroses glaceres.
Rep el nom del president xilè, de principis del segle xx, Germán Riesco.
# Princess Anne

Princess Anne és una població dels Estats Units a l'estat de Maryland. Segons el cens del 2000 tenia 2.313 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Princess Anne tenia 2.313 habitants, 992 habitatges, i 498 famílies. La densitat de població era de 714,4 habitants per km².
Dels 992 habitatges en un 26,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 25,4% hi vivien parelles casades, en un 21,3% dones solteres, i en un 49,7% no eren unitats familiars. En el 38,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,2% tenia menys de 18 anys, un 20,2% entre 18 i 24, un 25,7% entre 25 i 44, un 17% de 45 a 60 i un 10,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 77,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 20.066$ i la renda mediana per família de 26.351$. Els homes tenien una renda mediana de 19.492$ mentre que les dones 22.857$. La renda per capita de la població era de 10.944$. Entorn del 30,1% de les famílies i el 39,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Princess Anne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Princess Anne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Mare de Déu de la Pietat de Can Fèlix

La Mare de Déu de la Pietat de Can Fèlix és la capella de la masia de Can Fèlix, antigament Mas de la Trinxeria, de l'antic terme comunal de Montalbà dels Banys, del terme actual dels Banys d'Arles i Palaldà, a la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord).
Està situada al costat sud-est de la masia de Can Fèlix, al nord-est de Montalbà, en el vessant meridional del Puig del Bosquet i al sud-oest de Peira Baixa.
És una capella petita, d'una sola nau capçada al nord-est (l'església segueix l'eix sud-oest - nord-est) per un absis que no és cap altra cosa que un arrodoniment de la paret d'aquell costat de la petita nau del temple. No hi ha campanar d'espadanya, i la façana sud-oest conté la porta, senzilla, i al damunt seu una finestra alta en forma d'ull de bou.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «11 - Els Banys d'Arles i Palaldà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Vall 42. Santa Maria de Montalbà». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Morellàs i les Illes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Mare de Déu de la Pietat de Can Fèlix en els ortofotomapes de l'IGN
# Laíxevo

Laíxevo - Лаишево (rus) - és una ciutat de la República del Tatarstan, a Rússia.

## Història

La vila fou fundada el 1557 i rebé l'estatus de ciutat el 1781 amb el nom de Laítxevdas. El 1926 perdé el seu estatus i li donaren el nom de Laíxevo. El 1950 rebé l'estatus de vila urbana i el 9 de setembre del 2004 el de ciutat.
# Ministeri per a la Transició Ecològica

El Ministeri per a la Transició Ecològica és l'encarregat de gestionar les polítiques de medi ambient, ecologia, agricultura i pesca. Va ser creat per Pedro Sánchez Pérez-Castejón en formar el govern resultant de la moció de censura duta a terme contra Mariano Rajoy Brey, president del Govern d'Espanya des del 21 de desembre de 2011, i reelegit el 29 d'octubre de 2016, fins al 2 de juny del 2018.
L'actual ministra per a la Transició Ecològica és Teresa Ribera Rodríguez, que va prometre el càrrec el 7 de juny de 2018. Va rebre la cartera ministerial d'Isabel García Tejerina, ministra d'Agricultura i Pesca, Alimentació i Medi Ambient el mateix 7 de juny de 2018.

## Estructura

El Ministeri per a la Transició Ecològica s'estructura en els següents òrgans superiors i directius:
* La Secretaria d'Estat d'Energia, de la qual depèn la Direcció general de Política Energètica i Mines.
* La Direcció general de Política Energètica i Mines.
* La Secretaria d'Estat de Medi Ambient, de la qual depenen els següents òrgans directius:
* La Direcció general de l'Aigua.
* L'Oficina Espanyola del Canvi Climàtic, amb rang de direcció general.
* La Direcció general de Biodiversitat i Qualitat Ambiental.
* La Direcció general de Sostenibilitat de la Costa i del Mar.
* La Subsecretaria per a la Transició Ecològica.
* La Secretaria General Tècnica del Ministeri per a la Transició Ecològica
* Gabinet del Ministeri.

## Referències

* ↑ «Els 17 ministres de Sánchez prometen el càrrec davant de Felip VI». Ara.cat.
* ↑ «La ministra de Transición Ecológica, Teresa Ribera, recibe la cartera de manos de Tejerina» (en castellà). abc.
* ↑ «BOE.es - Documento BOE-A-2018-8580» (en castellà). [Consulta: 23 juny 2018].
* ↑ «Organigrama del Ministeri per a la Transició Ecològica». Arxivat de l'original el 2018-07-10. [Consulta: 18 agost 2018].
# Nosratabad

Nosratabad (Nusratabad) és una ciutat de la província de Sistan i Baltxistan a l'Iran, a la carretera de Zahedan a Bam al mig del Gran Desert. Antigament fou anomenada Isfiddh, Sipih o Safidj. Els geografs musulmans la situan a vegades al Kirman i a vegades al Sistan. El 1895 els nòmades balutxis encara anomenaven Ipsi a les seves ruïnes. La ciutat que la va substituir va agafar el nom de Nusratabad. Al segle xx va formar un subdistricte del comtat de Zahedan. El 2006 tenia 4.182 habitants. El 3 de juny de 2009 els activistes de Jondollah van tallar la carretera entre la ciutat i Bam i es van apoderar de diverses vehicles pesats.
És una ciutat diferent d'una altra Nosratabad també al Sistan que per poc temps fou capital regional. Va rebre el nom per Nusrat al-Mulk, subgovernador de Sistan, sota el que es va fundar vers 1870 si bé inicialment va tenir el nom de Nasirabad pel xa Nasir al-Din, nom que no va arrelar. Localment fou coneguda també com a Shahr-i-Seistan, Shahr-i-Nassiriyeh, o simplement Shahr (la ciutat). Gaudeix d'un clima sec i calorós per la seva situació a la vora del Desert de Lut un dels llocs més calorosos del món (l'agost de 1926 es va arribar a 58 °C). Al final del segle xix hi havia cònsols de Rússia i Gran Bretanya i tenia oficina de correus i telègrafs (1911). Després va perdre importància.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, VIII, 156
* Wikipèdia en anglès; Wikipedia en italià
# Pterocryptis afghana

Pterocryptis afghana és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Afganistan i al Pakistan.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Peters W. (C. H.) 1861. Über zwei neue Gattungen von Fischen aus dem Ganges. Monatsb. Akad. Wiss. Berlin 1861. 712-713.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kobayakawa, M. 1989. Systematic revision of the catfish genus Silurus, with description of a new species from Thailand and Burma. Jap. J. Ichthyol. 36(2):155-186.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Illa de Ross

L'Illa Ross està formada per tres volcans en el mar de Ross a l'Antàrtida, davant de la costa de la terra Victòria a l'estret McMurdo. La seva àrea és de 2.460 quilòmetres quadrats. Tant sol una petita part de l'illa està lliure de gel i neu.

## Història

Sir James Clark Ross la va descobrir en 1841, i va ser posteriorment nomenada així en el seu honor per Robert Falcon Scott. Allotja el volcà dorment Mont Terror, de 3.230 metres d'altitud, i el Mont Erebus, de 3.794, són els volcans actius més australs de la Terra. Ambdós van ser nomenats per Ross pels noms dels seus vaixells. La tercera major elevació és el Muntanya Byrd, nomenat per l'explorador estatunidenc Richard E. Byrd.
L'illa és reclamada per Nova Zelanda com a part de la Dependència Ross, però aquesta reclamació és en suspens en virtut del Tractat Antàrtic.

## Referències

* ↑ Hogan, C Michael. «Ross Sea». The Encyclopedia of Earth, May 5, 2013. [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ «Ross Island, Antarctica». geographic.org. [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ Alberts, Fred G. Geographic Names of the Antarctic. United States Board on Geographic Names, 1995, p. 63º.
* ↑ Hjort, Christian; Ingólfsson, Ólafur; Möller, Per; Lirio, Juan Manuel «Holocene glacial history and sea-level changes on James Ross Island, Antarctic Peninsula» (en anglès). Journal of Quaternary Science, 12, 4, 01-07-1997, pàg. 259–273. DOI: 10.1002/(SICI)1099-1417(199707/08)12:4<259::AID-JQS307>3.0.CO;2-6.
* ↑ Alley, Roderic «New Zealand and Antarctica» (en anglès). International Journal: Canada's Journal of Global Policy Analysis, 39, 4, 01-12-1984, pàg. 911–931. DOI: 10.1177/002070208403900408. ISSN: 0020-7020.
# Segell d'Arkansas

El Gran Segell de l'Estat d'Arkansas va ser adoptat el 1864 i modificat a la seva forma actual el 1907. La corona circular del segell conté el text "Great Seal of the State of Arkansas" ("Gran Segell de l'Estat d'Arkansas"). L'anell interior del segell conté l'Àngel de la Misericòrdia, l'Espasa de la Justícia i la Deessa de la Llibertat envoltats per una àguila calba. L'àguila sosté en el seu bec un pergamí inscrit amb la frase en llatí "Regnat Populus", lema de l'estat, el que significa "El regne del poble". (El pergamí deia "Regnant Populi" abans de 1907). En l'escut que forma part de segell s'hi troba un vapor, una arada, un rusc i una garba de blat, els símbols de la riquesa industrial i agrícola d'Arkansas.

## Altres Segells oficials

* Segell de la Cort Suprema d'Arkansas
* Segell de la Guàrdia Nacional d'Arkansas
* Segell del Departament de Carreteres i Transport de l'Estat d'Arkansas

## Vegeu també

* Bandera d'Arkansas

## Enllaços externs

* Gran segell de l'estat d'Arkansas
# Maria Dolors Coll Magrí

Maria Dolors Coll Magrí (Almenar, 10 d'agost de 1960) és una poeta catalana resident a Sant Cugat del Vallès. En el camp de la poesia ha estat finalista dels Premi Rosa Leveroni (1988) amb el poemari post-titulat Però Venus no ho sap, i del Premi Marià Manent (2001) amb Mals pensaments i altres animals de companyia.
El 1977 amb uns veïns d'Almenar va tirar endavant la revista local La barana del fossar. L'any 1978, a la universitat, amb una colla d'amistats, va publicar la revista literària La Higiènica. És autora de l’audiovisual poètic La bava del caragol (2015), basat en el llibre En sordina, i del divertiment poeticovisual Snacks (2021).
Des del punt de vista de la crítica literària se li ha trobat consonància amb el poeta francès René Char. A la seva obra hi reviu un lèxic autòcton del món pagès del Segrià i nombroses referències al seu paisatge de l'horta.

## Obra publicada

* Rés a mida (Pagès Editors, 2000)
* Niu en blanc (Pagès Editors, 2003)
* Rostoll (Godall Edicions, 2014)
* En sordina (Editorial Meteora, 2015)
* Corpuscles (Godall Edicions, 2017)
* El còdol i els seus cercles (Pagès Editors, 2019)
* Mals pensaments i altres animals de companyia (Tanit, 2020)
* De mineral (Godall Edicions, 2022)

## Referències

* ↑ «Conversa amb M. Dolors Coll Magrí - Reversos grup poètic». Vilaweb, 06-12-2018. [Consulta: 14 juny 2022].
* ↑ «Tèrbol Atzur: Maria Dolors Coll Magrí», 14 d’octubre 2014. [Consulta: 14 juny 2022].
* ↑ Obiols, Víctor. «Algues i lluna». Ara, 17-03-2018. [Consulta: 14 juny 2022].
* ↑ Fontana Peitiví, Mar. «De rostolls i de rebrolls». Núvol, 04-07-2014. [Consulta: 19 juny 2022].
* ↑ Miró Vinaixa, Mònica «La ufanor de la quera». Caràcters, 68, 2014, pàg. 18–19. ISSN: 1132-7820.
* ↑ «Entrevista a M. Dolors Coll Magrí pel seu poemari «El còdol i els seus cercles»», 18-07-2019. [Consulta: 14 juny 2022].
* ↑ Verdú, Víctor. «L'alquímia de M. Dolors Coll Magrí (I)». L'Oest, 22-04-2022. [Consulta: 14 juny 2022].
# Laëtitia Payet

Laëtitia Payet (Hennebont, 2 d'octubre de 1985) és una esportista francesa que va competir en judo, guanyadora de tres medalles de bronze al Campionat Europeu de Judo entre els anys 2011 i 2013.

## Palmarès internacional

Campionat Europeu :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2011 | Istanbul ( Turquia) | 3 | –48 kg |
| 2012 | Txeliàbinsk ( Rússia) | 3 | –48 kg |
| 2013 | Budapest ( Hongria) | 3 | –48 kg |

## Referències

* ↑ «Laëtitia Payet» Arxivat 2012-12-12 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Laëtitia Payet» en Judoinside.com (anglès)
# Mauricio Alonso Rodríguez

Mauricio Alonso Rodríguez (San Salvador, 12 de setembre de 1945), conegut com a Pipo Rodríguez, és un exfutbolista salvadorenc de la dècada de 1970.
Fou internacional amb la selecció del Salvador.
Pel que fa a clubs, destacà a C.D. FAS.
Trajectòria com a entrenador:
* 1973-1974: El Salvador U-17
* 1975: El Salvador U-23
* 1975: UES
* 1975-1976: Sport Club Molsa
* 1976: Sport Club Tapachulteca
* 1979: Chalatenango
* 1980-1982: El Salvador

## Referències

* ↑ Mauricio Alonso Rodríguez Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ «Perfil a sports-reference.com». Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 2 maig 2019].
* ↑ Postales de Seleccion - Copa Mundo 1970 (incl career resume) - ElBalónCuscatleco (castellà)