# Lleó III (papa)

Lleó III (Roma, ? – 12 de juny del 816) va ser el 96è Papa de l'Església catòlica de 795 al 816.

## Biografia

Poc se sap de la seva vida abans de la seva elecció al tron papal. Nascut i criat a Roma, sacerdot d'origen modest i sense suport entre les grans famílies romanes, va adquirir una gran experiència en els oficis del Laterà. En el moment de la seva elecció era cardenal prevere de Santa Susanna i responsable del tresor pontifici. Va ser elegit pontífex per unanimitat el 26 de desembre de 795 , el dia que el seu predecessor, el papa Adrià I, va ser enterrat, i va ser consagrat l'endemà.

### Relacions amb els francs

El seu primer acte va ser comunicar la seva elecció al rei dels francs, Carlemany, lliurant-li les claus de la tomba de Sant Pere (per simbolitzar la confirmació del paper del rei com a guardià de la religió) i l'estendard de Roma (símbol polític amb el qual Carlemany era reconegut com el defensor armat de la fe). Tot el poder polític es concentrava doncs en Carles, però sempre sota la protecció de la Mater Ecclesia, mentre que tot el poder espiritual restava al Papa. Però d'aquesta manera el poder de Carlemany encara entrava dins la supremacia de l'Església, mentre que el rei dels francs veia les coses exactament al revés: una Església que es reconeixia filla de l'autoritat política i religiosa unificada en la persona del sobirà. I en aquest sentit va respondre al pontífex, declarant que era seva funció la defensa de l'Església, mentre que la tasca del papa, com primer entre els bisbes, era pregar pel regne i per la victòria de l'exèrcit. Carlemany estava absolutament convençut d'aquesta divisió de rols i que ell era (excepte en l'àmbit teològic) responsable de la gestió de l'Església, i així ho va demostrar amb la seva contínua ingerència en l'àmbit eclesiàstic. El Papa, a més, no va tenir la força del seu predecessor per oposar-se a les pretensions del rei.

### L'atac del 799 i les seves conseqüències

El 25 d'abril de 799, Lleó III va patir un atac planificat pels nobles romans Pascale, nebot del papa Adrià I, i Campolo, primicerius, que volien eliminar a Lleó i fer elegir un membre de la seva facció al tron papal.
| « | El 25 d'abril, dia de les lletanies majors, el papa havia de participar en una processó solemne [...] Els conspiradors van decidir assassinar-lo al seu pas. Es van amagar prop del monestir de San Silvestre in Capite i, quan el Papa va entrar a l'església, es van precipitar sobre ell i el van colpejar, tirant-lo a terra. Van intentar treure-li els ulls i tallar-li la llengua. Llavors els atacants el van traslladar per seguretat al monestir de Sant'Erasmo, al Celio. Allà, finalment, van acabar els seus intents. Els seus defensors, desorientats al principi, van intentar alliberar-lo. Albino va preparar la seva fugida. El Papa s'escapà de nit, per una finestra, per mitjà de cordes i efectivament protegit pels seus partidaris, es va retirar amb ells a la basílica de Sant Pere. | » |
| — (francès) |||
L'atac va ser frustrat gràcies a la intervenció del duc de Spoleto, protegit pels missi dominici de Carlemany. Ja no se sentia segur, Lleó III es va traslladar temporalment, amb un seguici de 200 persones, a Paderborn, a Westfàlia, on s'allotjava el mateix Carlemany. Hi va estar aproximadament un mes. No hi ha testimonis de les converses de Paderborn entre el Papa i Carlemany, però els esdeveniments posteriors ens permeten intuir-ne el contingut. ref>C. Rendina, op. cit., p. 248</ref>
Des de Roma van arribar representants de l'oposició juntament amb notícies que en part semblaven confirmar les acusacions fetes contra el Papa pels conspiradors. Carlemany es va consultar amb el teòleg i conseller Alcuí de York que, havent pres nota de les acusacions i sospites contra el papa (adulteri i fals jurament), va suggerir, tanmateix, al rei una actitud d'extrema prudència: cap poder terrenal no podia jutjar el papa (prima sedes a nemine iudicatur) i la seva eventual deposició podria ser especialment perjudicial per a qui l'ordenava i provocar un gran descrèdit per a tota l'Església cristiana; "... la salvació del cristianisme rau en tu", va escriure al rei.
Escoltat per bisbes i nobles francs, Lleó va tornar a Roma el 29 de novembre de 799, acollit triomfant (la diplomàcia franca s'havia traslladat a Roma de tal manera que va posar l'oposició en minoria, i la manca de col•laboració de Carlemany va ser, en part, una sorpresa per als atacants). El Papa va tornar al tron sagrat, mentre els bisbes de l'escorta que l'havien acompanyat recollien documents i testimonis sobre les acusacions, que van enviar a Carlemany juntament amb els responsables de l'atac al pontífex.

#### La visita de Carlemany a Roma i la coronació imperial

L'any següent, el 24 de novembre del 800, Carlemany va entrar a Roma on va convocar i presidir un sínode per escoltar els arguments del Papa deposat i dels seus opositors. Durant aquest sínode, Lleó, el 23 de desembre, va prestar jurament afirmant que era totalment innocent dels càrrecs que s'havien presentat contra ell. Dos dies després, el 25 de desembre del 800, el Papa va coronar a Carlemany com a emperador a la Basílica de Sant Pere.
En un concili celebrat en Aquisgrà l'any 809, va prohibir l'ús de la clàusula filioque i va ordenar que el credo, sense aquesta clàusula, fos gravat sobre dues taules d'argent i exposat a la Basílica de Sant Pere.
Amb aquest acte, Lleó III inicià una tradició que continuà fins a l'any 1452 amb la coronació de Frederic III, de coexistència d'un emperador d'Orient i un emperador d'Occident, i suposà per a Roma una afirmació de la seva primacia, però també un reconeixement de l'existència d'un poder temporal, diferent del pontifici, que en les següents centúries provocà importants conflictes amb els emperadors germànics.
Lleó III va morir el 12 de juny del 816 i fou enterrat a la Basílica de Sant Pere. Va ser canonitzat pel papa Climent X l'any 1673.

## Referències

* ↑ «Lleó III (papa)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Biagia Catanzaro, Francesco Gligora, Breve Storia dei papi, da san Pietro a Paolo VI, Padova 1975, p. 86.
* ↑ A. Barbero, Carlo Magno - Un padre dell'Europa, p. 60.
* ↑ Enciclopedia dei Papi Treccani, vol. I, p. 695
* ↑ C. Rendina, I Papi. Storia e segreti, pp. 244 e segg.
* ↑ P. Brezzi, La civiltà del Medioevo europeo, vol. I, pp. 198 e segg.
* ↑ D. Hägermann, Carlo Magno, Il signore dell'Occidente, pp. 288 e segg.
* 1 2 P. Brezzi, op. cit., p. 199.
* ↑ Homo, Léon. Robert Laffont. De la Rome païenne à la Rome chrétienne (en francès), 1950, p. 314.
* ↑ «Les Carolingiens». A la decouverte de l'historie de France. http://chrisagde.free.fr/.+[Consulta: 18 març 2025]. (francès)
* ↑ D. Hägermann, op.cit., pp. 295 e segg.
* ↑ C. Rendina, op. cit., pp. 248 e segg.
Viccionari