OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campionat d'Espanya de trial 2016

La temporada de 2016 del Campionat d'Espanya de trial fou la 49a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 8 proves puntuables, celebrades entre el 31 de gener i el 13 de novembre. 3 de les proves programades es disputaren als Països Catalans: La Nucia (31 de gener), Sant Joan (29 de març) i Bocairent (13 de març).

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Toni Bou | Montesa | 120 |
| 2 | Adam Raga | TRRS | 92 |
| 3 | Albert Cabestany | Sherco | 77 |
| 4 | Jorge Casales | Beta | 72 |
| 5 | Jaime Busto | Montesa | 71 |
| 6 | Jeroni Fajardo | Vertigo | 63 |
| 7 | Miquel Gelabert | Sherco | 59 |
| 8 | Arnau Farré | Gas Gas | 52 |
| 9 | Oriol Noguera | Montesa | 44 |
| 10 | Pol Tarrés | TRRS | 15 |

## Categories inferiors
### TR2

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Marc Riba | Gas Gas | 123 |
| 2 | Samuel Obradó | Beta | 112 |
| 3 | José María Moral | Beta | 111 |

### TR3

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Francesc Recio | Montesa | 132 |
| 2 | Sergio Puyo | Sherco | 125 |
| 3 | Guillerm Soler | Gas Gas | 97 |

### Altres

| Categoria | Guanyador | Motocicleta |
| TR4 | David Oliver | Gas Gas |
| Veterans | Joan Miquel | Sherco |
| Júnior | Pablo Suárez | Sherco |
| Cadet | Martín Riobo | Gas Gas |
| Juvenil A | Àlex Canales | Sherco |
| Juvenil B | Oriol Giró | Beta |

## Classificació per marques

| Posició | Marca | Punts |
| 1 | Beta Trueba | 343 |
| 2 | Sherco | 309 |
| 3 | Gas Gas | 253 |
| 4 | Montesa | 111 |
| 5 | TRRS | 19 |
| 6 | Vertigo | 9 |

## Referències

* «SPEA RFME Campeonato de España de Trial 2016» (PDF) (en castellà). fedemoto.info. RFME, 14-11-2016. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2017. [Consulta: 1r setembre 2017].
# Camp Wood

Camp Wood és una ciutat del Comtat de Real a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 822 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Camp Wood tenia 822 habitants, 281 habitatges, i 198 famílies. La densitat de població era de 634,8 habitants per km².
Dels 281 habitatges en un 34,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,6% hi vivien parelles casades, en un 13,5% dones solteres, i en un 29,2% no eren unitats familiars. En el 27% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,67 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,19.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,2% tenia menys de 18 anys, un 5,2% entre 18 i 24, un 22,7% entre 25 i 44, un 24,1% de 45 a 60 i un 19,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.792 $ i la renda mediana per família de 21.648 $. Els homes tenien una renda mediana de 17.500 $ mentre que les dones 13.182 $. La renda per capita de la població era d'11.170 $. Aproximadament el 32,2% de les famílies i el 33,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Camp Wood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Camp Wood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Brontë (cràter)

Brontë és un diminut cràter lunar situat a la vall Taurus-Littrow. Els astronautes Eugene Cernan i Harrison Schmitt recorregueren la vora nord de Brontë a bord del seu rover durant la missió Apol·lo 17 el 1972.
Al nord-est de Brontë hi ha Camelot i Horatio, i també el lloc d'aterratge de la missió Apol·lo 17. Al nord n'apareix Victory, al nord-oest Shorty, i a l'oest Lara.

## Denominació

Els astronautes anomenaren el cràter en referència a la novel·lista anglesa Charlotte Brontë, seguint els topònims utilitzats en el full a escala 1/50.000 de la Lunar Topophotomap amb referència 43D1S1 Apollo 17 Landing Area.

## Vegeu també

* Annex: cràters de la Lluna.
* Selenografia.

## Referències

* ↑ Eric M. Jones, The Valley of Taurus-Littrow, Apollo 17 Lunar Surface Journal, Corrected Transcript and Commentary, 1995
* ↑ Lunar and Planetary Institute
* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.
# Brontornis burmeisteri

Brontornis (Brontornis burmeisteri) és un gènere extint d'aus no voladores gegantes i depredadores que vivien en la Patagònia. L'única espècie actualment acceptada com a vàlida és B. burmeisteri, ha estat tradicionalment inclosa en la família Phorusrhacidae ("aus terrorífiques") per la seva gran grandària i estil de vida depredadora, i més precisament en la subfamília Brontornithinae, que contenia formes molt grans i corpulentas.
Es coneix a partir d'ossos, principalment de les potes i els peus, però també per algunes peces de crani i columna vertebral, que es troba en diverses localitats de la província de Santa Cruz.
# Campionat de Zúric 2004

L'edició del 2004 fou la 89a del Campionat de Zuric. La cursa es disputà el 22 d'agost de 2004, amb final a Zúric, i amb un recorregut de 241 quilòmetres. El vencedor final fou el català Joan Antoni Flecha, que s'imposà per davant de Paolo Bettini i Jérôme Pineau.
Va ser la vuitena cursa de la Copa del Món de ciclisme de 2004.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Joan Antoni Flecha | Fassa Bortolo | 6h 13' 30" |
| 2 | Paolo Bettini | Quick Step-Davitamon | m. t. |
| 3 | Jérôme Pineau | Brioches La Boulangère | m. t. |
| 4 | Dmitri Fofónov | Cofidis | m. t. |
| 5 | Michael Albasini | Phonak Hearing Systems | m. t. |
| 6 | Davide Rebellin | Team Gerolsteiner | m. t. |
| DSQ | Michael Barry | US Postal | m. t. |
| DSQ | George Hincapie | US Postal | m. t. |
| 9 | Oscar Freire | Rabobank | m. t. |
| 10 | Massimiliano Gentili | Domina Vacanze | m. t. |

## Referències

* ↑ «Flecha hace honor a su nombre». , 23-08-2004 [Consulta: 25 setembre 2015].
* ↑ A l'octubre del 2012, Michael Barry va ser suspés per 6 mesos i els resultats obtinguts 13/5/2003 al 31/7/2006 van ser anul·lats.
* ↑ A l'octubre del 2012, George Hincapie va ser suspés per 6 mesos i els resultats obtinguts del 31/5/2004 al 31/7/2006 van ser anul·lats.

## Enllaços externs

* Resultats a les-sports.info
# Brucea javanica

Brucea javanica sinònim: Brucea amarissima és una espècie de planta medicinal nativa del sud-est d'Àsia i nord d'Austràlia.

## Descripció

És un arbust o arbret monoic o dioic que pot arribar a fer 10 m d'alt amb els brots i fulles pilosos. Les fulles són compostes amb de tres a 15 folíols. Les inflorescències són en cima amb flors petites blanc-verdoses, blanc-vermelloses o porpres. Els fruits consisteixen en d'una a 4 petites drupes carnoses. La llavor és ovoide.

## Propietats

En la medicina tradicional xinesa es considera que té propietats anticanceroses i alguns estudis científics semblen demostrar-ho. Conté un antioxidant anomenat brutasol el qual usat, conjuntament amb la quimioteràpia, és capaç de reduir la proliferació cel·lular i reduir el creixement dels tumors.

## Referències

* ↑ globinmed.com
* ↑ herbcyclopedia.com
# Campiña Sur de Córdoba

La Campiña Sur, oficialment Mancomunitat de la Campiña Sur Cordobesa, és una comarca de la província de Còrdova a Andalusia.
Zona agrícola on el vi i l'olivera presenten una terra que conjumina història i sabor. La denominació d'origen DO Montilla-Moriles promociona per tot el món el nom d'un dels principals municipis de la comarca. Amb més de 23.574 habitants, Montilla conserva part del seu sabor vitivinícola d'antany gràcies als seus cellers visitables i les seves noves indústries. L'hospital Comarcal, l'autovia a Màlaga i el ferrocarril són infraestructures que auguren un bon futur per a aquest municipi cordovès. Puente Genil, més al sud però dintre d'aquesta comarca és altre focus de desenvolupament. La seva futura estació de l'AU a Màlaga la convertirà en la principal ciutat del centre d'Andalusia al costat de Antequera. Ciutat històrica partida en dues pel riu Genil ocupa actualment el tercer lloc en l'ordre de ciutats més grans de la província amb els seus 28.639 habitants. Altres ciutats com Aguilar de la Frontera, amb la seva plaça octogonal, o Monturque amb les seves impressionants Cisternes romanes, també converteixen a aquesta comarca en una destinació cultural inigualable.
Segons el Capítol IV Article 21 dels seus Estatuts "té per objecte promoure, dinamitzar i racionalitzar el desenvolupament integral de la Comarca, que formen els municipis associats i conjugar i coordinar mitjos i esforços materials i humans per a gestionar i satisfer serveis que interessin".

## Fronteres

Limita amb:
* La comarca de la Vega del Guadalquivir i Còrdova al nord.
* La comarca Subbética al sud.
* La comarca de la Campiña Este - Guadajoz a l'est.
* La província de Sevilla a l'oest.

## Municipis

La comarca està integrada per 11 municipis:
* Aguilar de la Frontera (13.589 hab.)
* Fernán Núñez (9.438 hab.)
* La Guijarrosa (1.399 hab.)
* Montalbán de Córdoba (4.602 hab.)
* Montemayor (3.890 hab.)
* Montilla (Còrdova) (23.391 hab.)
* Monturque (2.007 hab.)
* Moriles (3.874 hab.)
* Puente Genil (28.543 hab.)
* La Rambla (7.415 hab.)
* San Sebastián de los Ballesteros (840 hab.)
* Santaella (5.976 hab.)

## Referències

* ↑ Llista de comarques d'Andalusia Arxivat 2008-12-30 a Wayback Machine.. Llistat comarcal definit per la Conselleria de Turisme i Esport de la Junta d'Andalusia
* ↑ Estatuts de la Mancomunitat de la Campiña Sur

## Enllaços externs

* Portal de la Campiña Sur
# Can Feliu (Caldes de Malavella)

Can Feliu és una masia aïllada enmig del bosc, al Veïnat de Dalt de Caldes de Malavella (Selva). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Consta de dues plantes. Coberta a doble vessant i cornisa catalana. Posteriorment s'hi afegí una torre quadrada amb tres plantes (que serveix per amagar un dipòsit d'aigua) i, teulada a quatre vessants. Façana d'una gran simplicitat amb finestres quadrangulars de diferents mides i només envoltades per una llinda de pedra, igual que la porta principal. A la part superior hi ha un rellotge solar. El seu origen remunta al segle xvii o XVIII, però la part dreta de l'edifici fou reformada a principis del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Feliu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].
# Can Feliu (Navès)

Can Feliu és una masia de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una gran casa pairal de planta rectangular, teulada a doble vessant i orientada nord - sud. Portal d'entrada amb arcada. La façana principal és d'arc de mig punt adovellada amb finestres a la planta baixa i al primer pis, a la part superior, galeria oberta amb arcades.
El terra de l'entrada i de diverses estances del primer pis és de pedra, amb grans lloses tallades i sostres amb bigues.
El parament és de pedres irregulars i sense tallar amb morter, excepte a les cantonades i a les llindes de les finestres i de les portes, que són picades i tallades.
Davant de la casa, hi ha una gran era amb tot un conjunt de coberts i corrals.

## Història

Aquest lloc és el que apareix com a "Castell d'Orsera" i una de les primeres notícies és del 1163, moment en el qual el cavaller Pere de Vilaró, com a llegat testamentari, va donar a Santa Maria de Solsona aquest castell. En un document del segle xii, Joan Feliu va prestar declaració, entre d'altres, quan els senyors de Navès i Joan de Corbera es disputaven el mas del Pujol. Durant els segles xvi i xvii es van fer moltes reformes a la casa, quedant molt poques restes de la primitiva masia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Feliu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Can Baró (masia de Barcelona)

El Can Baró és una masia de Barcelona que dona nom a un barri situat al vessant sud del turó de la Rovira i està catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Arquitectura

De planta basilical amb el coronament curvilini, consta de planta baixa, dos pisos i golfes. La façana és força interessant amb obertures distribuïdes simètricament, amb tres balcons que fan d'ampit al primer nivell i tres finestres al segon pis. Totes aquestes obertures tenen els brancals i llindes rectes (menys la del balcó central que disposa d'un arc escarser), fetes de blocs de pedra ben escairada que sobresurten lleugerament del revestiment de la façana. Probablement, les finestres de les golfes hagin estat tapiades i en el seu lloc s'hi ha instal·lat un rellotge de sol que presideix la façana.
La data de 1674 que hi ha inscrita a la llinda de pedra de la porta d'entrada es creu que és la data de la reforma d'una construcció més antiga.

## Història

El seu nom, que apareix en un plànol del 1748 realitzat pel geòmetra Francesc Clavera, prové de Ramon Feliu d'Ivorra i Salvà, baró de Cervelló i senyor de Sant Vicenç dels Horts, que el 1737 la va vendre al metge barceloní Francesc Sampere. El 1794, el seu net Josep Manuel Pascali i Sampere, ambaixador a Suïssa, va rebre el títol de baró de Sant Lluís.
El 1867, la propietat va passar a mans del ciutadà madrileny Joaquín de las Llanas y López de la Huerta, que promogué un projecte d'urbanització dels extensos terrenys, que donà origen a l'actual barri al voltant del mas. El 1869, una part fou segregada per a construir els dipòsits de la Societat d'Aigües de Barcelona, provinent del manantial de Dosrius (vegeu Parc de les Aigües).
Hi ha notícies que afirmen que el 1909, el mas va acollir gent que fugia dels aldarulls provocats durant la Setmana Tràgica, i que durant la Guerra Civil espanyola serví com a hospital. Després es convertí en col·legi dels jesuïtes.
Actualment acull l'escola ACIS Artur Martorell.

## Vegeu també

* Palau Solterra-Barberà
* Casa Sampere

## Referències

* 1 2 «Can Baró». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «Mas Can Baró». Rutes històriques per Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2022-08-15.
* ↑ «El nom de la masia». Can Baró. Història del barri (blog), 24-11-2011.
* 1 2 «Propietaris». Can Baró (blog).
* ↑ AHPB, notari Bonaventura Galí, 21-12-1737.
* ↑ «José Manuel de PASCALI y SANTPERE». geneanet. Van Marcke de Lummen.
* ↑ «Can Baró». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Ajuntament de Barcelona. Masies de Barcelona, 2009, p. 157-158.

## Enllaços externs

* «Can Baró». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Can Marquès Contemporani

Can Marquès, també coneguda com a Can Marquès Contemporani, és una casa senyorial convertida en una casa museu d'art contemporani situada al nucli antic de Palma. L'edifici, abans unit a l'actual número 2 del mateix carrer, té molts detalls de l'arquitectura modernista com la decoració del pati interior, original del segle xvii, o l'escala, l'element més modificat de l'edifici.

## Edifici

La casa està documentada des del segle xiv i conserva gran part de la decoració de les sales interiors, documentant l'estil de vida de l'alta burgesia palmesana entorn del 1900.

## Història

Can Marquès és una romàntica casa senyorial ubicada al nucli antic de Palma que barreja la seva decoració romàntica amb instal·lacions i projectes d'art contemporani, destacant les seves col·laboracions amb artistes emergents.
El 1786 el propietari era Jaume Vich de Superna i Sunyer, que estava casat amb Joanaina Palou de Coma-Sema. El 1906, fou adquirida per Martí Marquès, empresari que tenia interessos a Amèrica, i la reformà l'arquitecte Francesc Roca i Simó, que hi afegir elements modernistes.

### El Marquès

Segons Nieves Barber Pérez, Martí Marquès va ser un agricultor de Sóller que va emigrar a Puerto Rico durant la malaltia de les taronges. Allà va muntar un cafetar i va fer molts diners. Va tornar a l'illa coincidint amb la caiguda de Cuba i es va casar amb una cosina. Va ser indià i com tot burgès il·lustrat va ocupar un càrrec de regidor a l'ajuntament de Sóller, va tenir càrrec al Crèdit Balear i va tenir càrrecs a l'ajuntament de Palma.

## Col·lecció

La col·lecció de Can Marqués compta amb obres d'una trentena d'artistes d'art contemporani: Yara El-Sherbini, Toni Amengual, Teresa Matas, Ramón Company, Rafa Forteza, Pep Llambías, Pep Guerrero, Pedro Vidal, Oscar Seco, Mateo Maté, Martín y Sicilia, Maria Uribe, Maria Glyka, Katie Paterson, José Luís Lopez Moral, Joana Vasconcelos, Joan Sastre, Joan Ramis "Sineu", Glòria Mas, Fernando Mesquita, Faustino Aizkorbe, Fabian Shalekamp, Dionisio Gonzalez, Biel March, Bárbara Juan, Antonio Camba, Amparo Sard, Almudena Tabeada, Ahmad Nadalian i Ágatha Ruiz de la Prada.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Palma

## Referències

* ↑ «Can Marquès». Ajuntament de Palma. Arxivat de l'original el 2009-12-14. [Consulta: 1r abril 2011].
* ↑ «web oficial del museu». Arxivat de l'original el 2012-05-02. [Consulta: 22 desembre 2012].
* ↑ Valero Martí, Gaspar; Bonnín, Biel; Sastre, Vicenç. Itineraris pel centre històric de Palma. 3a. edició revisada. Palma: Ajuntament de Palma, 1993. ISBN 978-84-87159-49-7.
* ↑ «´Cuando monté Can Marqués el centro histórico de Palma estaba abandonado». Diario de Mallorca, 19-02-2012. [Consulta: 22 desembre 2012].

## Bibliografia

* Valero, Gaspar. Itineraris pel centre històric de Palma. Palma: Ajuntament de Palma, 1993. ISBN 84-87159-49-4.

## Enllaços externs

* Can Marquès a la web de l'Ajuntament de Palma Arxivat 2009-12-14 a Wayback Machine.
# Ca n'Esteve de la Riera

Ca n'Esteve de la Riera és una obra del municipi de Sant Llorenç d'Hortons (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa gran, a quatre vessants, rectangular, de planta, pis i golfes-pis. Distribució tradicional: compta amb una gran entrada distribuïdora del menjador, cuina, despatx, dos cellers de volta, i escala que condueix al primer pis amb l'acostumada sala distribuïdora de les habitacions-alcova. Tot aquest conjunt farcit amb mobiliari antic, gravats, porcel·lanes i retrats de família i dues talles barroques. Al darrer pis-golfes existeix un billar antic, damunt terra empostissat. Al jardí de la casa existeix un pavelló obrat molt possiblement l'any 1862 que hi ha a una reixa, de planta i un pis amb 15 arcades i sostre a dues vessants. Tot el conjunt fou restaurat a primeries dels anys 40, modificant alguns sectors de la casa. Enganxades a la qual hi ha dues masoveries de casal amb galeries porticades a la part posterior, i un gran edifici-celler a dues vessants, actualment utilitzat en part, del qual sortia el vi de marca "Can Esteve de la Riera".

## Història

Al despatx hi ha un quadre amb l'arbre genealògic de la família el qual comença el 1628, esmentant noms anteriors sense data. A l'entrada existeix un quadre amb el plànol de la finca fet el 21 de juliol del 1882 per Ramon Quera i Torras, mestre d'obres i agrimensor, el qual possiblement fou l'autor de les obres de la casa i de les masies veïnes de Can Raimondet i Can Carafí, on es repeteixen les galeries porticades. Hi existeixen també uns goigs dedicats al Roser "que des de l'antigor es venera a Can Esteva de la Riera de la Parròquia de Sant Llorenç d'Hortons". Imatge que possiblement desaparegué el 1936. L'any 1513 el mas el posseïa Benet Xipió, però a mitjan segle pertanyia als Esteve. No se sap si fou per herència.

## Referències

* 1 2 «Ca n'Esteve de la Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ «PRIMERES NOTES D'ALGUNES MASIES DE LA PARRÒQUIA DE SANT LLORENÇ D'HORTONS (ss. XIII-XIX)». Gelida. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Canghungo

Canghungo o ''Canchungo és una vila i un sector de Guinea Bissau, situat a la regió de Cacheu. Té una superfície 643 kilòmetres quadrats. En 2008 comptava amb una població de 45.899 habitants.
Anteriorment, Canghungo era conegut com a "Teixeira Pinto", en homenatge al Capità João Teixeira Pinto.

## Referències

* ↑ Repartition geographique des communautés
* ↑ «Dada de statoids.com».
* ↑ geohive
* ↑ «Canghungo - Historia | KripKit». Arxivat de l'original el 2023-02-24. [Consulta: 24 febrer 2023].