OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mantí d'endevinació

El mantí d'endevinació o el mirar a través del cristall és una forma màntica o d'endevinació on s'aconsegueix un trànsit d'inducció per mitjà de mirar un cristall. També és conegut com a cristal·lomància, gastromància, i esferomància.

## Varietats de mètodes i materials

A causa que l'ús de la bola de cristall ha estat desenvolupada per gent de diverses cultures a través d'un llarg període, 'a través del cristall es refereix a diversos mètodes diferents dins de l'ús d'una varietat d'objectes diferents, i hi ha diverses escoles de pensament pel que fa a les fonts de les visions i el trànsit a través del cristall.
La cristal·lomància pot ser emprada per professionals—a vegades dits "lectors" o "vidents"—per a una varietat de propòsits, incloent per a predir esdeveniments llunyans o futurs, per donar anàlisis de caràcter, fins a endevinar el futur, o ajudar al client a prendre decisions sobre situacions i problemes actuals.
Pel que fa a l'eina o l'objecte que s'utilitza per induir al trànsit, el mantí-cristall, dita cosa es pot aconseguir amb qualsevol objecte brillant, com una joia de pedra cristal·lina o un mirall convex-però en la pràctica comuna, una bola de cristall és més usada. La grandària de la bola preferida varia molt entre els que practiquen la cristal·lomància.
Entre els estris s'inclouen la bola de cristall, l'espill, les joies i la superfície de l'aigua.
Pel que fa a l'origen en si mateix de les visions en trànsit, alguns practicants afirmen que generen experiències visionàries i sobrenaturals o experiències que faciliten la comprensió sobrenatural, mentre que altres pensen que les visions sorgeixen del subconscient del contemplador del cristall. Alguns autors accepten que les dues posicions que no són mútuament incompatibles.

## Vegeu també

* Bibliomància

## Enllaços externs

* Andrew Lang, Visions a través del cristall, salvatges i civilitzats Arxivat 2008-08-06 a Wayback Machine., The Making of Religion, Capítol V, Longmans, Green, and C°, Londres, Nova York i Bombay, 1900, pàgs. 83–104.
# Portabroca

Un portabroca (usat generalment en plural: portabroques) és el dispositiu que s'utilitza per a fixar la broca al trepant, centralment en la direcció d'eix de la màquina, quan les broques tenen el final cilíndric (si no ho són, cal que broca i portabroca siguin del mateix tipus).
Els portabroques s'obren i tanquen de forma manual, encara que n'hi ha alguns que porten un petit dispositiu per poder ser ajustats amb una clau especial.
Els portabroques més comuns poden subjectar broques de fins a 13 mm de diàmetre, les broques de diàmetre superior acaben amb un con morse i es subjecten directament al trepant.
El terme mandrí s'empra més comunament en la indústria.

## Referències

* ↑ Millan Gomez, S. Fabricación por arranque de viruta (en gallec). Ediciones Paraninfo, S.A, 2012, p. 146. ISBN 978-84-9732-883-8.
* Millán Gómez, Simón. Procediments de Mecanitzat. Madrid: Editorial Paraninfo, 2006. ISBN 84-9732-428-5.

## Vegeu també

* Mandrí (enginyeria)
# Tityra

Tityra és un gènere d'ocells de la família dels titírids (Tityridae).

## Llistat d'espècies

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, 2022) aquest gènere està format per tres espècies:
* Tityra inquisitor - títira becnegra.
* Tityra cayana - títira encaputxada.
* Tityra semifasciata - títira emmascarada.
Tanmateix, el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), consideren que la subespècie T. cayana. braziliensis tindria la categoria d'espècie. D'acord amb aquest altre criteri, s'hauria de considerar:
* Tityra cayana (stricto sensu) - Títira encaputxada occidental
* Tityra braziliensis - Títira encaputxada oriental
A més, en el HBW també es reconeix una cinquena espècie: la polèmica títira cuablanca (Tityra leucura), tàxon amb només dues observacions que el COI no admet i que considera amb status taxonòmic incert.

## Referències

* 1 2 3 «Cotingas, manakins, tityras, becards». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-01-2021. [Consulta: 17 juny 2021].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 453. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 453. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Hipertermofília

Un hipertermòfil és un organisme que prospera en ambients extremadament calents de 60 °C cap amunt. La temperatura òptima per l'existència dels hipertermòfils és per sobre de 80 °C. Els hipertermòfils són un subgrup dels microorganismes extremòfils, que es troben dins del domini Archaea, tanmateix alguns bacteris també són capaços de suportar temperatures al voltant dels 100 °C. Molts hipertermòfils són capaços de suportar també acidesa i radiació altes.

## Història

Van ser descoberts per Thomas D. Brock el 1969 en fonts calentes del Parc Nacional de Yellowstone a Wyoming. Des d'aleshores s'han descobert més de 50 espècies. Els més extrems requereixen temperatures per sobre de 90 °C per a sobreviure.
Un hipertermòfil extraordinari recent descobert és la soca Strain 121 capaç de doblar la seva població en 24 hores dins una autoclau a 121 °C. El rècord de temperatura de creixement és de 122 °C del microorganime Methanopyrus kandleri.
Tanmateix sembla improbable sobreviure als 150 °C, ja que, en aquest punt, trenca la cohesió de l'ADN i altres molècules importants.

## Hipertermòfils específics

* Methanopyrus kandleri soca 116, un Archaea en les temperatures entre 80–122 °C.
* Strain 121, un Archaea que viu a 121 °C a l'oceà Pacífic.
* Pyrolobus fumarii, un Archaea que viu a 113 °C a l'oceà Atlàntic.
* Pyrococcus furiosus, un Archaea que prospera a 100 °C, descobert prop d'un volcà italià.
* Geothermobacterium ferrireducens, Bacteri que prospera a 65–100 °C a Yellostone.
* Aquifex aeolicus, Bacteri que viu entr 85–95 °C a Yellowstone.

## Referències

* ↑ Brock, Thomas D. «Early Days in Yellowstone Microbiology». ASM News. American Society for Microbiology, vol. 64, 3, 3-1998, pàg. 137–140.
* ↑ «Microbe from depths takes life to hottest known limit». Arxivat de l'original el 2012-05-29. [Consulta: 3 desembre 2010].
# Manucodia

Manucodia és un gènere d'ocells de la família dels paradiseids (Paradisaeidae).

## Taxonomia

Sovint classificat en 4 espècies, a la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.1, 2023) però, aquest gènere figura format per cinc espècies:
* Manucodia ater - ocell del paradís negre.
* Manucodia alter - ocell del paradís de Tagula.
* Manucodia jobiensis - ocell del paradís de Jobi.
* Manucodia chalybatus - ocell del paradís metàl·lic.
* Manucodia comrii - ocell del paradís de Comrie.

## Referències

* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ Gill, F.; Donsker, D.; Rasmussen, P. (Eds). 2023. IOC World Bird List (v13.1). doi: 10.14344/IOC.ML.13.1. https://www.worldbirdnames.org/bow/crows/
# Fregadora de banda

La Fregadora de banda és una màquina que s'utilitza per polir fusta i altres materials. Consisteix en un motor elèctric que fa rodar un parell de tambors sobre els quals es munta una banda contínua de paper de vidre. Pot ser tant portàtil (on la fregadora es mou sobre el material) com estacionària (fixa), en què el material es mou sobre la banda.
Varien en grandària, des de petites unitats transportables fins a grans aparells ubicats en una gran fàbrica. El poliment de fusta produeix una gran quantitat de serradures, i per aquest motiu la majoria de polidores de banda venen equipades amb algun tipus de sistema recol·lector de pols.

## Vegeu també

* Fregadora
* Fregadora orbital
* Esmoladora
# Shaka Samvat

El calendari nacional indi Shaka Samvat, és el calendari civil oficial utilitzat a l'Índia. És usat, amb el calendari gregorià, per la Gazette de l'Índia, en difusions de notícies de l'All India Radio, i en calendaris i comunicacions publicats pel govern de l'Índia.
Al marge d'aquests propòsits formals, el calendari no és molt àmpliament utilitzat.
# Begas

Begas (en francès Bègues) és un municipi francès, situat al departament de l'Alier i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 228 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Bègues era de 228 persones. Hi havia 92 famílies, de les quals 24 eren unipersonals (12 homes vivint sols i 12 dones vivint soles), 32 parelles sense fills, 24 parelles amb fills i 12 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 149 habitatges, 95 eren l'habitatge principal de la família, 33 eren segones residències i 21 estaven desocupats. 142 eren cases i 5 eren apartaments. Dels 95 habitatges principals, 76 estaven ocupats pels seus propietaris, 17 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien una cambra, 7 en tenien dues, 6 en tenien tres, 22 en tenien quatre i 57 en tenien cinc o més. 78 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 35 habitatges hi havia un automòbil i a 49 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Bègues el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 16 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 12 | 65 a 69 | 12 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 8 | 55 a 59 | 8 |
| 16 | 50 a 54 | 8 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 12 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 12 | 30 a 34 | 4 |
| 8 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 8 |
| 8 | 5 a 9 | 8 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 141 persones, 102 eren actives i 39 eren inactives. De les 102 persones actives 91 estaven ocupades (52 homes i 39 dones) i 11 estaven aturades (6 homes i 5 dones). De les 39 persones inactives 18 estaven jubilades, 8 estaven estudiant i 13 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Bègues hi havia 95 unitats fiscals que integraven 220 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 15.580 €.

### Activitats econòmiques

Dels 6 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 1 d'una empresa alimentària, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa immobiliària i 2 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».
L'any 2000 a Bègues hi havia 12 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 530 hectàrees.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles

## Enllaços externs

* Begas - Lloc web oficial
# Sant Salvador de les Gunyoles

Sant Salvador de les Gunyoles és una església del nucli de població de Les Gunyoles, situat dins el municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès), protegida com a bé cultural d'interès local. L'església de Sant Salvador de les Gunyoles apareix esmentada per primer cop el 1034 en el testament d'una dona anomenada Reciberga que dona per l'obra d'aquesta església. L'any 1185 apareix com a parròquia separada de la de Sant Pere. L'església actual fou construïda en el segle xviii, segons indica la data del 1776 que figura en una inscripció de la llinda del portal d'accés.

## Descripció

L'església de Sant Salvador de les Gunyoles està situada dintre del nucli del mateix nom, i contribueix a configurar una petita plaça. Té tres naus, la central de canó amb arcs torals i llunetes i les laterals de volta d'aresta. La capçalera és quadrada, amb volta de quart d'esfera sobre trompes. La façana, d'estructura senzilla, presenta portal d'accés allindanat amb elements decoratius (pilastres laterals, frontó circular) propis del Neoclassicisme. Per damunt de la porta, la façana es completa amb una rosassa i un frontó triangular. El campanar, situat als peus de l'església, és de planta quadrada i té coberta de pavelló. L'interior, de gran simplicitat, segueix les directrius del llenguatge clàssic.

### Pintures de l'absis

Pintures murals policromes on es representen els temes religiosos de l'Ascensió (amb el Crist dins d'una ametlla lluminosa, voltat d'apòstols en actitud d'esglai, vestits amb túniques i orla i disposats sobre un fons de paisatge -oblidant la llei de la perspectiva-), l'Anunciació i Sant Miquel.

### Pica Beneitera

Pica d'estil romànic d'aparença molt primitiva. És del tipus de peu i es troba junt a l'entrada al costat de l'epístola. El vas és de forma semiesfèrica. Està decorat amb una sèrie de setze arcuacions de punt rodó que emmarquen sengles gallons rebuidats. A 3 cm de la boca presenta una motllura composta per una faixa de 2,5 cm d'ampla i un bossell en forma de corda. Un bossell com l'anterior divideix la copa en sectors de quatre gallons cadascun.
El fust és de secció quadrangular amb els angles aixamfranats. Les cares d'aquesta columna eren decorades amb motius geomètrics de difícil interpretació degut al desgast de la pedra. En el punt d'unió amb la copa i a 12 cm d'aquest punt hi ha un bossell de corda. El fust es basa en un dau de 27 cm x 27 cm i 19 cm d'alçada. en la seva part frontal hi ha un botó ressortit amb una creu patent cisellada.
Actualment s'utilitza com a pica beneitera, no obstant fins a èpoques no gaires llunyanes fou utilitzada com a pica baptismal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Sant Salvador de les Gunyoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Ciència goetheana

Es denomina ciència goetheana, i de vegades, ciència goetheana-steineriana el pensament científic o pseudocientífic, segons es consideri, de Johann Wolfgang von Goethe. Encara que principalment se'l coneix com a figura literària, va realitzar investigacions en morfologia, anatomia i òptica, i també va desenvolupar una aproximació fenomenològica a la ciència i al coneixement en general.
El 1772, va escriure l'assaig L'experiment com a mediador entre el subjecte i l'objecte, en el qual va desenvolupar una filosofia de la ciència original, que va emprar en les seves investigacions. Els treballs científics de Goethe inclouen la seva obra Metamorfosi de les plantes, escrita el 1790, i el seu llibre de 1810 titulat Teoria dels colors. El treball de Goethe en òptica i la seva polèmica contra la teoria òptica newtoniana que prevalia en la seva època va ser mal acollida per la comunitat científica contemporània. Arthur Schopenhauer va continuar amb les investigacions de Goethe sobre òptica utilitzant una metodologia diferent en la seva obra Sobre la visió i els colors.
El místic i autoritat acadèmica del segle xx, Rudolf Steiner, discutí l'enfocament goethià en diversos llibres, entre els quals estan La ciència goetheana (1883-1897) i Teoria del coneixement implícita en la cosmovisió goetheana (1886). Els seguidors de Steiner, Oskar Schmiedel i Wilhelm Pelikan, van efectuar investigacions científiques emprant la interpretació goetheana de ciència.
Ludwig Wittgenstein va publicar la seva discussió sobre la Teoria dels colors de Goethe amb el títol Bemerkungen über die Farben (Apreciacions sobre els colors).
La visió de Goethe de la ciència holística va inspirar el biòleg i investigador paranormal Rupert Sheldrake.
El filòsof nord-americà Walter Kaufmann va afirmar que la psicoanàlisi de Sigmund Freud és una ciència poètica en el sentit goetheà.
El 1998, David Seamon i Arthur Zajonc van escriure l'assaig Goethe's way of science: a phenomenology of nature.

## Vegeu també

* Argument de l'habitació xinesa.
* Paradoxes de Zenó.
* Cercle viciós.
* Mètode logicodeductiu.
* Mètodes d'extrapolació i interpolació.
* Mètode empiricoanalític.
* Raonament abductiu.
* Mètode hipoteticodeductiu.

## Referències

* ↑ Rudolf Steiner, Goethe science Mercury Press, 1988 ISBN 0-936132-92-2, ISBN 978-0-936132-92-1 «Enllaç».
* ↑ Rudolf Steiner Archive: Books GA002.
* ↑ Bemerkungen über die Farben, ed. per G.E.M. Anscombe (1977) OBSERVACIONS sobre el color ISBN 0-520-03727-8. OBSERVACIONS on Goethe's Theory of Colours.
* ↑ "Rupert Sheldrake: The Delightful crackpot" Arxivat 2009-07-24 a Wayback Machine. per David Bowman, Sala
* ↑ Walter Arnold Kaufmann Goethe, Kant, and Hegel: Discovering the Mind Transaction Publishers, 1991 ISBN 0-88738-370-X, ISBN 978-0-88738-370-0
* ↑ Walter Kaufmann, Freud, Adler, and Jung P109 (Discovering the Mind, Volume 3) Transaction Publishers, 1992 ISBN 0-88738-395-5, 9780887383953
* ↑ David Seamon, Arthur Zajonc, Goethe's way of science: a phenomenology of nature Suny sèries in environmental and architectural phenomenology SUNY Press, 1998 ISBN 0-7914-3681-0, ISBN 978-0-7914-3681-3
# Jordi Vilanova i Cardona

Jordi Vilanova i Cardona (París, França, 1927 - Barcelona, 1983) era fill de Martí Vilanova, un dels líders del nacionalisme d'esquerres català d'abans de la República i que havia encapçalat una de les dues columnes als Fets de Prats de Molló. Quan aquest mor, la seva esposa Narcisa torna a Catalunya amb el fill d'ambdós i romanen a Barcelona fins als Fets de maig del 1937, quan mare i fill tornen a París on tenen amics.
En iniciar-se la Segona Guerra Mundial, s'exilia a Anglaterra i, quan té 17 anys, s'allista voluntari a l'exèrcit britànic per lluitar contra el feixisme. Malauradament, el període d'ensinistrament a Escòcia s'allarga més enllà del final de la guerra i és destinat a Egipte i a Palestina. En finalitzar el Mandat Britànic de Palestina, torna a Anglaterra.
La seva preocupació aleshores és situar-se per treballar en l'organisme que estima més unitari i d'esquerres. Ho fa primer en el Front Nacional de Catalunya i, més tard, també al Consell Nacional Català. Alt, jove, dinàmic, ben integrat a la societat britànica, Jordi Vilanova significà una aportació rellevant a l'equip entorn de Josep Maria Batista i Roca i el seu incansable col·laborador Gaspar Alcoverro. El seu esperit expeditiu va permetre, per exemple, donar volada a la impressió i distribució del butlletí informatiu «SINC» (Servei d'Informació Nacional Català), iniciat el febrer de 1966 a Perpinyà, més modestament, per Lluís Esteve. La seva disposició per a sintonitzar amb els corrents marxistes era notòria i, de fet sense alterar el pensament del Consell Nacional Català, n'ampliava els camps d'adhesió. N'és vicepresident de 1966 a 1979.
També manté durant tot aquest temps que viu a Londres contactes amb tota mena de persones i organitzacions, rebent moltes persones exiliades a casa seva, entre elles en Jordi Carbonell amb qui creix una llarga amistat. Col·labora amb la Anglo-Catalan Society i treballa per a l'obtenció de l'afiliació del Moviment Socialista de Catalunya a la Internacional Socialista. És frustrat per la posició contrària del PSOE en el si de la Internacional, tot i que n'obté el reconeixement del Partit Laborista britànic. A més a més, és representant de l'Assemblea de Catalunya a la Gran Bretanya.
Al retorn de l'exili, l'any 1976, s'incorpora a l'Assemblea de l'Alt Empordà i continua amb la idea d'unir l'esquerra catalana i es presenta en les primeres eleccions democràtiques per al Senat, en la coalició FNC i BEAN (BCT, PSAN).
Fou cofundador de Nacionalistes d'Esquerra. Formà part del secretariat provisional anterior a la seva primera assemblea, esforçant-se a aconseguir que la nova organització fóra com més àmplia millor. També fou un dels quinze membres del Secretariat i del Consell Polític resultants. Va ser número u de la llista per Girona a les eleccions al Congrés de Madrid el 1982.
Jordi Vilanova estava casat amb una sueca, Gunvi Karlsson, i amb ella van tenir tres fills. Mor d'infart el 24 d'agost, 1983.
# Josep de Quadras i Veiret

Josep de Quadras i Veiret (Barcelona, 1889 - Palau del Baró de Quadras, 19 de febrer de 1965) fou un empresari, advocat i aristòcrata català, segon baró de Quadras.

## Biografia

Fou fill de Manuel de Quadras i Feliu, primer baró de Quadras, i net de l'empresari osonenc Josep Quadras i Prim. Estava casat amb Pilar de Camps i de Casanova, de la família dels marquesos de Camps. Van tenir una filla, Joana de Quadras i de Camps (1931), actual tercera baronessa de Quadras, casada amb Joan de Querol i de Muller, comte de Rius.
Fou tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Barcelona el 1939, després de l'ocupació de la ciutat per les tropes franquistes. Alhora fou nomenat president de Foment del Treball Nacional fins a 1941. El juny de 1947 va assistir amb Fèlix Llonch i Salas a la XVI Conferència Llanera Internacional de París. I com a vicepresident de la Federació Llanera Internacional va presidir la XX Conferència Llanera Internacional de maig de 1951, celebrada a la seu del Foment del Treball Nacional. També fou membre de la junta de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Don José de Quadras Veiret». La Vanguardia, 20-02-1965, pàg. 26.
* ↑ «Josep Quadras i Prim». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Calvet i Puig, 1991.
* ↑ «Presidents de Foment del Treball». Arxivat de l'original el 2014-10-30.

## Bibliografia

* Calvet i Puig, Jordi «Les Relacions internacionals de la indústria tèxtil llanera durant la postguerra». Arraona: revista d’història, 8, 1991, pàg. 33-45.
# White Mesa

White Mesa és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Utah. Segons el cens del 2000 tenia 277 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, White Mesa tenia 277 habitants, 79 habitatges, i 65 famílies. La densitat de població era de 6,9 habitants per km².
Dels 79 habitatges en un 49,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 34,2% hi vivien parelles casades, en un 34,2% dones solteres, i en un 17,7% no eren unitats familiars. En el 16,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,94.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 43,3% tenia menys de 18 anys, un 9% entre 18 i 24, un 32,9% entre 25 i 44, un 10,5% de 45 a 60 i un 4,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 24 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 13.750 $ i la renda mediana per família de 14.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.250 $ mentre que les dones 15.781 $. La renda per capita de la població era de 8.053 $. Entorn del 48,6% de les famílies i el 52,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- White Mesa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- White Mesa». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.