OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eutriconodonts

Els eutriconodonts (ordre Eutriconodonta, també conegut com a Triconodonta) constitueixen un grup de mamífers primitius que són els parents més propers dels ancestres de tots els mamífers presents avui en dia. Els eutriconodonts visqueren entre el Juràssic inferior i el Cretaci. Són un dels pocs grups d'animals no-teris que es poden classificar com a mamífers segons qualsevol definició. Molts altres grups de mamífers del Mesozoic són emplaçats fora de Mammalia, d'acord amb la definició cladística del mot mamífer.
El nom, que significa ‘tres dents còniques vertaderes’, es basa en una de les seves característiques fonamentals. Tenen una morfologia típica dels protomamífers: petits, peluts, animals tetràpodes amb cues llargues. Probablement eren animals nocturns, evitant d'aquesta manera depredadors com els dinosaures. Tot i això, proves recents provinents de la Xina suggereixen que alguns eutriconodonts podien caçar petits dinosaures.

## Referències

* «Large mammals once dined on dinosaurs», de Jeff Hecht. New Scientist, 12-01-2005. (anglès)
# Shokan

Shokan és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 1.252 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Shokan tenia 1.252 habitants, 496 habitatges, i 344 famílies. La densitat de població era de 123,9 habitants per km².
Dels 496 habitatges en un 31,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,3% hi vivien parelles casades, en un 7,3% dones solteres, i en un 30,6% no eren unitats familiars. En el 24% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 5,6% entre 18 i 24, un 24,8% entre 25 i 44, un 30,4% de 45 a 60 i un 13,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 52.411 $ i la renda mediana per família de 57.700 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.250 $ mentre que les dones 26.250 $. La renda per capita de la població era de 23.710 $. Entorn del 4,5% de les famílies i el 5,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Shokan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Shokan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Calau terrestre

Els calaus terrestres són dues espècies de grans ocells africans que pertanyen al gènere Bucorvus. Aquest gènere és considerat l'únic de la subfamília dels bucorvins (Bucorvinae) o de la família dels bucòrvids (Bucorvidae), segons l'autor.

## Morfologia

* Són ocells grans o molt grans que fan 80 – 120 cm de llargària.
* Gran bec corbat amb un gran casc buit sobre la base.
* A la cara carúncules negres o roges.
* Tenen unes ales amples i arrodonides i una llarga cua.

## Hàbitat i distribució

Habita exclusivament a l'àrea afrotròpica, freqüentment a les sabanes.

## Sistemàtica

Els calaus terrestres eren tradicionalment considerats la subfamília dels bucorvins (Bucorvinae), de la família dels buceròtids (Bucerotidae), a l'ordre dels coraciformes (Coraciiformes). Però la Taxonomia de Sibley-Ahlquist, va crear l'ordre dels bucerotiformes i va separar la família inicial dels buceròtids en dues, creant d'aquesta manera la família dels bucòrvids i deixant limitada la família dels buceròtids a l'antiga subfamília dels bucerotins. D'aquesta manera:
* Els buceròtids (Bucerotidae) queden agrupant tots els calaus excepte els calaus terrestres.
* Els bucòrvids (Bucorvidae) esdevenen la família dels calaus terrestres. Aquesta família inclou únicament un gènere: Bucorvus Lesson, 1830.

## Taxonomia

D'acord amb la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, 2023) la família té un gènere amb dues espècies:
* Gènere Bucorvus
* calau terrestre septentrional (Bucorvus abyssinicus).
* calau terrestre meridional (Bucorvus leadbeateri).

## Referències

* 1 2 «Mousebirds, Cuckoo Roller, trogons, hoopoes, hornbills» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 292. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Arbre del catxú

Arbre del catxú (Acacia catechu) és una espècie de planta lleguminosa del gènere Acacia.

## Distribució i morfologia

Aquest arbre es troba a moltes regions d'Àsia, incloent-hi la Xina, l'Índia i les zones costaneres de l'oceà Índic.
És un arbre que pot arribar als 15 m d'alçada. Les flors són una inflorescència de tipus raïm de color groc o blanc groguenc. Els fruits formen una beina llarga i plana que continua unida a la branca després de l'assecament. L'arbre del catxú es propaga mitjançant les llavors.

## Usos

L'extracte de la fusta d'aquest arbre és un colorant molt fort, el catxú. S'utilitza tradicionalment a Àsia com a tintura per a les veles de vaixells i per les xarxes de pescadors. El catxú té propietats impermeabilitzants i fungicides, que ajuden a la conservació dels teixits que es troben en contacte constant amb l'aigua marina. També es fa servir per a adobar el cuir i com a regulador de la viscositat en les perforacions petrolíferes.
L'extracte que s'obté d'aquesta planta també té usos medicinals. S'emprava en la fitoteràpia ayurvèdica per tractar les irritacions de la gorja i contra la diarrea, però només en quantitats molt petites, car és tòxic en dosis grans.
La fusta d'aquest arbre és bona per fer llenya i per a la fabricació de mobles i mànecs d'eines, car és dura i té un color roig molt agradable a la vista. La fusta té una densitat de 0.88 g/cm³.
Les llavors són comestibles i constitueixen una bona font de proteïna vegetal. Les seves fulles es fan servir sovint com a farratge pel bestiar, especialment per alimentar les cabres.

## Varietats

* Acacia catechu var. sundra (L.f.) Willd.
Varietat d'aquest arbre originària de l'Índia, Sri Lanka i Myanmar. Es considera una espècie invasora en alguns llocs del planeta.

## Vegeu també

* Catxú

## Referències

* ↑ International Legume Database & Information Service (ILDIS) (anglès)
* ↑ «FAO». Arxivat de l'original el 2019-02-10. [Consulta: 27 maig 2009].
* ↑ FAO Appendix 1
* ↑ World AgroForestry Database Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ The Global Compendium of Weeds - Acacia catechu var. sundra (L.f.) Willd. (anglès)
# Misha, el petit ós

Misha, el petit ós (こぐまのミーシャ, Koguma no Mīsha) és una sèrie d'anime produïda per Nippon Animation i emesa originalment al Japó entre 1979 i 1980. El personatge està inspirat en la mascota dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 celebrats a Moscou l'any 1980.
L'anime es va estrenar el 2 de març de 1991 dins el contenidor Club Super3.

## Argument

L'ós Misha i els seus pares, que sempre han viscut en una gran ciutat, es traslladen a un petit poble. Per tant, el petit Misha intentarà, amb molta dificultat, adaptar-se a l'estil de vida de la ciutat i fer nous amics. Al llarg de la sèrie, però, farà amistat amb la Natasha, un osset de peluix blanc de la seva edat, filla de l'alcalde del poble; Milmil, un tapir una mica boig que està enamorat d'ell; Drago, el fill del tigre del prepotent senyor Tiger i Nyago, un gat que viu a la presó amb la seva família.

## Doblatge

| Personatge | Versió original | Versió en català |
| Misha | Keiko Yokozawa | Pilar Rebollar |
| Natasha | Keiko Han | |
| Pare d'en Misha | Banjō Ginga | |
| Mare d'en Misha | Akiko Tsuboi | |
| Tiger | Masashi Amenomori | |
| Alcalde | Hiroshi Masuoka | |
| Kongo, la guineu | Shin Aomori | |
| Doctor Yagi | Kazuomi Ikeda | |
| Comissari | Jōji Yanami | |
| Kid | Hideyuki Tanaka | |
| Toragon | Kimotsuki Kenta | |
| Mirumiru | Kazue Komiya | |
| Pondo | Naoki Tatsuta | |
| Nyago | You Inoue | |
| Nekosuki (pare de Nyago) | Shigeru Chiba | |
| Mare de Nyago | Yumi Nakatani | |
| Narcisse (dona de Tiger) | Atsuko Minas | |
| Martha (dona de Kongo) | Reiko Suzuki | |

## Banda sonora

Els temes principals de la sèrie, tant de capçalera com de cloenda (Cançó de bressol de Natasha), van ser composts originalment per Fumiko Sawada (música), Yoko Agi (lletra) i Motoki Funayama (arranjament), i editats per RCA Records. La versió en espanyol del tema de capçalera va ser interpretada pel duo Tito i Tita.

## Vegeu també

* Mixa (mascota dels Jocs Olímpics de Moscou 1980)

## Referències

* ↑ «Koguma no Misha (TV)» (en anglès). Anime News Network. [Consulta: 14 febrer 2012].
* ↑ «こぐまのミーシャ» (en japonès). [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «Ràdio i televisió avui, dissabte 2 de març de 1991» pàg. 37. Diari Avui, 02-03-1991. [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «Doblatge d'Anime en Català: MISHA, EL PETIT ÓS». [Consulta: 6 setembre 2024].
# Katharévussa

El katharévussa (grec: Καθαρεύουσα, AFI: [kaθaˈɾe̞vusa]), literalment 'llengua pura', és una variant de la llengua grega concebuda al segle xix per l'intel·lectual i revolucionari Adamàndios Koraís (1748–1833). Koraís, que es va graduar el 1788 a la Universitat de Montpeller, va passar la major part de la seua vida exiliat a París. Com que era un acadèmic clàssic, rebutjava la influència romana d'Orient i posterior sobre la societat grega contemporània, i era un crític ferotge de la ignorància i la submissió del clergat grec al poder otomà. Defensava que l'educació era un prerequisit per a l'alliberament grec.
El katharévussa és una variant del grec que es troba entre el grec antic i el grec modern del temps de Koraís. Consisteix en un vocabulari arcaïtzant i una gramàtica més simple que la clàssica.
Un dels objectius del katharévussa era fer de compromís en el debat entre els partidaris del retorn a les formes arcaiques de la llengua i els partidaris de la llengua parlada de l'època. El katharévussa és una forma de grec que, segons els seus partidaris, equival a la hipotètica evolució que el grec hauria tingut sense influències lingüístiques i culturals externes.

## Història

El primer ús del terme katharévussa el va fer Nikiforos Theotokis l'any 1796.
El katharévussa s'estudiava a les escoles gregues i era emprat amb normalitat en documents públics i situacions formals (trobades de polítics, cartes, papers oficials, diaris...), mentre que el grec demòtic era la llengua parlada familiarment. Açò va crear una situació de diglòssia en què la majoria de la població grega quedava exclosa de les esferes públiques i de l'educació si no acceptaven i aprenien el katharévussa. En el 1976, el grec demòtic va ser declarat la llengua oficial i cap a finals del segle xx el katharévussa es va considerar obsolet, almenys en la seua forma inicial. Tanmateix, el katharévussa va conviure durant dos segles amb el grec demòtic, per la qual cosa moltes regles gramaticals i sintàctiques adoptades pel katharévussa i molt del seu vocabulari arcaïtzant van acabar influint la llengua parlada actualment.
El grec modern actual, en conclusió, no és exactament el grec demòtic que va conviure amb el katharévussa, sinó més aviat el resultat del contacte d'aquestes dues variants, amb la influència contínua del grec hel·lenístic o koiné. Una de les contribucions del katharévussa a la llengua grega actual és el vocabulari relatiu a conceptes que no existien en l'antiguitat, com "periòdic", "policia", "cotxe", "avió", "televisió" i d'altres, que han evitat préstecs directes d'altres llengües. Actualment, en grec modern sovint s'utilitza "katharévussa" per a dir simplement "registre de llengua formal".

## Vegeu també

* Grec
* Alfabet grec
* Grec demòtic
* Grec medieval (segles iii dC a XV).

## Referències

* ↑ The Phenomenon of Diglossia: Language and National Identity, interview with Peter Mackridge
* ↑ «www.translexis.demon.co.uk». Arxivat de l'original el 2007-11-09. [Consulta: 20 gener 2010].
# Efebo con radio

Efebo con radio és una composició musical per a orquestra i contralt solista del compositor Salvatore Sciarrino. Efebo con radio significa "Nen amb una ràdio".

## Característiques generals

La peça funciona des de la imitació a la reproducció hiperrealista d'un nen amb la seva ràdio. En una entrevista, el propi Sciarrino comenta què l'ha inspirat:
   “La idea original de l'Efebo de ràdio va ser el ressorgiment de records de llargues tardes solitàries passades davant de la ràdio, jugar canvi de programes, escoltant alhora les cançons i anuncis, en fi, qualsevol cosa que va colpejar la meva imaginació malenconiosa (...)”
Efebo con radio suposa a nivell conceptual una recerca en el llenguatge i el discurs, fent servir la cita d'altres músiques (standard jazz nord-americà).

## Orquestració
### Plantilla orquestral

* Orquestra: 2 Flautes, 2 Oboès, 1 Clarinet en Sib i 1 Clarinet Baix en Sib, 2 Fagots, 2 Trompes, 2 Trompetes, 1 Trombó, Timbales (amb plat), Triangle, Plat de Charleston, Placa d'acer inoxidable, Bombo, Celesta, Harpa, Violins I (almenys 4), Violins II (almenys 4), Violes (almenys 4), Violoncels (almenys 4) i Contrabaixos (almenys 2)
* Solista: Contralt

### Orquestració

L'orquestra s'utilitza per a reproduir les interferencies radiofòniques i, a la vegada, la música o els elements sonors de la "freqüència que es sintonitza". El propi Sciarrino descriu com juga amb aquests elements a nivell orquestral:
   “Es pot distingir aproximadament tres nivells en la intel·ligibilitat de les transmissions. Els que no s'altera, que ve dels emissors habituals. Llavors els que, tot i la superposició d'una pertorbació, proporcionen una recepció separada, encara que petita. Finalment, aquells la deformació ja dins del senyal, amb independència de l'alteració del soroll de fons superposat a ell.”

## Estructura formal

La macroforma de la peça es redueix a un A B A'.

## Bibliografia

* O. Poce: Il processo compositivo di Salvatore Sciarrino e la musica per strumento solo (diss., U. de Roma, 1987) «Dossier Salvatore Sciarrino», Entretemps, ix (1990).
* M. Mazzolini: «Del interrogare», Sonus [Potenza], ii/3 (1990), 45–56 [entrevista].
* G. Borio: «Der italienische Komponist Salvatore Sciarrino»’, NZM, Jg.152, nº 5 (1991), pag. 33–6.
* D. Osmond-Smith: ‘Salvatore Sciarrino’, Viking Opera Guide, ed. A. Holden y otros (Londres, 1993), pag. 268–9.
* G. Thomas: «The Poetics of Extremity», MT, lxxxix (1993), pag. 193–6.
* C. Vincoletto: Salvatore Sciarrino: una poetica del silenzio (diss., U. de Turin, 1993).
* N. Hodges: «A Volcano Viewed from Afar: the Music of Salvatore Sciarrino», Tempo, nº 194 (1995), pag. 22–4.
* F. Giomi and M. Ligabue: «Gli oggetti sonori incantati di Salvatore Sciarrino: analisi estetico-cognitiva di Come vengano prodotti gli incantesimi?», NRMI, xxx (1996), pag 155–79.
* P. Petazzi: Percorsi viennesi e altro Novecento (Potenza, 1997).
* R. Giuliani: Salvatore Sciarrino: catalogo delle opere (Milan, 1999) [incl. bastante bibliografía].
# Shurato

Shurato (Tenkū Senki Shurato) és una sèrie d'anime de Tatsunoko de televisió i conclosa l'any 1991 amb una sèrie de sis OVA: eixe any, la sèrie original va ser emesa en castellà (amb el nom Shulato) per Antena 3 i en francés per TF1; l'any 1996 també va ser emesa en Brasil per TV Manchete.
La sèrie seguix el subgènere iniciat per Saint Seiya i Samurai Troopers de cavallers amb armadura, amb conceptes i personatges amprats de la mitologia índia: Brahma, deva, Indra, mandala, soma, Vixnu, Xacti o Xiva (hinduisme). Encara que no tingué tant d'èxit com les altres sèries, Shurato va inspirar l'estudi CLAMP per a crear Magic Knight Rayearth i fer-li un dōjinshi d'homenatge titulat Tenkū Senki Shurato Original Memory (Muma).
A més del Japó, l'anime ha sigut editat en DVD a França en tres volums i, en acabant, en una edició integral amb els trenta-huit episodis en nou discs i un llibret; els OVA també han sigut editats, però en versió original subtitulada. El personatge protagoniste, Shurato, va ser exclòs del videojoc Tatsunoko vs. Capcom (2009) per problemes de llicència.
També va tenir una adaptació manga shonen per Hiroshi Kawamoto l'any 1989 (2 tomos)

## Argument

Dos jóvens lluitadors, Shurato Hidaka i Gai Kuroki —«Nordine» en la versió francesa—, són transportats a un altre món per la deessa Vixnu —«Kahil»— i obligats a enfrontar-se en bàndols diferents amb el poder del soma i l'ajuda de les armadures xacti, junt amb altres guerrers: Reiga, Ryuma, Hyuga, Lenge, Kennya i Dan.

## Referències

* 1 2 «Shurato (1989–1990)» (en anglés). Internet Movie Database. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «Tenku Senki Shurato (TV)» (en anglés). Anime News Network. [Consulta: 26 novembre 2016].
* 1 2 «'Tenkuu Senki Shurato: Sousei e no Anto» (en anglés). My Anime List. [Consulta: 11 novembre 2016].
* 1 2 «Shurato (Serie de TV)» (en castellà). Film Affinity. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «Shulato» (en castellà). Doblaje Wiki. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «Shurato» (en francès). Planète Jeunesse, 08-09-2003. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ Carlírio Neto. «Divindades, aventura e ação: isto é Shurato!» (en portugués). Netoin!, 27-10-2011. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ Cleverton Linhares; Tiago de Lima Castro; Valério Gamer. «Zona Anime – Shurato e os mitos budistas e hinduistas» (en portugués). RandomCast, 28-11-2013. Arxivat de l'original el 27 de desembre 2014. [Consulta: 11 novembre 2013].
* ↑ André Luis Motta. «Os Entendidos: Shurato» (en portugués). Revista Forum, 19-08-2014. Arxivat de l'original el 12 de novembre 2016. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «These Characters Didn't Make The Tatsunoko vs. Capcom Cut» (en anglés). Siliconera, 17-05-2009 [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ «Shurato, a última "cópia" de Cavaleiros do Zodíaco que deu certo» (en portugués). Modomeu. [Consulta: 11 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Koori to Hikari Tenkuu Senki Shurato (francès)
* Tatsunoko Syurato (japonès)
* TecMundo Nerd Show: curiosidades sobre Shurato para matar saudades da TV Manchete (portuguès)
* Tenkuukai.com Arcadia's Shulato Shrine (anglès)
# Cotton Club

El Cotton Club era una sala de concerts i una sala de ball de Harlem a New York que va funcionar durant i després de la Prohibició. Tot i que el club es distingia pels millors músics afroamericans de l'època com Duke Ellington, Cab Calloway, Louis Armstrong, Ethel Waters o Sister Rosetta Tharpe, rebutjava generalment l'entrada als que no siguessin blancs. Durant l'edat d'or, el club era utilitzat com a lloc de trobada elegant al cor de Harlem, presentant regularment els diumenges celebritats noctàmbules com ara Jimmy Durante, George Gershwin, Al Jolson, Mae West, Irving Berlin, Moss Hart, el batlle de New York Jimmy Walker i d'altres. El campió del pes pesant Jack Johnson va obrir el Club De Luxe al carrer 142 i la Lenox Avenue a Harlem el 1920. Owney Madden, un contrabandista i gàngster conegut va reprendre el club el 1923 mentre era empresonat a Sing Sing i va convertir el seu nom en Cotton Club. El club va ser tancat breument el 1925 degut a la venda d'alcohol, però va reobrir més tard sense problemes. Les ballarines i stripers es van produir a la presó de Sing Sing on era empresonat Owney Madden, fins al seu alliberament el 1933.
The Cotton Club és també una pel·lícula de Francis Ford Coppola, que ofereix una història novel·lada del club en el context racista dels anys 30 i les batalles entre Madden, Dutch Schultz, Vincent "Mad Dog" Coll, Lucky Luciano, i Ellsworth "Bumpy" Johnson.

## Artistes i músics que s'han produït al Cotton Club

* Joséphine Baker
* Cab Calloway
* Duke Ellington
* Coleman Hawkins

## Referències

* ↑ Elizabeth Winter, "Cotton Club of Harlem (1923-)", Black Past (retrieved September 9, 2014).

## Enllaços externs

* 1931 German broadcast recording of a live performance in Cotton Club, New York City
* Jazz places-Cotton Club
* Lloc web oficial del Cotton Club de Nueva York (anglès)
# Gina Mancuso-Prososki

Gina Mancuso-Prososki és una jugadora de voleibol estatunidenca de les Omaha Supernovas de la lliga Pro Volleyball Federation.
Va jugar a l'equip de la Universitat de Nebraska. Va participar en la Copa CEV femenina de 2015-2016, amb el Dresdner SC.

## Referències

* ↑ «Meet the Omaha Supernovas». Omaha Supernovas. [Consulta: 20 desembre 2023].
* ↑ «HUSKER VOLLEYBALL BIO: Gina Mancuso». The Grand Island Independent. [Consulta: 27 agost 2019].
* ↑ «CEV - Confédération Européenne de Volleyball». Arxivat de l'original el 2018-01-09. [Consulta: 27 agost 2019].
# Gina Mancuso-Prososki

Gina Mancuso-Prososki (Bellevue, 31 de maig de 1991) és una jugadora de voleibol estatunidenca de les Omaha Supernovas de la lliga Pro Volleyball Federation.
Va jugar a l'equip de la Universitat de Nebraska. Va participar en la Copa CEV femenina de 2015-2016, amb el Dresdner SC.

## Referències

* ↑ «Meet the Omaha Supernovas». Omaha Supernovas. [Consulta: 20 desembre 2023].
* ↑ «HUSKER VOLLEYBALL BIO: Gina Mancuso». The Grand Island Independent. [Consulta: 27 agost 2019].
* ↑ «CEV - Confédération Européenne de Volleyball». Arxivat de l'original el 2018-01-09. [Consulta: 27 agost 2019].
# Tartan

El tartan (de l'arameu ܬܵܪܬܵܢ tartan, en hebreu תַּרְתָּן; en grec Θαρθαν; en llatí tharthan) era el comandant en cap de l'exèrcit assiri. A la Bíblia, el rei assiri envia un tartan amb dos funcionaris per lliurar un missatge d'amenaça a Jerusalem, i Sargon II, rei d'Assíria, envia un tartan anomenat Ashod. A Assíria, el tartan anava al costat del rei. El càrrec sembla que es duplicà, i havia el 'tartan dret' (tartanu imni), així com un "tartan de l'esquerra" (tartanu shumeli). En els últims temps, el títol esdevingué territorial, llegim d'un tartan de 'Kummuh' (Commagena). El títol també s'aplica als comandants dels exèrcits estrangers, de manera que Sargon parla de la Tartan Musurai, o “Tartan egipci”. El tartan de 720 aC es deia Ashur-iska-danin; en 694 aC Abdai, i al 686 aC Bel-emuran. No sembla haver estat en ús entre els babilonis amb els quals els assiris estaven estretament relacionats.

## Referències

* ↑ Reis 18:17
* ↑ Isaïes, 20:1
# Platja de les Roques Blanques

La platja de les Roques Blanques és una platja semiurbana de la costa del Maresme, que pertany al municipi de Sant Pol de Mar (Maresme), però és més propera al poble de Canet de Mar. Al nord-est limita amb un petit penya-segat que la separa de la platja de la Murtra i al sud-oest limita amb la riera dels Oms, o rial de Can Segarra, que la separa de la platja de Canet. Transcorre paral·lela a la via del tren i a la carretera N-II. Té una longitud de 500 m i una amplada mitjana de 30 m de sorra gruixuda, amb un pendent d'entrada a l'aigua fort. La qualitat sanitària d'aquesta platja és excel·lent. Al tram nord de la platja, s'hi permet el nudisme. S'hi pot accedir a peu des de la platja de Canet o per un pas subterrani que creua la carretera i la via del tren, per on no hi poden accedir els vehicles pel risc de riuades del rial de Can Segarra.

## Referències

* 1 2 «Roques Blanques». Catalunya.com.
* ↑ «Platja de les Roques Blanques». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «L’Ajuntament fa tancar el pas subterrani del rial de can Segarra». Vilaweb, 29-07-2007.