OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# César Fernández García

César Fernández García (Madrid, 22 d'abril de 1967) és un escriptor de literatura infantil i literatura juvenil, guardonat amb diversos premis de l'àmbit, incloent els Premi La Galera (2009) i Ciutat Jaén (2009). Acumula més de trenta títols dirigits a diverses edats, entre novel·les d'intriga, poesia, contes infantils i novel·les de terror. En les seves novel·les es desenvolupa un tema secundari que, a l'ombra d'un argument més evident, va imposant-se a poc a poc. Agrada de combinar dues històries en les seves novel·les: una és l'aparent, una altra és l'amagada que a poc a poc es va desvetllant.

## Títols

* El bibliobús màgic - Editorial Brief, 2001.
* Bárbara, detective - Editorial Eiunsa, 2002.
* Bárbara y el misterio de Ariadna - Editorial Bruño, 2002.
* Los extraños vecinos del bajo B - Editorial Bruño, 2003.
* La visita del vampiro - Editorial Siruela, 2004.
* Ordenadores con bandera pirata - Editorial Bruño, 2005.
* La màgia del samurai - Editorial Bruixola, 2006.
* No, no y no (Llista d'Honor Premi CCEI) - Editorial Bambú, 2006.
* La camiseta de Óscar - Editorial Bambú, 2006.
* Donde vive el miedo - Editorial Bruño, 2007.
* El e-mail del mal - Editorial Alfaguara, 2007.
* Un hogar para Dog - Editorial Bambú, 2007.
* El rugido de la vida - Editorial Edebé, 2007.
* La oreja de Pompón - Editorial Bruño, 2008.
* Cuatro misterios para Bárbara detective - Editorial Palabra, 2008.
* No digas que estás solo (Llista d'Honor Premi CCEI) - Editorial Bruño, colección Paralelo Cero, 2009.
* Un misterio en mi colegio - Editorial Homolegens, 2009.
* Las sirenas del alma - Editorial Algar, 2009.
* La última bruja de Trasmoz (Premi La Galera 2009) - Editorial La Galera, 2009.
* Ellos (Premi Ciutat Jaén 2009) - Editorial Montena, 2009.
* El desafío de la leyenda - Editorial Brief, 2010.
* El hijo del ladrón - Editorial Bruño, 2010.
* Sácame de aquí - Editorial San Pablo, 2011.
* La isla de la televisión - Editorial Palabra, 2012.
* 16 olímpicos muy, muy importantes - Editorial Bruño, colección Saber Más, 2012.
* Héctor y el colegio embrujado - Editorial Kattigara, colección Fierabrás (Serie Grumetes), 2012.
* 16 dioses y héroes mitológicos muy, muy importantes - Editorial Bruño, colección Saber Más, 2012.
* El mensaje del mal - Editorial Algar, colección Algar Joven, 2012.
* La niebla que te envuelve - Editorial Bruño, colección Paralelo Cero, 2013.
* Bajo control - Editorial Algar, 2014.
* El color de lo invisible - Editorial Palabra, 2014.
* Los Turboskaters: La leyenda del robot asesino - Editorial Bruño, 2021. Escrit amb Casandra Balbás i Bárbara Balbás.
* Los Turboskaters: La leyenda del cementerio de Nigrum - Editorial Bruño, 2021. Escrit amb Casandra Balbás i Bárbara Balbás.
* Los Turboskaters: La leyenda del videojuego Ferno 666 - Editorial Bruño, 2022. Escrit amb Casandra Balbás i Bárbara Balbás.
* Los Turboskaters: El misterio de la feria de Ténebra - Editorial Bruño, 2023. Escrit amb Casandra Balbás i Bárbara Balbás.

## Referències

* ↑ El Club del Lector Arxivat 2011-09-30 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Fitxa llibre
# Lliga gal·lesa de futbol

La lliga gal·lesa de futbol, en anglès Welsh Premier League, és la màxima competició de futbol que es disputa al País de Gal·les. Fins al 2002 fou anomenada League of Wales. Actualment, per raons de patrocini, s'anomena Dafabet Welsh Premier League.

## Història

La lliga fiu creada a l'octubre de 1991 per Alun Evans, secretari general de la Football Association of Wales. La competició començà la temporada 1992-93.
Fins aleshores, Gal·les era dels pocs membres de la FIFA que no disposava de lliga nacional. Hi havia diverses lligues regionals, però els principals clubs del país disputaven competicions a Anglaterra, fet que es manté actualment amb clubs com Cardiff City, Swansea City i Wrexham, que continuen a disputar les competicions veïnes.
La lliga ha estat patrocinada diversos anys. Aquests patrocinadors han estat:
* 1992: Konica Peter Llewellyn Limited of Swansea
* 1993-2001: No hi va haver patrocinador.
* 2002-2004: JT Hughes Mitsubishi
* 2004-2006: Vauxhall Masterfit Retailers
* 2006-2011: Principality Building Society
* 2011-2015: CorbettSports.com
* 2015-actualitat: Dafabet

## Equips

Aquests clubs participen en la temporada de 2016-17:
| Club | Ubicació | Estadi | Capacitat |
| Aberystwyth Town | Aberystwyth | Park Avenue | 5.000 |
| Airbus UK Broughton | Broughton | The Airfield | 1.600 |
| Bala Town | Y Bala | Maes Tegid | 3.000 |
| Bangor City | Bangor | Nantporth | 3.000 |
| Cardiff Metropolitan University | Cardiff | Cyncoed Campus | 1.620 |
| Carmarthen Town | Carmarthen | Richmond Park | 3.000 |
| Cefn Druids | Wrexham | The Rock | 3.000 |
| Connah's Quay Nomads | Connah's Quay | Deeside Stadium | 1.500 |
| Llandudno | Llandudno | Park MBi Maesdu | 1.013 |
| Newtown | Newtown | Latham Park | 5.000 |
| Rhyl | Rhyl | The Corbett Sports Stadium | 3.000 |
| The New Saints | Oswestry | Park Hall | 2.000 |

## Historial

* 1992-93: Cwmbran Town (1)
* 1993-94: Bangor City (1)
* 1994-95: Bangor City (2)
* 1995-96: Barry Town (1)
* 1996-97: Barry Town (2)
* 1997-98: Barry Town (3)
* 1998-99: Barry Town (4)
* 1999-00: Total Network Solutions (1)
* 2000-01: Barry Town (5)
* 2001-02: Barry Town (6)
* 2002-03: Barry Town (7)
* 2003-04: Rhyl (1)
* 2004-05: Total Network Solutions (2)
* 2005-06: Total Network Solutions (3)
* 2006-07: The New Saints (4)
* 2007-08: Llanelli (1)
* 2008-09: Rhyl (2)
* 2009-10: The New Saints (5)
* 2010-11: Bangor City (3)
* 2011-12: The New Saints (6)
* 2012-13: The New Saints (7)
* 2013-14: The New Saints (8)
* 2014-15: The New Saints (9)
* 2015-16: The New Saints (10)
* 2016-17: The New Saints (11)
* 2017-18: The New Saints (12)
* 2018-19: The New Saints (13)
* 2019-20: Connah's Quay Nomads (1)
* 2020-21: Connah's Quay Nomads (2)
* 2021-22: The New Saints (14)
* 2022-23: The New Saints (15)

## Enllaços externs

* Web oficial
* Web no oficial
* Arxiu sobre el futbol gal·les
* Web del clubs
* RSSSF
# Can Pagès (Perles)

Can Pagès és una masia barroca al veïnat de Perles al municipi de Vilademuls (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici format per dos cossos adossats a l'antiga capella romànica del veïnat de Perles, envoltant-la a les façanes nord i oest. La part més important és l'edifici de ponent. Es tracta d'una construcció a dues aigües, amb el carener situat de nord a sud. Té planta baixa i dues plantes, l'última sota coberta, sense golfa. L'habitatge es desenvolupa a la primera planta. L'accés es fa a través d'una porta amb llinda plana, amb motllura perimetral i un escut gravat a la llinda. Destaquen, a més de la porta, una notable finestra cantonera a l'angle sud-oest, així com el seguit de finestres del pis superior, tres per banda, amb arc de punt rodó. També és interessant el pou, com a element afegit a l'interior de la casa i que al primer pis es converteix en armari.
La capella és una construcció d'estil romànic modificada per a usos agrícoles. Es pot datar del segle XII.Es conserva l'exterior, on destaca l'absis, orientat a llevant, amb una finestra per il·luminar l'altar. La porta d'accés, d'arc de punt rodó, es conserva a la façana sud i està formada per carreus treballats de pedra de Banyoles. També es conserva una creu de pedra col·locada a la coberta sobre l'absis. La coberta és a dues aigües i el carener es prolonga fins a l'absis, formant una entrega atípica amb el punt rodó de l'absis. Interiorment no es conserva res del seu estat inicial. La possible volta que devia cobrir la nau fou substituïda per un forjat de biguetes. L'espai es destina a celler i magatzem agrícola.

## Història

A principi del segle xiv hi va néixer Guillem Bernat de Perles conegut pel seu llibre verd dels feus. L'edifici actual data del segle xvii, arrambada a la capella. El mas fou adquirit pel seu masover. A l'interior, entre dues portes i malgrat l'arrebossat de la paret, encara s'aprecia una data: 23 JANER 1607, que deu correspondre a la de construcció. A sobre de la llinda hi ha un dibuix esgrafiat rematat per una creu.

## Referències

* 1 2 3 «Can Pages i capella de Sant Llorenç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
* ↑ «Web oficial de l'Ajuntament de Vilademuls». [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «Conèixer El Pla de l'Estany: Vilademuls». Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, 25-03-2020. [Consulta: 17 setembre 2020].
# Escut de Castellgalí

L'escut oficial de Castellgalí té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un castell d'argent obert somat d'un gall d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Quan el castell de Castellgalí era part del patrimoni reial s'atribueixen al castlà Berenguer de Castellgalí unes armes d'atzur amb un castell d'argent fruit del seu llinatge.
La primera il·lustració que tenim d'aquest mateix escut prové del tractat d'armoria de Jaume Ramon Vila, escrit l'any 1638. El mateix apareix de nou al tractat de noblesa escrit per Pere Màrtir Ricard i Fargues entre 1834 i 1853. En aquestes versions hi trobem un castell maçonat de sable.
El gall aparegué posteriorment probablement a causa de l'antiga i errònia creença que el nom del poble significava "Castell del Gall". Probablement després d'una R.O. de l'any 1849 que manava a tots els municipis de l'estat tenir un segell propi. Amb tot sabem que en algun moment del segle XIX ja s'emprava l'escut amb tots els elements actuals. Inicialment l'escut era quadrilong però aquell mateix segle aparegué amb la forma caironada que encara té avui dia.
En un segell de 1910 ja podem trobar-hi tant el castell com el gall, així com les inicials del poble (CG).
Durant la guerra civil espanyola s'emeté paper moneda al poble on hi apareixien els elements de l'escut al damunt. Aquests bitllets daten del 1937 i tenien valors de 50 cèntims i 1 pesseta.
A finals del segle XX l'escut no tenia timbre, això va canviar durant el procés d'adaptació a la normativa. L'estil del castell també va canviar ja que abans es representava amb una sola torre.
Va ser aprovat el 31 de juliol de 2002 i publicat al DOGC el 3 d'octubre del mateix any amb el número 3732.
Armes parlants relatives al nom del poble: s'hi representen el castell de Castellgalí (segle ix), que pertanyia a la Corona, i un gall.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2746/2002, de 31 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castellgalí.» (pdf). DOGC núm. 3732. Generalitat de Catalunya, 03-10-2002. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 Miralda i Iñigo, Alfred; Miralda i Iñigo, Jordi; Fulla i Abel, Mercé; Lozano i Palacín, Concepció; Calderón i Soler, Agnès. Els escuts municipals de Catalunya. Volum primer: el Bages. c/ Prol. Gral. Prim, 13. 3r. 1r. 0824-Manresa: L'heràldica catalana, Gener de 1997, p. 50, 51. ISBN 84-605-5481-3.
* ↑ Vila, Jaume Ramon. Tractat d'armoria. Tomo I, 1638.
* ↑ «Arxiu Municipal de Barcelona». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «Apellido CASTELLGALÍ. Pagina de Heraldica, Apellidos, escudos y blasones». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ M. Gasol, Josep. L'escut de Manresa. Ajuntament de Manresa, 1992, p. 23. ISBN 84-87202-15-2.
* ↑ Gran geografía comarcal de Catalunya. 2: El Bages, el Berguedà, el Solsonès. - 1. ed. - 1981. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1981. ISBN 978-84-85194-16-2.
* ↑ Gomis i Mestres, Cels. Diccionari de la Llengua Catalana ab la correspondencia castellana. Carrer de Mallorca 220, Barcelona: Salvat, 1910, p. 358.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# The Winter's Tale

«The Winter's Tale» té aquests significats:
* Literatura: The Winter's Tale (anglès) o Conte d'hivern (obra de teatre) (català), peça teatral escrita per William Shakespeare publicada el 1623
* Cinema:
** The Winter's Tale (pel·lícula de 1910), curtmetratge mut estatunidenc produït per la Thanhouser Company
** The Winter's Tale (pel·lícula de 1967), telefilm britànic dirigit per Frank Dunlop
** Winter's Tale (anglès) Conte d'hivern (pel·lícula de 2014) (català), pel·lícula estatunidenca de 2014 dirigida per Akiva Goldsman
# Stipiturus

Stipiturus és un gènere d'ocells de la família dels malúrids (Maluridae ).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per tres espècies:
* Stipiturus malachurus - malur cua de palla meridional.
* Stipiturus mallee - malur cua de palla del Mallee. Nativa d'Austràlia i Tasmània. Habita en boscos temperats i vegetació arbustiva de tipus mediterrani.
* Stipiturus ruficeps - malur cua de palla septentrional.

## Referències

* ↑ Schodde, R.; Mason, I. J.. Directory of Australian Birds: Passerines: Passerines (en anglès). Csiro Publishing, 1999-10-01. ISBN 978-0-643-10293-4.
* ↑ Brooks, Daniel R.; McLennan, Deborah A. The Nature of Diversity: An Evolutionary Voyage of Discovery (en anglès). University of Chicago Press, 2012-04-26. ISBN 978-0-226-92247-8.
* ↑ «Stipiturus malachurus» (en castellà). iNaturalistEc. [Consulta: 12 maig 2024].
# West Monroe

West Monroe és un poble al sud-est del comtat d'Oswego (Nova York, Estats Units) amb una població de 4.252 habitants al cens del 2010. els límits del poble travessen el llac Oneida, amb el límit sud del poble a la línia mitjana de marea alta a la costa sud del llac Oneida.
Segons l'oficina del Cens dels Estats Units la ciutat té una àrea total de 385 milles quadrades (1.000 km²), dels quals, 337 milles quadrades (870 km²) d'ell són terra i 48 milles quadrades (120 km²) d'ell (12,48%) és l'aigua.

## Demografia

Segons el cens del 2000 hi havia 4.428 persones, 1.579 cases, i 1.206 famílies que residien al poble. La densitat de població era de 131,3 persones per milla quadrada (50,7 hab. / km²). Hi havia 1.765 habitatges en una densitat mitjana de 52,3 per milla quadrada (20,2 / km²). La distribució racial del poble era d'un 97,38% de blancs, 0,14% afroamericans, 0,68% americans natius, 0,34% asiàtics, 0,02% illencs pacífics, 0,18% d'altres races, i un 1,26% de dues o més races. Els hispans o llatins de qualsevol raça eren un 0,36% de la població.
Hi havia 1.579 cases de les quals 39,0% tenien nens menors de 18 anys vivint-hi, el 61.9% eren parelles casades convivint, un 8,9% tenien un cap de família femení sense presència de marit i 23,6% no eren unitats familiars. Un 16,7% de totes les cases van ser compostos d'individus i un 5,0% tenien alguna persona de 65 anys o més. El nombre mitjà d'habitants per habitatge era de 2,80 i el nombre mitjà a les famílies era 3,16.
Per edats la població es repartia de 29.2% tenia menys de 18 anys, 7.0% entre 18 i 24, un 33,2% de 25 a 44, 23.4% a partir 45 a 64, i 7.2% eren majors de 65 anys o més. La mitjana d'edat va ser de 35 anys. Per cada 100 dones hi havia 108,8 homes. Per cada 100 dones de 18 anys o més, hi havia 105,4 homes.
La renda mitjana per casa a la ciutat era $ 42.043, i la renda mediana per família $ 47.019. Els homes tenien una renda mediana de 34.306 $ enfront de $ 25.489 per a les dones. La renda per capita de la població era 16.534 $. Sobre 9,6% de les famílies i el 11,8% de la població estava per sota del llindar de pobresa, incloent un 14,7% dels quals eren menors de 18 anys i 10,8% dels majors de 65 anys.

## Notes

* ↑ «Annual Estimates of the Resident Population for Incorporated Places: April 1, 2010 to July 1, 2014».
* ↑ «Census of Population and Housing». Census.gov.
* ↑ «American FactFinder». United States Census Bureau.

## Enllaços externs

* Town of West Monroe, NY
* West Monroe Historical Society, West Monroe, NY Arxivat 2008-05-12 a Wayback Machine.
* «US Board on Geographic Names». United States Geological Survey, 25-10-2007. [Consulta: 31 gener 2008].
# Desautelsita

La desautelsita és un mineral de la classe dels carbonats, que pertany al grup de la hidrocalcita. Va ser anomenada per P.J. Dunn, D.R. Peacor, i T.D. Palmer l'any 1979 en honor de Paul Ernest Desautels, químic i conservador de mineralogia al Museu d'Història Natural de l'Institut Smithsonian, EUA. La desautelsita és l'anàleg de Mn$^{3+}$ de la piroaurita.

## Característiques

La desautelsita és un carbonat de fórmula química Mg₆Mn₂³⁺(OH)₁₆[CO₃]·4H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la desautelsita pertany a «05.DA: Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dypingita, hidromagnesita, giorgiosita, widgiemoolthalita, artinita, indigirita, clorartinita, otwayita, zaratita, kambaldaïta, cal·laghanita, claraïta, hidroscarbroïta, scarbroïta, quintinita, charmarita, stichtita-2H, brugnatel·lita, clormagaluminita, hidrotalcita-2H, piroaurita-2H, zaccagnaïta, comblainita, caresita, hidrotalcita, piroaurita, reevesita, stichtita i takovita.

## Formació i jaciments

La desautelsita es troba incrustada en brucita i en serpentinites. Ha estat descrita al Japó i als Estats Units, on es troba la seva localitat tipus.

## Referències

* ↑ «Desautelsite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Desautelsite Mineral Data». [Consulta: 29 maig 2017].
Supergrup de la hidrotalcita :
# Bàlsam del Canadà

El bàlsam del Canadà (o trementina del Canadà, o bàlsam d'avet) és una trementina obtinguda de la resina de l'avet balsàmic (Abies balsamea). La resina, dissolta en oli, és un líquid incolor, viscós i adhesiu que s'asseca en forma de massa transparent.
És soluble en xilol.
A causa del seu índex de refracció (n = 1,55), similar al del vidre crown, el bàlsam del Canada purificat i filtrat Canadà ha tingut un ús tradicional com adhesiu totalment transparent (un cop sec) per al vidre, lents i components òptics.
Aquest ús ha anat disminuint durant els anys de la Segona Guerra Mundial, quan va ser substituït gradualment per adhesius de polièster, epoxy i poliuretà.

## Referències

* ↑ José Oriol Ronquillo y Vidal. Diccionario de materia mercantil, industrial y agrícola: Que contiene la indicación, la descripción y los usos de todas las mercancías. D. A. Gaspar, 1855, p. 66–.
# Palier

Els paliers són els eixos a través dels quals es transmet el moviment des del diferencial a les rodes motrius. Un d'aquests extrems va enfilat per mitjà d'estries al planetari corresponent amb el qual es fa solidari. L'altre extrem encaixa en el cub de la roda, també solidàriament, per transmetre el seu gir.
Els paliers van dins d'unes prolongacions del càrter del diferencial anomenades trompetes, sobre les quals s'articula la suspensió (les ballestes). La foto no correspon al palier, sinó a un arbre de transmissió, que va des de la caixa de canvis fins al diferencial, que mitjançant el parell cònic canvia 90 graus el gir per transmetre'l a les rodes a través dels paliers.

## Vegeu també

* Transmissió mecànica
# Panzaleo

El panzaleo és una llengua preincaica parlada als voltants de Quito abans de la conquesta espanyola. La llengua és esmentada pels primers cronistes com Pedro Cieza de León (1553) i les Relaciones geográficas de Indias
El panzaleo, igual que altres llengües pre-incaiques com el pasto, el cara, el puruhá, el cañari, i el complex lingüístic que inclou al palta, al malacato, al rabona, al bolona i al xiroa. La documentació d'aquestes llengües ha estat examinada per Jijón y Caamaño (1940, 1941) i Paz y Miño (1940-1942, 1961) ue van recopilar nombroses arrels i terminacions recurrents, així com altres característiques destacades de la llengua.

## Distribució geogràfica

El panzaleo deu el seu nom a l'assentament inca del mateix nom, situat no lluny de Quito. L'àrea lingüística panzalea s'estenia des de Quito al nord, fins a la ciutat de Mocha en el sud, cobrint les províncies de Cotopaxi i Tungurahua, així com la parteix sud de Pichincha. Els principals centres en l'àrea, a més de la pròpia ciutat de Quito, eren Ambato i Latacunga. Aquesta àrea podria haver estat la primera regió de les terres altes equatorianes a ser completament quítxuitzada.
La possibilitat que la llengua original dels indis quijos, un grup ètnic que habita els vessants andins de la part occidental de la província de Napo, fos una varietat de panzaleo (tal com suggereix Cieza de León) va ser discutida per Jijón y Caamaño. L'evidència en favor d'aquesta hipòtesi no és concloent.

## Elements toponímics

Algunes terminacions toponímiques típiques d'origen panzaleo trobades en el nord i centre de l'Equador són:
    -(h)aló: Pilaló, Mulahaló.
    -leo: Tisaleo, Pelileo.
    -lagua / -ragua: Cutuglagua, Tungurahua.

## Classificació

Loukotka (1968) en la seva classificació de les llengües indígenes d'Amèrica suggereix que el panzaleo estaria relacionat amb la llengua páez. Una de les fonts per a aquesta proposta és Jijón y Caamaño qui admet que l'evidència a favor d'aquesta proposta és feble i afegeix que les similituds observades, podrien ser explicables per contacte lingüístic.

## Referència

* ↑ Jiménez de la Espada, 1965.
* ↑ Salomon, 1986
* ↑ Jijón y Caamaño, 1940, p. 289-295.
* ↑ Loukotka, Čestmír. Classification of South American Indian languages. Los Angeles: UCLA Latin American Center, 1968.
* ↑ Jijón y Caamaño, 1940, p. 395-6.

## Bibliografia

* Jijón y Caamaño, Jacinto (1936–8): Sebastián de Benalcázar, vol. 1 (1936) Quito: Imprenta del Clero; vol. 2 (1938) Quito: Editorial Ecuatoriana.
* Jijón y Caamaño, Jacinto (1940–5): El Ecuador interandino y occidental antes de la conquista castellana, vol. 1 (1940), vol. 2 (1941), vol. 3 (1943), vol. 4 (1945). Quito: Editorial Ecuatoriana (1998 edition, Quito: Abya-Yala).
* Jiménez de la Espada, Marcos, ed. (1965 [1586]): Relaciones geográficas de Indias: Perú, 3 vols. Biblioteca de Autores Españoles 183–5. Madrid: Atlas.
* Reino, Pedro, Los Panzaleos, Una visión histórico-lingüística, Ed. Universitaria, Ambato, 1988
# Bernat el Ferrer

Bernat el Ferrer és una figura històrica vinculada als orígens de Molins de Rei, una vila situada al Baix Llobregat, Catalunya. La seva contribució va ser fonamental en l'establiment i desenvolupament inicial de la localitat.
L'any 1188, el rei Alfons II d'Aragó va ordenar la construcció d'uns molins al territori que actualment correspon a Molins de Rei. Inicialment, la responsabilitat de la construcció va recaure en Joan, dit dels molins. Un cop finalitzats, per decisió reial, els molins van quedar sota la responsabilitat de Bernat el Ferrer. Una de les condicions imposades a Bernat era que havia de residir a la zona i tenir cura de l'edifici de nova construcció.
L'establiment de Bernat el Ferrer a la zona va ser determinant per al naixement d'un nucli de població al voltant dels molins. La seva presència va atraure altres habitants i va fomentar el creixement d'una comunitat que, amb el temps, es convertiria en la vila de Molins de Rei.
La figura de Bernat el Ferrer ha esdevingut un símbol de la identitat molinenca. Tant és així que algunes institucions, com l'IES Bernat el Ferrer, porten el seu nom.

## Referències

* ↑ «▷ INS Bernat el Ferrer | Inici - IES BERNAT EL FERRER», 17-04-2020. [Consulta: 18 març 2025].
# Cort del Nord

La Cort del Nord, també coneguda com els Pretendents Ashikaga o Pretendents del Nord, van ser un grup de sis pretendents al tron del Japó, que va governar entre 1331 i 1392.
Els orígens de la Cort del Nord daten de l'emperador Go-Saga, que va regnar del 1242 al 1246. Go-Saga va ser succeït successivament per dos dels seus fills, l'emperador Go-Fukakusa i l'emperador Kameyama. Els descendents d'aquests dos van competir l'un amb l'altre pel tron. Els descendents de Go-Fukakusa van ser referits com el Jimyōin-tō mentre els descendents de Kameyama van ser coneguts com els Daikakuji-tō.