# Municipi

Un municipi és una entitat bàsica de l'organització territorial d'un estat i via de participació ciutadana en els assumptes públics, que institucionalitza i gestiona amb autonomia els interessos de la col·lectivitat corresponent, dintre el terme o el territori sotmès a la jurisdicció d’un ajuntament.
Un municipi està format per tres elements. En primer lloc, es tracta d'un territori, el terme municipal, àmbit territorial on l'ajuntament exerceix les seves competències. Per altra banda, té una població, el conjunt de veïns o habitants, persones residents en el municipi, segons consta al padró municipal d'habitants. Finalment, compta amb una administració municipal, l'ajuntament, organització política-administrativa formada per un conjunt de persones i béns ordenats per a la consecució dels objectius que es proposen.
El municipi gaudeix d'autonomia, té personalitat jurídica i plena capacitat per a l'exercici de les funcions públiques que té encomanades, per representar els interessos de la col·lectivitat respectiva i per gestionar els serveis públics, la titularitat dels quals assumeix.
La majoria dels països recullen el municipi com a entitat local bàsica d'organització. Per exemple, els municipis dels Països Catalans que formen part de les comunitats autònomes a Espanya, venen regulats per la Llei Reguladora de les Bases del Règim local i, al seu torn, també per legislació autonòmica corresponent, com la Llei Municipal i de Règim Local de Catalunya, o la Llei de Règim Local al País Valencià.
A la Catalunya Nord, sota influència francesa, s'utiliza comú o comuna i a Andorra els comuns són les corporacions encarregades del govern i l’administració d’una parròquia
És important no confondre el concepte municipi amb els de ciutat, vila, poble, etcètera. En l'actualitat, a causa de les reordenacions territorials dels dos darrers segles, algunes viles, antigament amb municipi propi, han estat afegides a termes municipals més amplis, i n'han passat a ser el cap municipal, o a dependre de ciutats o altres viles, habitualment de més importància en el seu territori. Tanmateix, en ser el títol de vila actualment més honorífic que no pas pràctic, aquestes viles no han perdut mai la seva categoria, encara que en alguns casos hom les anomeni ex-viles.

## Història als Països Catalans

A l'antiga Roma, un municipium era una ciutat lliure que era governada amb les seves pròpies lleis, tot i que els seus ciutadans gaudien del drets de la ciutadania romana. S'utilitza de vegades com sinònim la paraula de «municipalitat» que a l'origen significa qualitat de municipal.
A l’edat mitjana, la paraula municipi designà la seu de reunió dels òrgans representatius i també l’edifici públic característic dels centres urbans medievals, sense tenir relació amb les antigues municipalitats de l’època hispanoromana. El rei Jaume el Conqueridor, a mitjans del segle XIII, establí el Consell de Cent com a òrgan de govern municipal. Aquest model fou imitat en altres localitats reals, però també senyorials. Cap a mitjan segle XIV ja afectava viles i poblats rurals d'arreu dels Països Catalans. La representació de la comunitat local radicava en els veïns (universitat) i era articulada per un cos orgànic integrat per magistrats (cònsols, paers, jurats), un cos d’assessors (consellers) i l’assemblea general de la població o bé de la part major i més qualificada dels veïns (els prohoms). A Mallorca, es formava el Gran i General Consell de Mallorca. A viles i poblacions menors el model administratiu se simplificava amb una assemblea veïnal formada per un grup reduït de magistrats o consellers permanents. En tot cas, arreu era presidit per la figura del batlle (o veguer, paer en cap, i a València, el justícia). Aquests càrrecs eren renovats anualment a través d’un sistema d’elecció popular o indirecta, combinat amb el nomenament dels successors per part dels cessant. L’àmbit de competència eren reflectides en les Ordinacions i cobria funcions de policia urbana i rural, vigilància de costums públics, règim laboral, serveis comunals, mercats i fires, proveïments, urbanisme, etc. També les autoritats formaven el tribunal ordinari de la ciutat (cort del batlle o veguer), amb plenes facultats judicials i convocaven, quan calia, les milícies ciutadanes —sometents o sagramentals—. Amb l'arribada de la dinastia Trastàmara, sobretot amb Ferran el Catòlic introduí reformes en l'àmbit municipal que reforçaren l’autoritat reial i s'establí o la reformà el sistema insaculatori dels càrrecs municipals.
La victòria militar de Felip V sobre les tropes catalanes i la capitulació de la ciutat de Barcelona l'11 de setembre de 1714, produí que immediatament, el dia següent, fos suprimida la Diputació del General, juntament amb el Consell de Cent de Barcelona i el Braç de la noblesa i els seus béns decomissats. Pel Decret de Nova Planta l’organització dels municipis de Catalunya passà a ser una imatge dels ajuntaments castellans. L’àmplia autonomia del sistema municipal, que havia constituït un dels exponents principals de la sobirania catalana des de l’edat mitjana, ara es perdé i seguí un model uniformista i centralitzador.
Per altra banda, la revolució francesa abolí les subdivisions feudals de l'antic règim i creà municipis, districtes i departaments. Els nous municipis tenien el seu origen en fets molt diversos com un senyoriu (a Catalunya, habitualment una baronia), un terme parroquial, dins de l'anterior, podia ser una vila nova, de vegades vila franca, en territori de repoblament, a la qual d'entrada se li assignava un territori i, finalment, podia tractar-se d'un territori sota jurisdicció d'un monestir, capítol de canonges, etcètera. Aquesta és la base de la gran majoria de municipis catalans. En els països ocupats per França es va imposar aquesta reforma administrativa. Mentre que en altres països crearen estructures semblants per reemplaçar els senyors locals hereditaris de l'antic règim amb consells elegits o per funcionaris nomenats pel govern central.
Els municipis actuals a l'Estat espanyol es constituïren, utilitzant el nom d'«ajuntament», a partir del 1812, quan es desplegaren les disposicions emanades de la Constitució de Cadis, de manera que amb anterioritat a aquesta data, no es pot parlar pròpiament de l'existència dels municipis, amb el concepte actual d'aquest ens administratiu. El règim constitucional del segle XIX establí una ordenació municipal uniforme per a tot l’Estat espanyol, sense cap diferència.
En un primer moment es crearen molts ajuntaments, fins a l'extrem de formar-se'n amb només dos caps de casa (dos electors i elegibles per al càrrec d'alcalde, per tant), que devien agrupar al voltant de 10 habitants. És el cas de l'ajuntament d'Enrens i Trepadús, a l'Alta Ribagorça (actualment terme de Tremp, al Pallars Jussà. En anys posteriors al 1812, s'intentà reorganitzar i racionalitzar, creant-se les províncies i els partits judicials. El 1845 es promulgà una llei municipal que limitava a 30 caps de casa el mínim per poder tenir ajuntament propi, i, d'aquesta manera, els ajuntaments més petits d'aquest nombre s'hagueren d'agrupar a un de més gran, o bé ajuntar-se entre ells per a tenir el mínim de ciutadans electors i elegibles per als càrrecs. Calia ser cap de casa contribuent amb una renda mínima per a poder ser considerat veí (els esmentats electors i elegibles); la resta de la família i els caps de família de rendes més petites no eren considerats veïns i no podien votar ni ser elegits per a cap mena de càrrec.

## Concepte

La doctrina francesa sorgida a partir de la Revolució del 1789 considerava el caràcter natural dels municipis, com una persona social, una comunitat d'interessos, anteriors a l'existència de l'Estat, que només havia de limitar-se a reconèixer i protegir aquesta realitat. Altres ordenaments europeus com els d'Anglaterra o Alemanya optaren per destacar el caràcter legal del municipi. La distribució del poder entre els diferents ens públics és una decisió del legislador i, per tant, amb aquest criteri, el que hi hagi una comunitat humana en un territori no resulta un element suficient, sinó que formalment el municipi és una entitat territorial creada per llei, com a part integrant de l'organització territorial de l'Estat. A l'estat espanyol, per les influències de la doctrina francesa, la normativa del règim local dels segles XVIII i XIX es va inspirar les teories naturalistes franceses, tot i que al llarg del segle XX, igual que a la resta d'estats europeus es va optar per considerar els municipis com a ens de creació legal, amb el compliment de determinades funcions públiques. Els municipis compleixen una doble funció d'autogovern i administració d'una col·lectivitat territorial identificada. Són una administració pública de caràcter territorial, amb personalitat jurídica pròpia i autonomia per a la gestió i també tenen un caràcter representatiu, en l'àmbit de participació ciutadana.

## Vegeu també

* Parròquies d'Andorra
* Municipi de Catalunya
* Llista de municipis de Catalunya
* Llista de municipis de la Catalunya del Nord
* Llista de municipis de les Illes Balears
* Llista de municipis del País Valencià

## Referències

* ↑ «Municipi». Termcat.
* ↑ «Municipi». Enciclopèdia.cat.
* ↑ «Ley 7/1985, de 2 de abril, Reguladora de las Bases del Régimen Local.» (en castellà). BOE.
* ↑ «Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril, pel qual s'aprova el Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya.LMRLC, decret legislatiu 2/2003, de 22 d'abril». Portal Jurídic de Catalunya.
* ↑ «Llei 8/2010, de 23 de juny, de la Generalitat, de Règim Local de la Comunitat Valenciana (DOGV núm. 6296, de 24.06.2010). Versió de text consolidat.». Base de Dades Legislativa del Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 11-11-2021. [Consulta: 3 maig 2022].
* ↑ «Quinze nous municipis reben la distinció com a Ciutats i Viles amb Caràcter i Pobles amb Encant a Manresa». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «municipalitat». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «Municipi». Enciclopèdia.cat.
* ↑ Mercader, Joan. La transformació dels municipis catalans en temps de Felip V. Barcelona: Dalmau Editor. ISBN 978-84-232-0615-5.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1960). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* 1 2 Gracia Retortillo, Ricard; Vilalta Reixach, Marc El municipi (I). UOC, 2018, pàg. 7-10.
* ↑ Muela, Josep M. Aguirre i Font, Irene Araguàs Galcerà, Gemma Geis i Carreras, Albert Lladó Martínez, Belén Noguera de la. El desenvolupament de l'autogovern en matèria de territori, paisatge, litoral i urbanisme. Publicacions de la Generalitat de Catalunya, 2017-01-02. ISBN 978-84-393-9562-1.

## Enllaços externs

* «Població registrada dels censos parroquials (Anyal)». Govern d'Andorra. Departament d'estadística. [Consulta: 3 agost 2023].
* «Mapa de la població de Catalunya per Municipis». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 3 agost 2023].
* Nomenclàtor toponímic de la Catalunya del Nord (PDF). Institut d'Estudis Catalans. Universitat de Perpinyà, juny de 2007. ISBN 978-84-7283-920-5.
* «Mapa de selecció del municipi en xifres». Institut d'Estadística de les Illes Balears. [Consulta: 3 agost 2023].
* «Municipis i comarques del País Valencià». Coordinadora de dinamització lingüística del País Valencià, 04-07-2023. [Consulta: 3 agost 2023].
Viccionari