OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nous sommes tous des assassins

Nous sommes tous des assassins és una pel·lícula francesa de coproducció franco-italiana dirigida el 1952 per André Cayatte, basant-se en una narració de Jean Amila. Va obtenir el Premi Especial del Jurat al 5è Festival Internacional de Cinema de Canes, i també fou exhibida a la 1a Setmana Internacional del Cinema de Sant Sebastià.

## Argument

René Le Guen (Marcel Mouloudji) és un antic combatent de la resistència francesa format de jove com a assassí professional. Després de la Segona Guerra Mundial, no té capacitat per aplicar aquestes habilitats i és arrestat per assassinat. Jutjat i condemnat a mort, és tancat a la cel·la de la presó amb altres assassins condemnats a mort. Els homes que han de ser guillotinats són tret de nit, de manera que esperen amb por i només dormen després de l'alba. Mentre que l'advocat de Le Guen (Claude Laydu) intenta obtenir un perdó pel seu client, tres dels companys interns de Le Guen són executats, un per un, en el transcurs de la pel·lícula.
Cayatte va utilitzar les seves pel·lícules per revelar les desigualtats i injustícies del sistema francès i protestar contra la pena capital.

## Repartiment

* Marcel Mouloudji - René Le Guen
* Raymond Pellegrin - Gino Bollini
* Antoine Balpêtré - Dr. Albert Dutoit
* Julien Verdier - Bauchet
* Claude Laydu - Philippe Arnaud
* Georges Poujouly - Michel Le Guen
* Jacqueline Pierreux - Yvonne Le Guen
* Lucien Nat - L'avocat général
* Louis Arbessier - L'avocat du tribunal pour enfants
* René Blancard - Albert Pichon
* Léonce Corne - Le colonel instructeur
* Henri Crémieux - L'avocat de Bauchet
* Jean Daurand - Girard, l'homme dans la cabine téléphonique
* Yvonne de Bray - La chiffonnière
* Guy Decomble - Un inspecteur
* Liliane Maigné – Rachel

## Referències

* ↑ Jean-Claude Sabria: Cinéma français. Les années 50. Paris 1987, Nr. 646
* ↑ «Festival de Cannes: We Are All Murderers». festival-cannes.com. [Consulta: 18 gener 2009].
* ↑ Nous sommes tous des assassins al web del Festival de Sant Sebastià

## Enllaços externs

* Nous sommes tous des assassins Arxivat 2019-08-06 a Wayback Machine. a cinememorial.com
* Nous sommes tous des assassins al bloc thecinema.
# Ardilleux

Ardilleux és un municipi francès situat al departament de Deux-Sèvres i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 152 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Ardilleux era de 152 persones. Hi havia 61 famílies de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 34 parelles sense fills i 15 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 71 habitatges, 61 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 7 estaven desocupats. Tots els 71 habitatges eren cases. Dels 61 habitatges principals, 50 estaven ocupats pels seus propietaris i 11 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 4 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 49 en tenien cinc o més. 47 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 24 habitatges hi havia un automòbil i a 33 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Ardilleux el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 4 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 20 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 16 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 12 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 16 |
| 12 | 40 a 44 | 0 |
| 8 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 8 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 92 persones, 64 eren actives i 28 eren inactives. De les 64 persones actives 58 estaven ocupades (33 homes i 25 dones) i 6 estaven aturades (1 home i 5 dones). De les 28 persones inactives 11 estaven jubilades, 8 estaven estudiant i 9 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Ardilleux hi havia 64 unitats fiscals que integraven 162 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 13.503 €.

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració i 1 d'una empresa financera.
L'any 2000 a Ardilleux hi havia 13 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 872 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Ardilleux a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Ardilleux a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Eva Gancedo

Eva Fernández-Gancedo Huercanos (Madrid, 9 de desembre de 1958), més coneguda com a Eva Gancedo, és una compositora espanyola especialitzada en bandes sonores de cinema, guanyadora d'un Goya a la millor música original i una Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics a la millor música.
Va estudiar al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid, després aconseguí una beca Fulbright al Berklee College of Music de Boston, on va obtenir el Premi Fi de Carrera magna cum laude. Després va estudiar el mètode Kodaly a la Universitat d'Esztergom, becada pel govern d'Hongria.
Va començar com a membre del grup Las Lunares amb les quals va actuar com a telonera de Manzanita, Niña Pastori o Manolo Tena. En una actuació va conèixer el director de cinema Ricardo Franco, qui la va convèncer per fer la banda sonora de la seva pel·lícula La buena estrella (1997), amb la que va obtenir el Goya a la millor música original i la Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics a la millor música. El 2000 tornaria a obtenir una Medalla a la millor música per La reina Isabel en persona. Posteriorment ha treballat per bandes sonores de sèries de televisió com 7 vidas o Un lugar en el mundo.
La seva principal activitat, però, es troba a la docència. Ha estat professora d'harmonia, composició i orquestració a l'Escola Municipal de Música d'Alcobendas i professora de la facultat de formació de mestres de la Universitat Autònoma de Madrid.

## Filmografia

* La buena estrella (1997)
* Lágrimas negras (1998)
* Cascabel (2000)
* Gitano (2000)
* La reina Isabel en persona (2000)
* Siete vidas (2001)
* Arderás conmigo (2002)
* Un lugar en el mundo (2003)
* La noche de mi hermano (2005)
* La mirada de Ouka Lele (2009)

## Referències

* ↑ «Entrevista a Eva Gancedo. Compositora, pedagoga e intérprete.». Arxivat de l'original el 2021-08-21. [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ Eva Gancedo a mundobso
* ↑ La buena estrella al web dels Goya
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1997». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-03-06. [Consulta: 6 setembre 2019].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 2000». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-02-26. [Consulta: 6 setembre 2019].
* ↑ «7 vidas (Serie de TV) (1999)» (en castellà). [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ «Un lugar en el mundo (Serie de TV) (2003)» (en castellà). [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ Eva Gancedo al web de Katarina Gurska

## Bibliografia

* Eva Gancedo, una compositora con buena estrella: entrevista per Joan Padrol, A: Dirigido por ...: Revista de cine, ISSN 0212-7245, Nº 266, 1998, pàgs. 80-82
# Cantó de Sant Pau de Fenollet

El cantó de Sant Pau de Fenollet (Sant Paul de Fenolhet en occità) és una divisió administrativa francesa, situat a Occitània, al departament dels Pirineus Orientals.

## Municipis

El cantó de Sant Pau de Fenollet està compost per onze municipis, que formen part de la comarca de la Fenolleda:
* Sant Pau de Fenollet ((occità) Sant Pau de Fenolhet, capital del cantó)
* Maurí ((occità) Maurin)
* Caudiers de Fenollet ((occità) Caudièrs de Fenolhet)
* Ansinyà ((occità) Ansinhan)
* l'Esquerda ((occità) l'Esquèrda)
* Centernac ((occità) Çantarnac)
* Prunyanes ((occità) Prunhanes)
* Fenollet ((occità) Fenolhet)
* Sant Martí de Fenollet ((occità) Sant Martin de Fenolhet)
* Fossa ((occità) Fòssa)
* Virà ((occità) Viran)
Tots pertanyen a la Comunitat de comunes Aglí Fenolledès
En la nova divisió administrativa del 2014, aquest cantó va ser suprimit, i les seves comunes s'integraren en el cantó de la Vall de l'Aglí, amb capitalitat a Ribesaltes.

## Consellers generals

| Període | Conseller | Partit | Càrrecs |
| 1931 - 1941 | Georges Pézières | SFIO | Regidor de Perpinyà (1925-1929 i 1935-1941) Senador (1935-1941) |
| 1941 - 1945 | ??? | | |
| 1945 - 1956 | Léon-Jean Grégory | SFIO | Alcalde de Tuïr (1947-1982) Senador (1948-1958) |
| 1956 - 1968 | Joseph Calvet | SFIO | Alcalde de Sant Pau de Fenollet (1944-1968) |
| 1968 - 1973 | M. Espinasse | PS | |
| 1973 - | Pierre Estève | PS | Diputat (1988-1993) Alcalde de Sant Pau de Fenollet (1983-1995) Regidor de Perpinyà (2008-2009) VIce-president del Consell General |
# Fluxbox

Fluxbox és un gestor de finestres pel sistema XWindow basat en Blackbox 0.61.1. El seu objectiu és ser lleuger i altament personalitzable, amb un suport mínim per icones com idesk, gràfics, i només capacitats bàsiques d'estil per la interfície. S'utilitzen tecles d'accés ràpid, tabs, i menús simples com interfícies, els quals es poden editar. Alguns usuaris prefereixen Fluxbox sobre altres gestors de finestres o escriptoris per la seva velocitat i simplicitat.
L'aparença visual de les decoracions de les finestres de Fluxbox es pot personalitzar editant fitxers de text. Els temes de Fluxbox són compatibles amb els de Blackbox els quals també es poden editar. Es poden especificar colors, gradacions, contorns, i altres atributs gràfics d'aparença.

## Enllaços externs

* Lloc web de Fluxbox (anglès)
* Documentació de Fluxbox (castellà)
# Oglianico

Oglianico és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 30 quilòmetres al nord de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 1.489 habitants.
Oglianico limita amb els següents municipis: Salassa, Rivarolo Canavese, San Ponso, Busano, Favria, Rivarossa i Front.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 12 abril 2020].
# Autoritat Europea de Valors i Mercats

L'Autoritat Europea de Valors i Mercats (AEVM) (en anglès: European Security and Markets Authority, ESMA) és una agència d'autoritat supervisora del Sistema Europeu de Supervisió Financera en valors i mercats financers, establerta per reglament europeu i que va entrar en funcionament l'1 de gener de 2011 amb seu a París. Les principals funcions d'aquesta autoritat són:
* Cercar la convergència entre els diferents supervisors de mercats i serveis d'inversió.
* Assegurar la integritat, funcionalitat i transparència dels mercats de valors a la Unió Europea.
* Col·laborar amb la resta de les autoritats de supervisió.
Les altres autoritats de supervisió financera europees són l'Autoritat Bancària Europea i l'Autoritat Europea d'Assegurances i Pensions de Jubilació.

## Referències

* 1 2 «A turning point for the European financial sector» (en anglès). Brussel·les: European Commission, 01-01-2011. [Consulta: 18 maig 2015].

## Vegeu també

* Banc Central Europeu
* Banc Europeu d'Inversions
* Fons Europeu d'Inversions
* Comissió Nacional del Mercat de Valors

## Enllaços externs

* «ESMA» (en anglès). European Securites and Markets Authority. [Consulta: 18 maig 2015].
* «EU plans new financial regulator for rating agencies». BBC, 02-06-2010. [Consulta: 18 maig 2015].
# Favale di Malvaro

Favale di Malvaro (en ligur Favâ) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la ciutat metropolitana de Gènova. El 2011 tenia 500 habitants.

## Geografia

Es troba a la vall del Malvaro, una vall lateral de la vall Fontanabuona, als vessants del mont Pagliaro (1.180 m), a l'est de Gènova, compta amb una superfície de 16,62 km² i les frazioni de Accereto, Alvari, Arena, Canavissolo, Cassottano, Castello, Collo, Malvaro, Monteghirfo, Ortigaro, Piano, Priagna, Rocca i Scoglio. Limita amb les comunes de Lorsica, Moconesi, Neirone i Rezzoaglio.

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 16 juliol 2015].
# Cantó de Sant Pau del Cabdal Jòus

El cantó de Sant Pau del Cabdal Jòus és un cantó francès del departament del Tarn, situat al districte de Castres. Té 10 municipis i el cap cantonal és Sant Pau del Cabdal Jòus.

## Municipis

* Cabanés
* Damiata
* Fiac
* Magrinh
* Maçac
* Pradas
* Pratvièlh
* Sant Pau del Cabdal Jòus
* Teissòde
* Vitèrba

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1979-2004 | Michel Algans | PS |
| 2004- | Laurent Vandendriessche | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 3.798 | 4.196 | 3.809 | 3.581 | 3.680 | 3.661 | 4.130 |
# Dècada del 110 aC
## Personatges destacats

* Cleòpatra III, reina d'Egipte (127 aC-115 aC)
* Ptolemeu IX Làtir, rei d'Egipte (116 aC-110 aC)
* Antíoc VIII Grypos, rei selèucida (125 aC-96 aC)
* Mitridates VI Eupator, rei del Pont (121 aC-63 aC)
* Marc Emili Escaure (163 aC-88 aC), magistrat romà
# Fiumara (Itàlia)

Fiumara és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Reggio de Calàbria, a la regió italiana de Calàbria, situat a uns 70 km al sud-oest de Catanzaro i a uns 50 km al nord-est de Reggio de Calàbria. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 915 habitants.
Fiumara limita amb els municipis següents: Calanna, Campo Calabro, Reggio Calabria, San Roberto, Scilla i Villa San Giovanni.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 7 febrer 2020].
# Ingrians

Els ingrians (sg. inkerikot, isurit, ižoralaine, inkeroine, ižora, ingermans, ingers, ingrian, pl. ižoralaizet), són amb els vòtics un poble autòcton de l'Íngria.

## Història

La història dels ingrians està lligada a la història d'Íngria. Se suposa que poc després de l'any 1000 els ijorians van passar de Carèlia a l'oest i al sud-oest. En 1478, la República de Nóvgorod, on els ingrians s'havien assentat, es va unir amb el Gran Ducat de Moscou, i alguns dels ingrians van ser traslladats cap a l'est. L'establiment de Sant Petersburg en 1703 va tenir una gran influència en la cultura ingriana. La Segona Guerra Mundial van tenir el major impacte en els ingrians, quan devastadores batalles (com el Setge de Leningrad) es van dur a terme al seu territori. Un gran nombre d'ingrians van morir durant la Segona Guerra Mundial, pel que, en honor d'ells, un batalló rebé el nom "batalló dels ingrians" (fou creat amb voluntaris per a la defensa de Sant Petersburg).
En 1848, Peter von Köppen va comptar 17.800 ingrians, i pels volts del 1926 hi havia 26.137 ingrians a la RSFSR. En el cens de 1959, però, només 1.100 ingrians van ser comptats a l'URSS. El 1989, 820 autodesignats ingrians, 302 dels quals eren parlants d'ingrià estaven registrats. 449 ingrians vivien al territori de l'URSS. D'acord amb el cens rus del 2002, hi havia 327 ingrians a Rússia, dels quals 177 vivien a l'óblast de Leningrad i 53 a Sant Petersburg. També hi havia 812 ingrians a Ucraïna d'acord amb Cens d'Ucraïna (2001) (més que en Federació Russa i Estònia en total) i altres 358 ingrians a Estònia.

## Llengua

El seu llenguatge, proper al carelià, és utilitzat principalment pels membres de la generació anterior. L'ingrià, juntament amb el finès, carelià i el vepse, pertany al grup baltofinès septentrional de les llengües ugrofineses, al seu torn pertanyents a la família de les llengües uralianes. L'ingrià està format per quatre dialectes: soikola, hevaha (o Heva), baix luuga i oredeii - dels noms de la península de Soikola (Soikinski) península i els rius Heva, Luuga (Lauga) i Óredej.
En 1932-1937, existia una ortografia basada en l'alfabet llatí per a l'ingrià, i s'ensenyava a les escoles de la Península de Soikino i l'àrea al voltant de la desembocadura del riu Luga. Es van publicar diversos llibres de text,incloent, en 1936, una gramàtica de la llengua. No obstant això, en 1937 el llenguatge escrit ingrià es va abolir i va començar la repressió massiva de la pagesia.
Els ingrians i el vòtics són en general ortodoxos, mentre que els altres baltofinesos habitants d'Íngria, els ingrians finlandesos, són en general luterans. Hi ha algunes tradicions pre-cristianes, també.

## Referències

* 1 2 Kurs, Ott (1994). Ingria: The broken landbridge between Estonia and Finland. GeoJournal 33.1, 107-113.

## Enllaços externs

* Ingrians en El Llibre Roig dels Pobles de l'Imperi Rus
* Museu Nacional d'Estònia (estonià)
* V. Txerniavski, "Izoran keel (Ittseopastaja)/Ижорский язык (Самоучитель) (Llibre autodidacta ingrià)" (rus)
# Parascorodita

La parascorodita és un mineral de la classe dels fosfats.

## Característiques

La parascorodita és un arsenat de fórmula química FeAsO₄·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1996. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1 i 2. És una espècie dimorfa de l'escorodita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la parascorodita pertany a «08.CD: Fosfats sense anions addicionals, amb H₂O, només amb cations de mida mitjana, amb proporció RO₄:H₂O = 1:2» juntament amb els següents minerals: kolbeckita, metavariscita, fosfosiderita, mansfieldita, escorodita, strengita, variscita, yanomamita, ludlamita, sterlinghil·lita i rollandita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la localitat de Kaňk, al districte de Kutná Hora (Bohèmia Central, República Txeca). També ha estat descrita a la mina Svornost, a Jáchymov (dins la regió de Karlovy Vary, també a la República Txeca), i a la mina Hilarion, a Àtica (Grècia), sent juntament amb la localitat tipus els únics indrets a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Parascorodite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 gener 2022].
# Atenàgores de Cumes

Atenàgores de Cumes (grec antic: Ἀθηναγόρας, llatí: Athenagoras) fou un filòsof platònic grec nascut a Cumes, a la Campània. Boet li va dedicar una de les seves obres.

## Referències

* ↑ Barnard, Leslie William. Athenagoras: A Study in Second Century Christian Apologetic (en anglès). Editions Beauchesne, 1992, p. 16.
# Euriptòlem

Euriptòlem és el nom dels següents personatges:
* Euriptòlem, membre de la família dels alcmeònides d'Atenes
* Euriptòlem, orador gec
* Euriptòlem, ambaixador atenenc a la cort de Pèrsia
# Castell de Yamanaka

El castell Yamanaka (山 中 城, Yamanaka-jō) va ser un castell japonès d'estil yamajiro del període Sengoku, construït pel clan Odawara Hōjō al districte de Tagata, província d'Izu, a l'actual Mishima oriental, prefectura de Shizuoka, Japó. El lloc està protegit pel govern central com a lloc històric nacional des de 1988.

## Història

El difunt clan Hōjō es va establir al castell Odawara a l'extrem occidental de la província de Sagami i a pocs quilòmetres de la frontera amb la província de Suruga governada pel clan Imagawa. Els Hōjō i els Imagawa van mantenir una aliança; no obstant això, després de la caiguda del clan Imagawa, Suruga va ser ocupada pel clan Takeda de la província de Kai i els territoris Hōjō van ser amenaçats. Aquesta amenaça no va disminuir després que el clan Takeda fos destruït per una aliança entre Oda Nobunaga i Tokugawa Ieyasu, ambdós en disputa contra els Hōjō. El castell Yamanaka va ser construït per Hōjō Ujiyasu a l'era Eiroku (1558-1577) per protegir-se d'aquesta amenaça.
Malgrat la tensió creixent entre els Hōjō i Toyotomi Hideyoshi, només es va fer un modest intent de reforçar les defenses del castell. Quan els exèrcits Toyotomi van atacar Odawara el 1590, Hideyoshi va ordenar a Toyotomi Hidetsugu i Tokugawa Ieyasu que reduïssin el castell Yamanaka al més ràpidament possible, ja que es trobava directament a la seva línia de comunicació entre les línies del front i Osaka. Al març, els dos comandants van atacar el castell Yamanaka amb 50.000 soldats. Com a resposta, Hōjō Ujikatsu va resistir amb només 4.000 efectius. Malgrat la disparitat de nombre, les forces Toyotomi van patir fortes pèrdues, inclòs un general, Hitotsuyanagi Naosue; no obstant això, el castell va caure en només mig dia de combat i la majoria dels seus defensors van morir.
El castell de Yamanaka no es va reconstruir durant el període Edo. Tot el que queda són porcions fragmentàries dels seus fossats i moviments de terres.
El 2006, el lloc del castell de Yamanaka va ser catalogat com un dels 100 bells castells del Japó per la Japan Castle Foundation, principalment per la seva importància històrica.

## Referències

* ↑ «山中城跡» (en japonès). Agency for Cultural Affairs. [Consulta: 25 setembre 2018].

## Bibliografia

* Schmorleitz, Morton S. Castles in Japan. Tòquio: Charles E. Tuttle Co., 1974, p. 144–145. ISBN 0-8048-1102-4.
* Motoo, Hinago. Japanese Castles. Tòquio: Kodansha, 1986, p. 200 pages. ISBN 0-87011-766-1.
* Turnbull, Stephen. Japanese Castles 1540-1640. Osprey Publishing, 2003, p. 64 pages. ISBN 1-84176-429-9.

## Enllaços externs

* Web oficial de la ciutat de Mishima (japonès)
* 100 Fine Castles home page (japonès)