OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Ramón Machado Ventura

José Ramón Machado Ventura (Sant Antonio de las Vueltas, Cuba, 26 d'octubre de 1930) és un polític i històric dirigent comunista cubà, que va ocupar el càrrec de Primer Vicepresident dels Consells d'Estat i de Ministres de 2008 a 2013. Va ser a més ministre de Salut de 1960 a 1968.
Fundador del Partit Comunista de Cuba (PCC) i integrant del seu Buró Polític des de 1975, el 19 d'abril de 2011 va ser designat Segon Secretari del Comitè Central del PCC, el segon càrrec polític més important del país.

## Joventut i activitat política

Natural de la localitat de Sant Antonio de las Vueltas, a l'antiga província de las Vilas (avui Vila Clara), va néixer el 26 d'octubre de 1930. Va fer estudis de Medicina a la Universitat de l'Havana.
Durant la dictadura de Fulgencio Batista va ser un membre actiu de la Federació Estudiantil Universitària i posteriorment del Moviment 26 de Julio. Va ingressar a les files de l'Exèrcit Rebel en la Sierra Maestra, formant part de la Columna no. 4 sota les ordres del Comandant Ernesto Che Guevara i després de la Columna No.1 encapçalada per Fidel Castro. Al març de 1958 va formar part del grup de rebels que, sota les ordres del llavors Comandant Raúl Castro, va fundar el Segon Front Oriental «Frank País».
Després del triomf de la Revolució va ser ajudant del llavors president cubà Manuel Urrutia Lleó i després cap dels serveis mèdics de la Ciutat de l'Havana. Va exercir com a ministre de Salut Pública entre 1960 i 1968. El 3 d'octubre de 1965 va ser elegit membre del Comitè Central del Partit Comunista de Cuba, del qual ha estat un important dirigent, sent Primer Secretari del PCC a la Ciutat de l'Havana entre 1971 i 1977 així com Membre del Buró Polític del PCC des de la seva constitució el 1975. El 19 d'abril de 2011, en finalitzar el VI Congrés del Partit Comunista d'aquest país, va ser elegit Segon Secretari del partit.
És diputat a l'Assemblea Nacional del Poder Popular de Cuba des de 1976. L'11 de març de 2013 va rebre el títol honorific d'Heroi de la República de Cuba així com l'Orde Playa Girón.

## Primer Vicepresident de Cuba

El 24 de febrer de 2008 va ser elegit primer vicepresident de la Républica de Cuba, augmentant el seu protagonisme polític i mediàtic. En 2013, als 82 anys i a petició pròpia, va ser alliberat del seu càrrec, sent triat Vicepresident del Consell d'Estat.

## Referències

* ↑ «La vieja guardia revolucionaria quiere dirigir la apertura económica en Cuba». El País, 19-04-2011 [Consulta: 8 enero 2016].
* ↑ «Raúl Castro otorga a Machado Ventura el título de 'Héroe de la República'». Diario de Cuba, 11-03-2013 [Consulta: 8 enero 2016].
# Xerif Abu Muhàmmad Idrís ibn Alí

El xerif Abu-Muhàmmad Idrís ibn Alí conegut com a Imad-ad-Din al-Hamzí (1274 - 1314) fou un xerif hassànida del Iemen. Va néixer a Sanà i era fill de Jamal al-Din Alí, un militar zaidita, que va tenir paper destacat en les lluites contra els rassúlides del final del segle xiii. El seu pare va morir vers 1299 poc després de fer la pau amb els rassúlides i des de 1300 les relacions d'Abu Muhàmad Idris amb el sultà al-Muàyyad foren molt bones i va rebre d'aquest els feus d'al-Kahma i Mawza a la Tihama. Durant quinze anys va servir als rassúlides. Era un erudit en religió i va escriure una important obra històrica sobre el Iemen: Kanz al-akhbar fi marifat al-ziyar wa-l-akhbar.

## Referències

* Smith, G.R. "al-S̲h̲arīf Abū Muḥammad Idrīs". Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 4 de juny de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/al-sharif-abu-muhammad-idris-SIM_6840>
# Muhammad Yakub Khan

Muhammad Yakub Khan (Kabul, 1849 - Delhi, 15 de novembre de 1923) va ser l'Emir de l'Afganistan del 21 de febrer al 12 d'octubre de 1879. Era fill de l'anterior governant, Xir Ali Khan.

## Història

Muhammad Yakub Khan va ser nomenat governador de la província d'Herat el 1863. El 1870, va decidir rebel·lar-se contra el seu pare, però va fracassar i va ser empresonat el 1874. La segona guerra anglo-afganesa va esclatar el 1878, que va portar Xir Ali Khan a fugir de la capital de l'Afganistan i, finalment, va morir el febrer de 1879 al nord del país. Com a successor de Xir Ali, Yakub va signar el Tractat de Gandamak amb la Gran Bretanya el maig de 1879, deixant el control dels afers exteriors de l'Afganistan a l'Imperi Britànic. Un aixecament contra aquest acord liderat per Ayub Khan l'octubre del mateix any va provocar l'abdicació de Yakub Khan. El va succeir el nou governant, Ayub Khan.
# Molí del Pla II

El Molí del Pla II és una obra de Santa Maria d'Oló (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un dels dos molins fariners que es troben prop de la Riera del Molí en el seu pas per sota Sant Feliuet de Terrassola. Es creu que el molí podria datar-se al segle xviii, si es té en compte la inscripció a la llinda de la porta d'accés de l'edifici: 1739.
El molí que ens ocupa té unes dimensions molt superiors a les del Molí del Pla I. En aquest cas, es conserva la façana principal i les parets; la coberta ha estat enderrocada. És molt possible que tingués tres pisos: carcabà, sala de molta i habitatge. Potser tenia un quart nivell però és difícil de saber, igual que és impossible identificar la resta d'elements que s'empraven per al procés de molta. De fet, només es conserva la mola sotana.
És important la gran bassa situada en el nivell superior, directament oposada a la façana d'accés. El cacau té 2m de diàmetre i està fet amb maons. A la paret de la bassa, en el seu costat esquerre, s'aprecia el sobreeixidor amb les marques on estava l'arqueta de tancament.

## Referències

* 1 2 3 «Molí del Pla II». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Philippe de Milly

Philippe de Milly, anomenat també Philippe de Nablus, és el setè Gran Mestre de l'Orde del Temple des de gener de 1169 fins al 3 d'abril de 1171.
Philippe de Milly va néixer a començaments del segle xii en el si d'una família procedent de Picardia a Nablus, al regne de Jerusalem, i era fill de Guiu de Milly i de Étiennette de Nablús. Intercanvia amb el rei Balduí III de Jerusalem la seva possessió de Nablus per la de Montréal. Després d'enviudar entra en l'Orde del Temple a 1148. És elegit Gran Mestre al començament de 1169, succeint a Bertrand de Blanchefort. El seu únic fet d'armes conegut sembla que va ser la defensa de Gaza davant les tropes de Saladí. Presenta la dimissió del seu càrrec en la Pasqua de 1171 mentre està en Constantinoble en companyia del rei Amalaric I de Jerusalem. Es desconeix com va acabar la seva vida, encara que és probable que ingressés en un monestir cistercenc com era costum a un cavaller templer en deixar el servei actiu. El va succeir Eudes de Saint-Amand.
| Precedit per: Bertrand de Blanchefort | Gran Mestre 1169 - 1171 | Succeït per: Eudes de Saint-Amand |
# Joaquim Icart i Leonila

Joaquim Icart i Leonila (Tarragona 1910 - 4 de novembre de 1997) fou un escriptor i erudit català.

## Biografia

De jove va estudiar periodisme i es va iniciar com a crític literari a la premsa local tarragonina. Posteriorment es dedicà a la historiografia i l'edició. Dominava tant el grec clàssic com el llatí clàssic. El 1949 ingressà en la Reial Societat Arqueològica Tarraconense i de 1976 a 1979 fou redactor en cap del Butlletí d'Arqueològic de Tarragona.
Fou autor i editor de les transcripcions de l'Archiepiscopologio de Josep Blanc i Fontanilles i Próceres y ciudadanos de honor del Principado de Cataluña i Adarga catalana de Francesc Xavier de Garma i de Duran.
També traduí al català la Marca Hispanica de Pèire de Marca, i per a la Fundació Bernat Metge feu les versions de la Conjuració de Catilina (1963) i La guerra de Jugurta (1964) de Sal·lusti, Les vides dels dotze cèsars (1966-1971) de Suetoni, La Guerra de les Gàl·lies de Juli Cèsar (1974) i Gestes dels romans (1986) de Luci Anneu Flor.
També ha escrit Cal·lípolis fou Tàrraco (1992) i ha editat les Ordinacions de la Ciutat de Tarragona. El 1980 va rebre el guardó Tarragoní Fidel d'Òmnium Cultural i el 1994 la Medalla d'Argent de la Ciutat de Tarragona. El 1997 va rebre la Creu de Sant Jordi. Des de 2004 un carrer de Tarragona duu el seu nom.

## Bibliografia

* Joan Cavallé et al. Joaquim Icart Leonila, testimoni d'una època (1929-1936) Arola Editors, 2010, ISBN 9788492839643

## Enllaços externs

* «Joaquim Icart i Leonila». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Tarragona dona el nom de Joaquim Icart Leonila a un carrer, a tinet.cat, 18 de maig de 2004.
# Judith Corominas Serrats

Judith Corominas Serrats (L'Estartit, Baix Empordà, 10 de novembre de 1966) és una exfutbolista catalana.
Defensa, jugà amb el FC Barcelona femení, llavors anomenat Club Femení Barcelona, durant la dècada del 1990. Amb el club blaugrana guanyà la Copa de la Reina de 1994. Posteriorment competí amb la Unió Esportiva L'Estartit i el Club de Futbol Llers. Internacional amb selecció espanyola en quaranta-cinc ocasions, participà al Campionat d'Europa de 1997 finalitzant en tercera posició. Amb la selecció catalana guanyà el Campionat estatal de seleccions autonòmiques el 1998 i 1999. Es retirà esportivament el 2001 per culpa d'una lesió.

## Referències

* ↑ «Judith Corominas Serrats». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aimara G., Gil; Griñán, Marta. «¡Cómo hemos cambiado! 25 años de la gesta de La Roja» (en castellà). As, 08-07-2022. [Consulta: 24 agost 2022].
* ↑ Cánovas, Manuel C. «Catalunya, campeona». Mundo Deportivo, 13-04-1998. [Consulta: 24 agost 2022].
# Xerif

* No s'ha de confondre amb Xèrif.
Xerif (de l'àrab شريف, xarīf, ‘noble’, ‘digne’, ‘distingit’, ‘honrat’, ‘eminent’), en femení xerifa (en àrab شريفة, xarīfa), en plural masculí xurafà o, segons la pronúncia magribina, xorfa (en àrab شرفاء, xurafāʾ), és un títol tradicional àrab que designa el protector de la tribu.
Dins de l'islam, és el títol donat als descendents del profeta Muhàmmad a través de la seva filla Fàtima az-Zahra i d'Alí ibn Abi-Tàlib. Per aquesta raó, alguns membres de dinasties xerifianes s'han anomenat fatimites (de Fàtima) o alauites (d'Alí). Algunes tradicions consideren xerifs només els descendents d'Al-Hàssan, fill gran d'Alí i Fàtima, mentre que als descendents del fill menor, al-Hussayn, se'ls dona el títol de sàyyid (‘senyor’).
La dinastia alauita regnant al Marroc és xerifiana. Per aquesta raó, fins a la creació del Marroc modern el 1956, el país era anomenat Imperi xerifià. També és xerifiana la dinastia haiximita que regna a Jordània. Abans de la creació del regne de Jordània, els haiximites dominaven la regió del Hijaz a l'Aràbia (d'on van ser expulsats pels saudites). El monarca haiximita d'aquest territori portava el títol de xerif de la Meca.
Els xerifs, que des del segle xiv sovint es distingeixen per un turbant verd, gaudeixen d'un reconeixement social, però rarament de privilegis. A l'Iran, entre els musulmans xiïtes, els mul·làs que són xerifs porten un turbant negre, mentre que els que no ho són el porten de color blanc.

## Referències

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «شرف». ISBN 978-84-412-1546-7.
# Michelle Shephard

Michelle Shephard (1972) és una periodista d'investigació, escriptors i cineasta canadenca. Ha estat guardonada amb el premi Michener per al periodisme de servei públic i va guanyar tres vegades el National Newspaper Award. El 2011, va ser productora associada d'un documental anomenat Under Fire: Journalists in Combat. Va produir el documental de la National Film Board, Prisoners of the Absurd, que es va estrenar al Festival Internacional de Cinema Documental d'Amsterdam de 201. Shephard també va codirigir una pel·lícula basada en el seu llibre sobre Omar Khadr, Guantanamo's Child, que es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Toronto el setembre de 2015.
Shephard va rebre el 2015 la beca Atkinson en polítiques públiques.

## Referències

* ↑ Anna Maria Tremonti «The Current». , 22-01-2009 [Consulta: 15 gener 2013].
* ↑ MichelleShephard.ca, Bio
* ↑ «Charles Lynch award». , 20-11-2011 [Consulta: 15 gener 2013].
* ↑ «Michelle Shephard». IMDb. [Consulta: 21 setembre 2015].
* ↑ «"Guantanamo's Child": Michelle Shephard on Omar Khadr's case». [Consulta: 21 setembre 2015].
# Peter Cattaneo

Peter Joseph Cattaneo (Twickenham, Londres, Anglaterra, 1 de juliol de 1964) és un director de cinema britànic. Ha rebut dues nominacions als Oscar, el 1991 i 1998. Una de les seves nominacions va ser com a millor director per The Full Monty, de 1997, el seu treball més reeixit.

## Biografia

Cattaneo va néixer i es va criar en Twickenham, Londres, Anglaterra. El seu pare era animador londinenc de descendència italiana. Després d'assistir a l'institut Leeds Polytechnic per a un curs d'art, i després de graduar-se al Royal College of Art el 1989, va ser nominat a l'Oscar al millor curtmetratge d'acció en viu per Dear Rosie el 1990. El seu debut en la pantalla gran va arribar amb la comèdia The Full Monty (1997), la qual va ser un èxit rotund tant en el Regne Unit com internacionalment.
La pel·lícula va recaptar 160.049.344 lliures en la taquilla per un pressupost de 3 milions de lliures i va ser nominada a l'Oscar a la millor pel·lícula, al millor director i a l'millor banda sonora, guanyant aquest últim.
Cattaneo ha dirigit a més els llargmetratges Opal Dream, de 2006, i The Rocker, de 2008, i també va ser l'encarregat de dirigir tots els episodis de la multipremiada sèrie britànica Rev., emesa per la cadena BBC Two entre 2010 i 2014. El 1998 li va ser atorgat el títol de l'Orde de l'Imperi Britànic.

## Filmografia com a director

* Dear Rosie (1990)
* Teenage Health Freak (1991) (sèrie)
* The Full Wax (1991) (sèrie)
* Say Hello to the Real Dr. Snide (1992) (TV)
* Loved Up (1995) (TV)
* The Full Monty (1997)
* Lucky Break (2001)
* Opal Dream (2005)
* The Rocker (2008)
* Rev. (2010-2014) (sèrie televisiva)

## Referències

* ↑ «Winning Streak». The Guardian. [Consulta: 26 agost 2016].
* ↑ Sally Vincent. «Peter Cattaneo, director of The Full Monty | Film». Theguardian.com. [Consulta: 3 maig 2015].
* ↑ «Orde de l'Imperi Britànic».
# Joan Ribas i Feixas

Joan Ribas i Feixas (Girona, 1937 - 20 de juny de 2021) fou un empresari, activista cultural i mecenes català.
Propietari de la Sala La Planeta de Girona, i ànima d'Els Pastorets de Girona durant 41 anys. La seva gran passió va ser el teatre, que cultivà des de ben petit, però també ha tingut un paper actiu en mitjans de comunicació locals com Vida Catòlica, Ràdio Girona, de la qual va ser locutor i guionista, Presència i El Punt Avui.
Nascut a la Rambla de la Llibertat de Girona, va fer cursos de peritatge mercantil, professorat i economia. Vinculat professionalment a l'assessoria d'empreses, va treballar força temps per a Joan Paredes Hernández, fins que el 1975 va fundar la seva pròpia assessoria amb Josep Álvarez com a soci. Ribas fou un apassionat del teatre des de nen, i va acabar essent el principal impulsor de Proscenium al costat de Xicu i Joaquim Masó Turón. Van començar fent espectacles a l'aire lliure al Barri Vell de Girona, que després portarien a altres poblacions, i també van actuar teatres de tot Catalunya.
Durant la seva vida se li van atorgar diversos premis per homenatjar la seva trajectòria d’empenta per afavorir la ciutat. L'últim va ser el premi Joan Saqués i Roca, que li va lliurar la Fundació Valvi. L'any 2019 també va ser reconegut amb el Premi Periodisme Manuel Bonmatí.

## Referències

* ↑ Ferrer, J. «Una nova entitat farà els Pastorets de Girona», 26-07-2023. [Consulta: 26 juliol 2023].
* 1 2 3 Reche, Ariadna; Puig Tomàs, Oriol «Mor Joan Ribas, empresari, activista cultural i ànima dels Pastorets de Girona. Va ser fundador de Proscenium i va convertir la Sala La Planeta en un referent de les arts escèniques». Diari de Girona, 20·06-2021 [Consulta: 20 juny 2021].
* 1 2 Grau, Jordi; Oliveras, Josep M. «Joan Ribas Feixas, empresari, director de teatre i dinamitzador cultural». Revista de Girona, Núm. 37, 2019, pàgs. 14-19. ISSN: 0211-2663 [Consulta: 20 juny 2021].
* ↑ «Mor l'empresari gironí i dinamitzador cultural Joan Ribas». El Punt Avui, 20-06-2021 [Consulta: 20 juny 2021].
* ↑ Camps Linnell, J. «Els premis Valvi reivindiquen la tasca i figura de Joan Ribas». El Punt Avui, 18-06-2021 [Consulta: 20 juny 2021].
# Manifest de Tenerife

El Manifest de Tenerife, fet públic el 29 de maig de 1983 a Puerto de la Cruz (Tenerife), és el text precursor de l'ecologisme polític a Espanya, que iniciaria un procés que culminaria amb la fundació del partit polític de Els Verds.
És redactat durant la segona edició del Festival de Cinema Ecològic i de Naturalesa a Puerto de la Cruz, aprofitant el viatge de diversos convidats a impartir conferències i participar en diverses taules rodones. Va comptar a més amb el suport de la diputada verda alemanya Petra Kelly, i una de les figures històriques de la creació i consolidació de l'ecologisme polític a Alemanya i Europa.
Aquest text seria el punt de partida per a la creació del partit polític Els Verds al novembre de 1984.

## Enllaços externs

* Manifiesto de Tenerife Arxivat 2016-05-28 a Wayback Machine. Document original.
* Historia de los Verdes: Capítulo II: el Manifiesto de Tenerfife. Mandala Ediciones
* El porqué y el cómo de la formación de los Verdes en España Arxivat 2021-01-22 a Wayback Machine. Web d'Ángel Francisco Rodríguez Barreda
# Juan Jesús Cabrera Rubio

Juan Jesús Cabrera Rubio (Marbella, 31 de març de 1977) és un futbolista andalús, que ocupa la posició de migcampista.

## Trajectòria

Despunta al club de la seua ciutat, el Marbella. Amb l'equip de la Costa del Sol debuta a Segona Divisió, en un partit de la temporada 95/96. Posteriorment, és fitxat pel Reial Betis, que l'hi incorpora al seu filial. Hi va debuta amb el primer equip a la màxima categoria en la temporada 98/99, tot jugant tres partits i marcant un gol, front el Vila-real CF. Sense continuïtat en el Betis, la temporada 00/01 se'n va cap al CD Tenerife. Els canaris ascendeixen a Primera, però el marbellí tot just hi apareix en nou ocasions. A la campanya següent hi recala en el Polideportivo Ejido, el primer d'un seguit de conjunt de Segona: UD Almería (02/04) i Pontevedra CF (04/05), amb els quals va fer unes campanyes discretes. Posteriorment, la carrera del migcampista ha prosseguit per equips de Segona B: Mérida UD (05/07), UD Melilla (07/08), Antequera CF (08/09) i de nou Mérida. La 2010/11 la milita a la UD Marbella.

## Referències

* ↑ http://www.hoy.es/20090901/deportes/futbol/merida-ficha-juan-jesus-20090901.html

## Enllaços externs

* Fitxa del futbolista
# Gregorio Manzano Ballesteros

Gregorio Manzano Ballesteros (Bailén, 5 d'agost de 1956) és un entrenador de futbol andalús.

## Biografia

A diferència de la majoria dels entrenadors, Gregorio Manzano no va ser futbolista professional, sinó professor a un institut públic. El 1983 va començar a entrenar l'equip de futbol de Santisteban del Puerto, a la província de Jaén. Els seus coneixements de psicologia i la seva capacitat didàctica van fer que entrenés diversos clubs de la província a categories regionals i Tercera Divisió.
El 1996 va fitxar pel Talavera CF de Segona Divisió B, amb el qual va disputar dues fases d'ascens a Segona, sent contractat el 1998 pel CD Toledo on va assolir la setena posició a la Segona A. A l'any següent va fitxar pel Reial Valladolid, debutant a Primera Divisió i aconseguint el vuitè lloc.
Després d'entrenar al Racing de Santander i el Rayo Vallecano, al qual va mantenir a Primera després d'arribar al club quan estava al 19è lloc, va fitxar pel Reial Mallorca el 2002. A la seva primera temporada al conjunt balear, va guanyar una Copa del Rei, fet que li va permetre fitxar per un dels grans del futbol espanyol, l'Atlètic de Madrid amb el qual va assolir la 7a posició.
Va fer una breu estada al Málaga CF, on va ser destituït a la jornada 18a, i va començar la temporada 2005-06 sense equip. El 14 de febrer de 2006, després de la dimissió d'Héctor Cúper a la banqueta del Reial Mallorca, torna a fitxar per l'equip balear, on arriba a la jornada 24 quan l'equip estava a la darrera posició i va aconseguir mantenir-lo al 13r lloc. Va finalitzar el seu contracte amb el Reial Mallorca el juny de 2010, sense renovar. Al setembre de 2010 va fitxar pel Sevilla FC.

## Palmarès
### Reial Mallorca

* Copa del Rei: 2002-03

## Enllaços externs

* Estadístiques a transfermarkt.de (alemany)
# Joan de Brandeburg-Ansbach

Joan de Brandeburg-Ansbach (Plassenburg, 9 de gener de 1493 – València, 5 de juliol de 1525) va ser el segon marit de Germana de Foix i fou Virrei de València des de 1523 fins a la seva mort en 1525.
Fill de Frederick I, Margrave de Brandenburg-Ansbach (Marquès de Brandenburg) i de la seva esposa Sofia de Polònia. El 1516 és nomenat Cavaller de l'Orde del Toisó d'Or.
El 17 de juny de 1519 es va casar amb Germana de Foix (1490–1538), segona esposa i vídua del Rei Ferran el Catòlic. El 1523 el net de Ferran el Catòlic, Carles I, el va nomenar Lloctinent del Regne de València mentre que la seva dona seria la virreina, i ostentà al costat del títol de Marquès de Brandenburg, el títol de capità general del regne. El matrimoni no va tenir fills. Després de la seva mort, la seva vídua, Germana de Foix es va tornar a casar amb Ferran d'Aragó, duc de Calàbria.

## Referències

* ↑ Stammbaum der Ursula Germaine de Foix unter http://www.geneall.net
* ↑ Stammbaum der Germaine de Foix unter http://gw1.geneanet.or
* ↑ Gil Fernández, Luis. Formas y tendencias del humanismo valenciano quinientista (en castellà). Luis Gil Fernández, 2003, p. 32. ISBN 9788484831495.
* ↑ Friedrich von Raumer, Wilhelm Heinrich Riehl, Wilhelm Maurenbrecher: Historisches Taschenbuch, Band 6, F.A. Brockhaus, 1835, S. 246 (Digitalización)
# Manuchar Machaidze

Manuchar Machaidze (georgià: მანუჩარ მაჩაიძე) (Ambrolauri, 25 de març de 1949) és un exfutbolista georgià de la dècada de 1970.
Fou 4 cops internacional amb la selecció de la Unió Soviètica.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de FC Dinamo Tbilisi, FC Pakhtakor Tashkent, FC Spartak Moscou i FC Torpedo Kutaisi.

## Referències

* ↑ «Yugoslavia 0–1 USSR — 17 abril 1974». International Football History and Statistics. [Consulta: 23 gener 2017]. «International Friendly, Bilino Polje Stadium, Zenica, Attendance: 30,000»
* ↑ «Yugoslavia 0–1 USSR — abril 17, 1974». us.soccerway.com. [Consulta: 23 gener 2017]. «International Friendly, Bilino Polje Stadium, Zenica, Attendance: 30,000»
* ↑ «Yugoslavia 0–1 USSR — abril 17, 1974». footballfacts.ru. [Consulta: 24 gener 2017]. «International Friendly, Bilino Polje Stadium, Zenica, Attendance: 30,000»
* ↑ «USSR 2–2 Hungary — maig 19, 1979». goal.com. [Consulta: 31 gener 2017]. «UEFA European Championship Qualification, 19 maig 1979 • 15:00 • Boris Paichadzis Erovnuli Stadioni, Tbilisi • Referee: B. McGinlay • Attendance: 75174»
* ↑ «Profile and Statistics: Manuchar Machaidze». worldfootball.net. [Consulta: 21 gener 2017]. «Club matches — Champions League » Ch. League-Matches — Europa League » EL-Matches — Cup Winners Cup » CWC-Matches»
* ↑ «Manuchar Machaidze Club Statistics». footballfacts.ru. [Consulta: 1r gener 2018].
* ↑ Manuchar Machaidze a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Manuchar Machaidze International Statistics». footballfacts.ru. [Consulta: 1r gener 2018].
# Zerkten

Zerkten (en àrab زرقطن, Zarqṭan; en amazic ⵥⵕⵇⵟⵏ) és una comuna rural de la província d'Al Haouz, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 19.926 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].