# Literatura japonesa

La literatura japonesa engloba els gèneres de poesia, narrativa i teatre i se'n coneixen obres (relats, cròniques) de gran riquesa i refinament des del segle VI de l'era cristiana fins a l'actualitat. Els seus fonaments varen ser les cançons i rondalles populars que varen desenvolupar-se fins a ser subjecte privilegiat de l'aristocràcia i expandint-se, arribant a tot el poble. Durant bona part de la història inicial del Japó, la literatura ha estat influenciada pel contacte cultural amb les literatures asiàtiques veïnes, sobretot la de la Xina.

## Història

El Japó, el pensament de la societat japonesa incloent els sistemes de comunicacions, en primer terme la oralitat i posteriorment l'escriptura sinítica, s'emmarquen en el medi geogràfic de l'arxipièlag amb nombroses illes i la proximitat de la Xina. La Xina va influir en la llengua, l'escriptura, en les formacions socials i en organització. Al Japó, inicialment, els textos s'escrivien en xinès clàssic pur (漢文, kanbun), des del segle VIII fins el segle XX. Aquesta llengua composta xinès-japonesa era la que es troba en la gran majoria d'obres i és fàcilment entesa al Japó. Les obres de la literatura japonesa es refereixen com literatura escrita en llengua japonesa refermant el sentiment nacional dins els cànons estètics japonesos de senzillesa, elegància i refinament. La literatura japonesa ha estat influenciada pel contacte cultural amb les literatures asiàtiques veïnes, sobretot la Xina i la seva literatura fins al segle XX. Els primers textos sovint s'escrivien en xinès clàssic pur o llegit. Es distingeixen tres períodes: literatura antiga (abans del segle xii), medieval (dels segles XII a XIX aproximadament) i moderna (l'edat contemporània). La llengua escrita i la parlada es varen començar a unificar des de l'any 1878.
De la Xina es va importar el sistema d'escriptura, llengua sinítica, així com molts pensaments filosòfics, cròniques històriques i gèneres literaris. A la denominació de les persones es posa en primer lloc el cognom, seguit del nom, al revés de la norma en català. Malgrat aquesta influència xinesa, no es pot parlar generalment de mera imitació, ja que la influència ha passat pels filtres del caràcter japonès. Destaca la poesia com a gènere més conreat (incloent-hi el haiku). Els escriptors de l'antiguitat acostumen a ser nobles de la Cort, cosa que influïen en la temàtica: relats èpics, intrigues amoroses i faules per a l'entreteniment. L'estil era molt alambinat i emotiu.
La literatura japonesa va evolucionar acompanyant els canvis socials. En l'època medieval es relaciona amb l'auge del budisme al país. Els protagonistes viuen com monjos, peregrinant i buscant el sentit de la vida. El monjo budista de nom Urabe no Kaneyoshi, conegut com a Kenkō és l'autor dels «Assajos sobre la peresa», Tsurezuregusa, en japonès. Les arrels budistes de kenkō, amb l'expressió estètica, l'apartament i l'ascetisme monacal varen influir notablement sobre la literatura japonesa fins a l'actualitat, amb el sentiment de l'efímer, de la transitorietat. Els seus escrits són marcadament apartats de la vida cortesana, per superficial. En aquesta època tenen lloc molts conflictes i guerres entre clans i sorgeix la figura del samurai, un guerrer honorable amb una filosofia pròpia que impregna gran part de la narrativa de l'època. Varen iniciar les seves tasques d'armes al final del segle XII i varen jugar un paper important en la política fins a la seva abolició l'any 1870, al període Meiji. En aquest període sorgeix també el clàssic teatre-dansa noh (能, nō).
Les característiques del pensament japonès i les idees històriques del Japó: ingenuïtat, el bon gust, la sinceritat, la transitorietat, la determinació, el respecte a l'ordre, són a l'arrel de la literatura japonesa, amb mites, llegendes, poesia, teatre on les idees s'expressen com al món occidental específicament en tractats ideològics i filosòfics. L'autoritat imperial al Japó és dins d'un llinatge d'origen diví present en la persona del Tennō, emperador, que ja es narra a les obres Kojiki també Furukotobumi, «Memòries dels esdeveniments de la humanitat» que l'emperadriu Guemmei va encomanar al literat Iasumuru (l'any 711 i presentat a l'emperadriu el 712) i Nihongi, «Annals del Japó» (any 720). Tamenari va ser l'autor de Ōkagami «El gran mirall o història» on es descriu regnats des de 815 al 1036 i la poetessa Acasome va ser l'autora del Eiga Monogatari.
Els segles XIV i XV varen sorgir disputes, guerres i trasbals socials degut a desordres produint un canvi en les formes i continguts a les obres literàries al Japó. Els estaments militars sorgits (samurais) desplaçaren l'aristocràcia amb la generació d'obres que satisfessin les seves necessitats. Des de l'antiguitat, l'aristocràcia era l'únic sector amb capacitat de fer obres literàries i amb els canvis socials es va iniciar l'entrada de les classes populars a la creació artística.

#### Període prehistòric

Període Yamato (250 – 710) incloent Kofun (250 – 538) i període Asuka (538 – 710) amb cançons i poemes entre altres arts. L'emperador del segle V va encarregar a alguns mestres de cerimònies de diferents províncies enregistrar fets rellevants, tradicions i narracions populars. Els documents resultants varen ser ampliament divulgats.

#### Període Nara (710 - 794)

Abans de la introducció al Japó de l'ús dels caràcters gràfics kanji, provinents de la Xina, el Japó no tenia cap sistema d'escriptura; es creu que els caràcters xinesos van arribar al Japó a principis del segle V. Els primers textos japonesos eren ser escrits amb caràcters xinesos, però se'ls llegia fonèticament en japonès. L'emperadriu Gemmei va ordenar la compilació dels documents obtinguts, per ser llegits davant l'emperador, com era el costum. Aquesta compilació es coneix com el Kojiki.
Els personatges xinesos també van ser adaptats, creant el que es coneix com a man'yōgana, la forma més primerenca de kana, o escriptura sil·làbica japonesa que es troba en una antologia lírica del segle VIII de nom Man'yōshū. (759), amb parts públiques i parts privades. Aquestes obres inclouen el Kojiki (712), el registre històric més antic que es coneix, que també relata la mitologia japonesa antiga i cançons populars; el Nihon Shoki (720), una crònica escrita en xinès on es relata el camí del sant emperador i que és significativament més detallada que el Kojiki. Una de les llegendes que descriuen és el conte d'Urashima Tarō sobre la recompensa a un pescador que rescata una tortuga.

#### Període Heian (794 - 1186)

En aquest període es va potenciar la llengua que, principalment era d'origen xinès. Les dames de la cort varen conrear l'estil nikki, narracions personals, com diaris. En el monogatari hi ha el relat novel·lat, amb estil simple, refinat i delicat. L'estil nikki era pels diaris personals i un exemple és al Tosa nikki escrit per Ki no Tsurayuki, autor que declarà que els diaris eren escrits normalment per homes i ell va usar un pseudònim femení, diari íntim reivindicant el paper de les dones en l'escriptura. Es va popularitza el sistema kana per facilitar l'escriptura.

#### Període Kamakura (1185 - 1333)

El terme ''waka'' (poesia en japonès) va ser important a l'inici d'aquest període. Durant l'època de Kamakura (segles XII i XIII) les arts militars eclipsaren la literatura, que estava vinculada a la vida de la cort, Kenkó (1283-1350) va expressar al Tsurezu- re-gusa la seva malenconia davant la desaparició dels costums del passat. Kamo no Chómei (鴨 長明, 1153 o 1155–1216), va decidir girar l'esquena a la societat, va fer vots budistes i es va convertir en ermità. Va escriure Hójóki, resum d'un segle en què l'estètica, manllevada del budisme zen, marcant per la posteritat el pensament i les arts japoneses.

#### Període Muromachi (1336 - 1573)

Al segle XIII es varen valorar els valors culturals i consciència ja separats de la política que varen permetre aplicar la visió estètica en els treballs teòrics i la seva aplicació a la literatura destacant els treballs de Fujiwara Teika (1162-1241). Les bases d'aquest estil de poesia van ser establertes per Teika i el seu pare Shunzei, no només en la seva poesia, sinó també en les seves obres notables de teoria poètica que foren molt apreciades.

#### Període Edo, Tokugawa (1603 - 1868)

En aquest període es fomentà l'ensenyament sobre la nacionalitat del Japó i va augmentar l'ordre administratiu i judicial en uns anys de pau. Es va extendre l'ús de l'inprenta i s'incrementà la coniència nacional. Destaca un poeta, Matsuo Bashō (1644 - 1694) amb relats sobre els seus recorreguts en llocs famosos. Es manté el caràcter aristocràtic de les obres en la societat marcadament clasista on totes les classes tenien accés al teatre i es popularitzen les narracions amb acompanyament musical. Sota el shogunat de Kamakura, es trasllada la capital a l'actual Tokio

#### Meiji (1868 - 1912)

En aquest període es varen enfortir les relacions amb el món occidental.

#### Història contemporània

La literatura contemporània es basa sobretot en la novel·la, mantenint la poesia, l'assaig i el teatre. Els herois acostumen a reflectir la filosofia zen. Nous gèneres veuen la llum, destaca el manga entre tots per la difusió mundial que ha tingut.
Quan es va aplicar al Japó la «llei Sakoku», de severa restricció de les relacions amb l'exterior (1641) van ser expulsats del Japó tots els estrangers europeus, particularment els comerciants i missioners espanyols i portuguesos. En finalitzar aquest període es va reprendre la relació cultural del Japó amb el món occidental des del període o Era Meiji com els premis Nobel rebuts per dos autors japonesos: Yasunari Kawabata i Kenzaburō Ōe i la publicació d'obres amb traduccions al català (Akutagawa Ryūnosuke, Murakami Haruki, entre altres.)
Tota la literatura japonesa ha rebut l'impacte de les tècniques audiovisuals actuals com qualsevol altre literatura.

## Poesia

El waka, «poema »en japonès, també: yamato-uta, és un dels principals gèneres de la literatura japonesa. Es va gestar durant el període Heian i la norma mètrica marca trenta una sílabes en cinc versos amb aquest ordre: cinc, set, cinc, set i set síl·labes. Els haikus (tres versos) tenen una mètrica més breu: cinc, set, cinc síl·labes.
Al segle VIII, el terme tanka s'utilitzava per a distingir els poemes breus dels més llargs, anomenats chōka i els renga quan es lligaven poemes en successió per unitats de só.
El llibre japonès més antic, el Kojiki, de l'any 712, conté un poema atribuït al déu Susanoo i altres amb mètrica irregular que tenen un origen desconegut. Fins el període Kamakura, es consideraba la poesia com la font de comunicació amb els deus.
La poètica japonesa va millorar amb la entrada al tron de Mutsuhito, «emperador Meiji». L'any 1882 es va crear una escola amb l'objectiu de potenciar la poesia per sortir del simple mecanisme de combinacions rítmiques anterior.

## Narrativa

La prosa va aparèixer posteriorment a la poesia, que era el primer estil literari. El Kojiki es presentà amb caràcters xinès-japonesos i la primera obra on usava únicament el japonès va ser el Kokinshū, «Col·lecció de poesies antigues i modernes» de l'any 905, d'aquest mateix autor. Aquest estil es va usar per escriure relats en japonès com, per exemple, diaris de viatges. N'és un exemple el Tosa Nikki, de Kiri no Tsurayuki, governador de la província, crònica on s'explica un viatge de cinquanta-cinc dies l'any 935 des de la província de Tosa de retorn fins a Kyoto.
Aquest autor, entre altres autors masculins declaraven erròniament que era una dona qui ho havia escrit. El propòsit era fer notar que les dones tenien la capacitat d'escriure com els homes. Al període Heian les dones no se les permetia aprendre l'escriptura oficial del xinès. L'escriptura en japonès s'usava per diferenciar-se dels «privilegiats» que escrivien en xinès, per donar més rellevància al text escrit en japonès.
La història del príncep Genji, Genji Monogatari de l'any 1010 és una novela clàssica i aristocràtica escrita per la poeta i dama d'honor Murasaki Shikibu. També és a considerar el relat èpic Heike monogatari sobre l'ascens i la caiguda d'un clan noble. Taketori monogatari (El conte del segador de bambú), de data i autor desconeguts però apareguts en aquestes dates del final del segle X, que Murasaki Shikibu considera la narració «precursora de totes les novel·les». La narració Ochikubo monogatari (落窪物語) també és d'aquest període i el tema és sobre un conflicte familiar.

## Teatre

El gigaku, espectacle de dansa i drama, ja extingit, va ser un gènere importat al Japó de Corea durant el període nara. L'espectacle teatral japonès més antic que es coneix és el bugaku (舞楽), espectacle de música i dansa que es representaba exclusivament a la cort imperial des del segle VIII. Al final de la Segona Guerra Mundial l'espectacle va ser obert al públic. El teatre tradicional japonès es troba entre les tradicions teatrals més antigues del món. El teatre tradicional inclou el gènere noh, amb enfocament espiritual, vestuari allunyat del realisme, amb màscares i inclou el gènere còmic kyōgen. Dins la tradició teatral de dansa i música hi ha el kabuki (es coneix com el teatre de la vella escola), el bunraku, el teatre de titelles; i el yose, recitat d'obres. Una companyia de teatre kabuki va actuar a Barcelona l'estiu de l'any 1930.
Fins al segle XX es necessitaba el permís de l'Emperador per que a les obres hi haguèssin homes i dones actuant junts i Sada Yacco va ser la primera en obtenir aquest permís.
El teatre japonès modern inclou shingeki (teatre experimental d'estil occidental), shinpa (teatre de la nova escola) i shōgekijō (teatre petit). A més, hi ha moltes obres de teatre clàssiques occidentals i adaptacions musicals de programes de televisió i pel·lícules populars que es produeixen al Japó. El teatre juntament amb la novela i el manga han estat la principal via de popularització de la literatura a tots els estaments socials.
El teatre noh (també nō on l'accentuació indica pronunciació llarga de la «o») és troba al món nostàlgic de l'aristocràcia. Noh és una forma notable de dansa-drama clàssica japonesa que s'ha representat des del segle XIV. Aquest mot deriva de la paraula xino-japonesa que significa "habilitat" o "talent". En el noh, com el kabuki, combina música, drama i dansa, amb vestuari d'època i coreografia.
El bunraku, teatre de titelles o guinyol és present al Japó des del segle XIII i és reconegut i apropiat per a tots els públics. Els ninots podien fer fins a més d'un metre d'alçada.

## Obres de teatre
###### Teatre Nōh

| Aisome-gawa (autor desconegut) Aoi no Ue (autor desconegut) Ataka. Autor: Kanze Nobumitsu Atsumori. Autor: Zeami Motokiyo Chikubushima (autor desconegut) Dōjōji (autor desconegut) Eboshi-ori. Autor: Miyamasu Eguchi. Autor: Zeami Motokiyo Funa Benkei. Autor: Kanze Nobumitsu Hagoromo (autor desconegut)t Hajitomi/Hashimoti (autor desconegut) Haku Rakuten. Autor: Zeami Motokiyo Ikuta Atsumori (autor desconegut) Izutsu. Autor: Zeami Motokiyo Kasuga ryūjin (autor desconegut) Kayoi Komachi (autor desconegut) Kokaji (autor desconegut) Kumasaka. Autor: Zenchiku Ujinobu Kurama-tengu (autor desconegut) Matsukaze. Autor: Kan'ami Kiyotsugu Matsuyama tengu (autor desconegut) | Miidera (autor desconegut) Momijigari. Autor: Kanze Nobumitsu Motomezuka. Autor: Kan'ami Kiyotsugu Rashōmon. Autor: Kanze Nobumitsu Saigyōzakura. Autor: Zeami Motokiy Sanemori. Autor: Zeami Motokiy Sekidera Komachi. Autor: Zeami Motokiy Sessho-seki. Autor: Hiyoshi Sa'ami Shunkan (autor desconegut) Sotoba Komachi. Autor: Kan'ami Kiyotsugu Taema. Autor: Zeami Motokiy Takasago. Autor: Zeami Motokiy Take no Yuki. Autor: Zeami Motokiy Tamakazura. Autor: Komparu Zenchiku Torioi-bune. Autor: Kongō Yagorō Tsuchigumo (autor desconegut) Yamanba. Autor: Zeami Motokiy Yugao (autor desconegut) Yugyō yanagi (autor desconegut) |

###### Teatre Kabuki
## Autors
#### Període Nara

* Kakinomoto no Hitomaro (c. 660 – c. 720): autor de nombrosos chōka i tanka del Man'yōshū.
* Ōtomo no Yakamochi (c. 718 – c. 785): posible compilador del Man'yōshū.
* Awami Mifune (751): posible compilador de la col·lecció Kaifūsō.

#### Període Heian

| Ariwara no Narihira (825–880) Ono no Komachi (c. 825 – c. 900) Sugawara no Michizane (845–903) Ki no Tsurayuki (872–945) Ise (c. 875 – c. 938) Minamoto no Shitagō (911–983) Fujiwara no Motoyasu (c. 935 – c. 995): autora del Kagerō Nikki. | Akazome Emon (c. 956 – c. 1041) Sei Shōnagon (c. 966 – c. 1017): autora del Makura no Sōshi. Murasaki Shikibu (c. 973 – c. 1025): autora del Genji Monogatari. Izumi Shikibu (c. 976 – c. 1027) Sugawara no Takasue no musume (c. 1008 – c. 1059): autora del Sarashina Nikki. Saigyō Hōshi (1118–1190) |

#### Període Kamakura-Muromachi

* Heike monogatari (autoria col·lectiva) (c. 1212–1309)
* Hyakunin Isshu (antologia, diversos poetes) (c. 1235)
* Fujiwara no Teika (1162–1241)
* Yoshida Kenkō (c. 1283–1352): autor del Tsurezuregusa.
* Taiheiki (c. 1319 - 1367).- Crònica de la Gran Pau.
* Zeami Motokiyo, també Kanze Motokiyo, (世阿弥 元清) (c. 1363 – c. 1443)

#### Període Edo

| Miyamoto Musashi (c. 1584–1645): autor d'El llibre dels cinc anells. Ihara Saikaku (1642–1693) Matsuo Bashō (1644–1694) Monzaemon Chikamatsu (1653–1725) Yamamoto Tsunetomo (1659–1719) Yokoi Yayū (1702–1783) Fukuda Chiyo-ni (1703–1775) Yosa Buson (1716–1784) Motoori Norinaga (1730–1801) | Sugita Genpaku (1733–1817) Ueda Akinari (1734–1809) Santō Kyōden (1761–1816) Kobayashi Issa (1763–1828) Jippensha Ikku (1765–1831) Kyokutei Bakin (1767–1848) Edo Meisho Zue (literatura de viatges, 1834) Hokuetsu Seppu (obra de geografia humana, 1837) |

#### Era Meiji i període Taishō

| Nakane Kōtei (1839–1913) Lafcadio Hearn (1850–1904) Ōgai Mori (1862–1922) Futabatei Shimei (1864–1909) Itō Sachio (1864–1913) Natsume Sōseki (1867–1916) Kōda Rohan (1867–1947) Masaoka Shiki (1867–1902) Ozaki Kōyō (1868–1903) Doppo Kunikida (1871–1908) Ichiyō Higuchi (1872–1896) Shimazaki Tōson (1872–1943) Kyōka Izumi (1873–1939) | Yonejiro Noguchi (1875–1947) Takeo Arishima (1878–1923) Akiko Yosano (1878–1942) Kafū Nagai (1879–1959) Naoya Shiga (1883–1971) Ishikawa Takuboku (1886–1912) Kan Kikuchi (1888–1948) Ryūnosuke Akutagawa (1892–1927) Kenji Miyazawa (1896–1933) Denji Kuroshima (1898–1943) Motojirō Kajii (1901–1932) Hideo Oguma (1901–1940) Takiji Kobayashi (1903–1933) |

#### Període contemporani

| Kansuke Naka (1885–1965) Yaeko Nogami (1885–1985) Jun'ichirō Tanizaki (1886–1965) Hyakken Uchida (1889–1971) Edogawa Ranpo (1894–1965) Eiji Yoshikawa (1892–1962) Mitsuharu Kaneko (1895–1975) Juza Unno (1897–1949) Shigeji Tsuboi (1897–1975) Chiyo Uno (1897–1996) Masuji Ibuse (1898–1993) Jun Ishikawa (1899–1987) Yasunari Kawabata (1899–1972) Yuriko Miyamoto (1899–1951) Sakae Tsuboi (1899–1967) Fumiko Hayashi (1903–1951) Tamiki Hara (1905–1951) Tatsuzō Ishikawa (1905–1985) Fumiko Enchi (1905–1986) Ango Sakaguchi (1906–1955) Osamu Dazai (1909–1948) Shōhei Ōoka (1909–1988) Sakunosuke Oda (1913–1947) Haruo Umezaki (1915–1965) Ayako Miura (1922–1999) Shūsaku Endō (1923–1996) Ryōtarō Shiba (1923–1996) | Kōbō Abe (1924–1993) Toyoko Yamasaki (1924–2013) Yukio Mishima (1925–1970) Osamu Tezuka (1928–1989) Akiyuki Nosaka (1930–2015) Sawako Ariyoshi (1931–1984) Ayako Sono (n. 1931) Takako Takahashi (1932–2013) Hisashi Inoue (1933–2010) Kenzaburō Ōe (1935–2023) Michiko Yamamoto (n. 1936) Kenji Nakagami (1946–1992) Haruki Murakami (n. 1949) Natsuo Kirino (n. 1951) Ryū Murakami (n. 1952) Hiromi Kawakami (n. 1958) Yōko Ogawa (n. 1962) Banana Yoshimoto (n. 1964) Mieko Kawakami (n. 1976) Satoshi Yagisawa (n. 1977) Asuka Fujimori (n. 1978) (escriu en francès i la seva existència ha estat qüestionada) Sayaka Murata (n. 1979) Natsuko Imamura (n. 1980) Akira Otani (n. 1981) Ao Omae (n. 1992) |

## Referències

* 1 2 3 4 5 Nueva Enciclopedia Larousse (en castellà). 2a. Barcelona: Planeta, 1984, p. 5402. ISBN 84-320-4246-3.
* ↑ Rubio, Carlos. Claves y textos de la literatura japonesa. Una introducció (en castellà). Madrid: Càtedralicio (Gruypo Anaya), 2007, p. 19. ISBN 978-84-376-2422-8.
* ↑ Arcangeli, P. Literatura japonesa (en literatura japonesa). Traducció: Jacint Maria Mustieles. Barcelona: Catalana, 1921, p. 100 (Enciclopèdia Catalana, Vol XXIX).
* ↑ Arcangeli, P. Literatura japonesa. Traducció: Jacint Maria Mustieles. XXIX. Barcelona: Catalana, 1921, p. 105 (enciclopèdia Catalana).
* ↑ Arcangeli, P. Literatura japonesa. Volum XXIX. Traducció: Jacint Mª Mustieles. Barcelona: Catalana, 1921, p. 99.
* ↑ Rubio, Carlos. Claves y textos de la literatura japonesa. Una introducción. (en castellà). Madrid: Càtedra. Grup Anaya., 2007, p. 36. ISBN 978-84-376-2422-8.
* ↑ Malmkjær, Kirsten. The Linguistics Encyclopedia (en anglès). Psychology Press, 2002. ISBN 978-0-415-22210-5.
* ↑ Rubio, Carlos. Claves y textos de la literatura japonesa (en castellà). Fuenlabrada (Madrid): Càtedra (grup Anaya), 2007, p. 88. ISBN 978-84-376-2422-8.
* ↑ Rubio, Carlos. Claves y textos de la literatura japonesa. Una introducción (en castellà). Madrid: Càtedra. Grup Anaya., 2007, p. 136. ISBN 978-84-376-2422-8.
* ↑ Tomé Valencia, Iris. Pau Pitarch Fernández. Kagero nikki y Sarashinanikki: políticas de la identidad. (en castellà). Barcelona: Bellaterra. UAB, 2020, p. 45 (Nuevas aproximaciones a la literatura japonesa). ISBN 978-84-7290-975-5.
* ↑ Rubio, Carlos. Claves y textos de la literatura japonesa. Una introducción. (en castellà). Madrid: Càtedra. Grup Anaya., 2007, p. 156. ISBN 978-84-376-2422-8.
* ↑ Mas López, Jordi. Pau Pitarch Fernández. Nuevas aproximaciones a la literatura japonesa (en castellà). Barcelona: Bellaterra. UAB, 2020, p. 91. ISBN 978-84-7290-975-5.
* ↑ Keene, Donald. Los placeres de la literatura japonesa (en castellà). Traducció: Julio Baquero Cruz. Madrid: Siruela, 2017, p. 38. ISBN 978-84-17308-22-3.
* ↑ Keene, Donald. Los placeres de la literatura japonesa. Traduïda de l'anglès The pleasures of Japanese literature. (en castellà). Traducció: Julio Baquero Cruz. Madrid: Siruela, 2018, p. 37. ISBN 978-84-17308-22-3.
* ↑ Arcangeli, P. Literatura japonesa. Barcelona: Catalana, 1921, p. 269.
* ↑ «Literatura japonesa». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 febrer 2025].
* 1 2 3 Keene, donald. Los placeres de la literatura japonesa (en castellà. traducció de l'anglès.). Traducció: Julio Baquero. Madrid: Siruela, 2018, p. 86. ISBN 978-84-17308-22-3.
* ↑ «música del Japó | enciclopedia.cat». [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ Keene, Donald. Los placeres de la literatura japonesa (en castellà). Traducció: Julio Baquero. Madrid: Siruela. Traducció de l'original anglès de Columbia University Press. 1988., 2018, p. 111. ISBN 978-84-17308-22-3.
* ↑ Catalunya, Biblioteca de; Catalunya, Biblioteca de; Catalunya, Biblioteca de. «ARCA. Arxiu de Revistes Catalanes Antigues», 2018. [Consulta: 13 març 2025].
* ↑ Arcangeli, P. Literatura japonesa. Traducció: Jacint Mª Mustieles. XXIX. Barcelona: Catalana, 1921, p. 284.
* ↑ Rubio, Carlos. Claves y textos de la literatura japonesa. Una introducción. (en castellà). Madrid: Cátedra. Grup Anaya., 2007, p. 303. ISBN 978-84-376-2422-8.
* ↑ Elleon. «Thomas Taddeus» (en francès). Fiches Livres: Biographies et résumés de romans policiers, 12-10-2008. [Consulta: 20 febrer 2025].

## Bibliografia

* Keene, Donald. Japanese literature. Londres: John Murray, 1954.
* Revon, Michel. Antología de la literatura japonesa : desde los orígenes hasta el siglo XX. Madrid: Círculo de Lectores, 2001.

## Vegeu també

* Cal·ligrafia japonesa
* Cultura del Japó
* Història del Japó
* Literatura xinesa
* Col·lecció Kaifūsō