# Basidiomicots

Els basidiomicots (Basidiomycota; també anomenats basidiomicets en referència a una classe actualment obsoleta) constitueixen una vasta divisió o fílum del regne dels fongs (Fungi), que es caracteritza per tenir uns esporangis exclusius anomenats basidis on s'originen les espores, denominades basidiòspores.
El seu cicle biològic és particular. El miceli es subterrani, per bé que moltes espècies produeixen cossos fructífers aeris, coneguts com a bolets, on s'hi localitzen els basidis i les basidiòspores, microscòpiques i haploides, que són dispersades pel vent. Quan cauen en sòls apropiats, germinen originant hifes haploides que acaben fusionant-se per donar hifes diploides (però dicariòtiques, es a dir, amb dos nuclis, car només es fusiones els citoplasmes) que creixeran i formaran nous bolets.
Hi ha presència de quitina en les parets cel·lulars, i apareixen unes estructures anomenades fíbules, molt semblants als uncinuls dels ascomicots. En aquest grup estan inclosos els fongs de barret, els xampinyons, les neules, els bolets, etc.
En aquest fílum es trobe la majoria de les espècies que produeixen dels bolets (carpòfors) comestibles o no ja que molts, quan arriba l'època de la reproducció, desenvolupen els cossos fructífers aeris.

## Reproducció i dispersió
### Reproducció asexual

La reproducció asexual es duu a terme per conidis (espores produïdes per mitosi a l'extrem d'un esporangi especialitzat anomenat conidiòfor). Els conidis són dispersats pel vent i en germinar originen un miceli genèticament idèntic al progenitor.

### Reproducció sexual

En la reproducció sexual es duu a terme per basidiòspores (espores produïdes per meiosi en uns esporangis característics anomenats basidis). Sovint els basidis estan concentrats en cossos fructífers aeris (bolets) per facilitar-ne la dispersió. Quan la basidiòspora cau en una superfície apropiada, com ara sòl humit, originant hifes haploides.
Aquestes hifes haploides pateixen el que es coneix com a plasmogàmia, fenomen que consisteix en que dues hifes fusionen els seus citoplasmes, però els nuclis de cadascuna romanen individualitzats, de manera que es forma una cèl·lula amb dos nuclis haploides diferents genèticament anomenada dicarió. Hi ha hifes més (+) i hifes menys (-), de manera que només poden fusionar els seus protoplasmes les hifes més (+) amb les menys (-).

### Dispersió

En els basidis hi ha esterigmes (el pedúncul que uneix la basidiòspora al basidi) i espícules, mecanismes d'abstricció que fa servir el fong per a llançar les basidiòspores. La dispersió pot utilitzar diferents vectors de dispersió o ser activa.
La dispersió es pot donar amb ajuda de l'aire. El mecanisme de descàrrega de les balistòspores (espores bala) des de l'esterigma, es realitza mitjançant la condensació higroscòpica d'una gota d'aigua (Gota de Buller) situada en una zona probablement hidròfoba en la base de l'espora. Des d'allà la gota creix fins a arribar a les zones hidrofiles de la paret de l'espora, produint-se la separació. Les balistòspores tenen formes aerodinàmiques, es projecten des dels basidis de les làmines baix el barret i cauen per l'acció de la gravetat. En quant arriben a l'aire obert, baix el barret, són transportades per turbulències.
Si el vector de dispersió és l'aigua normalment les espores hauran desenvolupat estructures per a moure's per ella. Algunes d'aquestes estructures són els flagels. Una altra forma és aprofitar l'impacte de les gotes de pluja per a dispersar les espores (exemple: Crucibulum laeve).
Els animals també constitueixen un vector a l'hora de dispersar les espores. Els fongs que aprofiten aquest vector solen produir olors per a traure a un tipus d'animal que al posar-se sobre aquest quedarà ple d'espores que anirà dissipant-les. Alguns fongs hipogeus (tòfones, fetgó) no tenen un altre mecanisme de dispersió d'espores que el d'emetre substàncies, com hormones de mamífers, per a ser ingerits.
En la dispersió activa és el mateix fong qui dispersarà les seues espores, un clar exemple és el fong Pilobolus crystallinus, creix sobre tota mena de femta. Quan les espores han madurat dirigeix els seus esporocists, orientats per les substàncies carotenoides sensibles a la llum, que contenen una vesícula baix d'aquests que concentra els rajos solars, d'aquesta forma llança les espores amb força, arribant fins i tot a 2 m de distància.
A banda de la reproducció sexual i l'asexual, els fongs també presenten parasexualitat. Amb freqüència dins d'un mateix miceli els nuclis són genèticament diferents. Aquesta heterogeneïtat s'anomena heterocariosi i és possible degut a diversos fenòmens com mutacions o fusió de nuclis dins del miceli o diploidització. En alguns fongos dels que només coneixem l'estat del fong amb reproducció asexual (anamorf) i la fase amb reproducció sexual (telomorf) és desconeguda s'han descobert fenòmens de recombinació genètica sense intervenció de gàmetes. Perquè aquest fenomen, la parasexualitat, succeïsca fan falta micelis heterocariòtics de partida en els que es donen mitosis anormals amb sobrecreuament i una repartició desigual dels cromosomes.

## Tipus

L'antiga classe dels basidiomicets estava dividida en 2 grups obsolets avui dia.
* Heterobasidiomicets: Quan els basidis estan septats i molt dividits. Les espores són resistents per posseir una paret molt gruixuda. Presenten més d'un tipus de conidi.
* Homobasidiomicets: Quan els basidis són més uniformes i no septats amb forma claviforme. En aquests la basidiòspora germina formant l'hifa. Els ordres són tremel·lals, uredinals i ustilaginals.

## Filogènia

L'anàlisi genètica revela les següents relacions per a les subdivisions i classes de basidiomicets:
| Basidiomicots | Pucciniomycotina Tritirachiomycetes Agaricostilbomycetes Spiculogloeomycetes Cryptomycocolacomycetes Mixiomycetes Cystobasidiomycetes Microbotryomycetes Pucciniomycetes Atractiellomycetes Classiculomycetes Orthomycotina Agaricomycotina Wallemiomycetes Geminibasidiomycetes Tremellomycetes Dacrymycetes Agaricomycetes Ustilaginomycotina Monilielliomycetes Malasseziomycetes Ustilaginomycetes Exobasidiomycetes |

## Taxonomia

Aquesta divisió inclou unes 22.300 espècies, un 37% dels fongs coneguts. La divisió dels basidiomicots actualment està repartida en tres subdivisions i dos ordres o classes no insertes en cap subdivisió, de moment:
* Subdivisió Agaricomycotina (hymenomicets; bolets).
* Subdivisió Ustilaginomycotina (ustilaginomicets; veritables fongs de carbó).
* Subdivisió Pucciniomycotina (urediniomicets; inclou el rovell, fongs paràsits de l'ordre uredinals).
i
* Classe/Ordre Wallemiomycetes o Wallemiales.
* Classe/Ordre Entorrhizomycetes o Entorrhizales.

## Referències

* 1 2 Hibbett, David S.; Binder, Manfred; Bischoff, Joseph F.; Blackwell, Meredith; Cannon, Paul F. «A higher-level phylogenetic classification of the Fungi». Mycological Research, 111, 5, 01-05-2007, pàg. 509–547. DOI: 10.1016/j.mycres.2007.03.004.
* ↑ Basidioascus undulatus: genome, origins, and sexuality Ima fungus, BMC
* ↑ A six-gene phylogenetic overview of Basidiomycota and allied phyla with estimated divergence times of higher taxa and a phyloproteomics perspective Springer link.

## Enllaços externs

* Tree of Life - Basidiomycota Arxivat 2020-11-26 a Wayback Machine.