# Desembarcament d'Anzio

Desembarcament d'Anzio :
* Desembarcament d'AnzioSegona Guerra Mundial Tipusbatalla Data22 gener  –  5 juny 1944 Coordenades41° 26′ 35″ N, 12° 37′ 30″ E﻿ / ﻿41.443022°N,12.624979°E﻿ / 41.443022; 12.624979LlocAntium (Itàlia) EstatItàlia ResultatVictòria aliadaBàndols
* Estats Units Regne Unit  Canada
* Alemanya Nazi República Social Italiana
* Comandants
* Harold Alexander Mark W. Clark John P. Lucas Lucian K. Truscott Geoffrey Keyes Gerald Templer
* Albert Kesselring E. von Mackensen Alfred Schlemm Traugott Herr J.V. Borghese
* Forces
* 15è Grup d'Exèrcits
* 5è Exèrcit
* Inicialment: 36,000 homes 2,300 vehicles 2,700 avions Trencament: 150,000 soldats i 1,500 canons
* Grup d'Exèrcits C
* 14è Exèrcit
* Inicialment: 20,000 homes 4,600 homes 337 avions Trencament: 135,000 soldats alemanys i dos batallons italians
* Baixes
* 43,000 homes (7,000 morts, 36,000 ferits o desapareguts)
* 40,000 homes (5,000 morts, 30,500 ferits o desapareguts, 4,500 prisoner)
* Campanya d'ItàliaOperacions i batalles de la Campanya d'ItàliaInvasió de Sicília  · Invasió d'Itàlia  · Armistici amb Itàlia  · Operació Allau  · Operació Achse  · Quatre dies de Nàpols  · Ortona  · Bombardeig del Vaticà  · Línia Volturno  · Línia Bàrbara  · Atac aeri sobre Bari  · Línia d'Hivern  · Línia Bernhardt  · Batalla de Montecassino  · Desembarcament d'Anzio  · Línia Trasieme  · Batalla d'Ancona  · Invasió d'Elba  · Línia Gòtica  · Ofensiva de primaveraCategoria
* El desembarcament d'Anzio (nom en clau Operació Shingle) va ser una operació de desembarcament militar realitzada pels Aliats a la costa tirrènica davant les ciutats d'Anzio i Nettuno durant la campanya italiana de la Segona Guerra Mundial. L'objectiu d'aquesta maniobra era la creació d'un cap de pont a Anzio més enllà del desplegament alemany a la línia Gustav, de tal manera que es burlés i obligués els adversaris a desviar grans forces del front de Cassino, permetent així l'avenç del Cinquè Exèrcit del general Mark Clark al llarg del sector tirrènic de Gustav. Al mateix temps, les tropes desembarcades a Anzio haurien ocupat els turons d'Albani, impedint la retirada de les divisions alemanyes: la seva destrucció hauria permès conquerir Roma i escurçar la campanya.
* El desembarcament va tenir lloc amb èxit el 22 de gener de 1944 pel VI Cos d'exèrcit dels Estats Units, dirigit pel major general John Lucas; però en general l'operació Shingle no va assolir els seus objectius inicials. Les forces alemanyes sota el comandament del mariscal de camp Albert Kesselring, malgrat la sorpresa inicial, van aconseguir bloquejar l'avanç inicial del VI Cos i llançar una sèrie de contraatacs, que van posar en greus dificultats als angloamericans i els van costar grans pèrdues. La llarga i esgotadora batalla posicional que va seguir a la zona del cap de pont va continuar fins a la primavera següent, quan els alemanys es van veure obligats a retirar-se després de l'enfonsament del front de Cassino. Fins i tot en aquest cas, però, l'objectiu principal, és a dir, la destrucció de les forces alemanyes a Itàlia, no es va assolir i els alemanys en retirada van poder escapar de les mans de l'enemic i tornar-se a desplegar a la Línia Gòtica, un baluard que lligava els angloamericans als Apenins durant mesos .
* Context estratègic
* Al final de la conferència de Teheran, el general Dwight Eisenhower, fins aleshores comandant suprem del teatre mediterrani, va ser designat comandant suprem de les forces expedicionàries aliades a Europa i comandant en cap de l'Operació Overlord. El general nord-americà va ser substituït en el seu càrrec anterior primer per Henry Maitland Wilson, que va ocupar el càrrec durant aproximadament un any, i després pel general britànic Harold Alexander durant la resta del conflicte. El Mediterrani esdevingué, doncs, un teatre d'operacions predominantment britànic i considerat secundari pels nord-americans en comparació amb Overlord: l'anomenat segon front al qual dirigien el seu màxim esforç organitzatiu i material.
* El general Mark Clark, comandant del 5è Exèrcit
* El general John Lucas, comandant del VI Cos
* Malgrat això, el primer ministre britànic Winston Churchill va aconseguir convèncer els Estats Units de la utilitat d'una pressió constant també al front italià i al mar Egeu; Eisenhower, consultat contínuament, va acceptar deslligar 68 de les LST destinades a Overlord a la Mediterrània fins a mitjans de gener, amb l'objectiu de facilitar la conquesta de Roma. Posteriorment, haurien estat presents els mitjans necessaris per al desembarcament previst al sud de França (operació Drac, també decidida a Teheran), que després hauria estat traslladada a la Gran Bretanya en vista de la invasió de Normandia. Els detalls es van elaborar durant la conferència del Caire, a la conclusió de la qual els nord-americans es van mantenir fermament decidits a seguir l'estratègia prèviament acordada: després de la caiguda de Roma, el 15è Grup d'Exèrcits d'Alexander, desplegat a Itàlia, podria avançar cap al nord fins a la línia Pisa-Rímini, però les forces disponibles s'haurien reduït a l'avantatge del desembarcament al sud de França. El principal compromís aliat s'hauria d'haver concentrat a Europa occidental.
* A Itàlia, però, l'avanç aliat s'havia fet cada cop més difícil; des del desembarcament a Salern, la campanya havia trobat una amarga resistència de la Wehrmacht i l'avenç de la "línia d'hivern" alemanya que el mariscal de camp Albert Kesselring (Oberbefehlshaber Süd) havia establert entre Gaeta i Ortona, havia resultat més difícil del que s'esperava. La Línia d'hivern estava formada per una sèrie de llocs avançats disposats en profunditat, amb el nom en clau de línia Bàrbara; darrere hi havia la línia Bernhardt ancorada als turons al voltant de Cassino, aprofitant al màxim les defenses naturals dels rius Garigliano i Rapido. Aquestes dues línies representaven les bandes millor equipades de la línia Gustav, que coincidia amb el front alemany que tallava en dos la península al sud de Roma. Al costat oriental del desplegament aliat, el veterà Vuitè Exèrcit del mariscal Bernard Law Montgomery va aconseguir travessar el riu Sangro, però no va aprofitar l'èxit a causa de la tenaç resistència alemanya a Ortona i les pluges incessants que van fer impracticable el terreny pla; al costat tirrè, va lluitar el Cinquè Exèrcit del tinent general Mark Clark, que va avançar fins al riu Garigliano. A partir d'aquí, els americans podrien haver marxat al llarg de la vall de Liri, passar Monte Cassino i després llançar-se sobre Roma. Però les carreteres al llarg del riu estaven dominades pels cims de Monte Camino (inclosos els cims de Monte La Defensa, Monte Remetanea i Monte Maggiore), Rotondo i Sammucro, que els alemanys havien guarnit convenientment. Calia pujar cada turó i conquerir-lo en un seguit de duríssimes batalles entre el 29 de novembre i el 21 de desembre.
* Disposició general de les línies defensives alemanyes al sud d'Itàlia. La línia Gustav, que l'aterratge d'Anzio va intentar evitar, està ressaltada en vermell.
* Només el 5 de desembre Clark va avançar fins a Cassino, però allà la defensa tenaç i eficaç a la qual es van oposar els paracaigudistes de la 1a Divisió Fallschirm-Panzer "Hermann Göring" va obligar als aliats a aturar-se, obligant-los a lliurar una llarga i costosa batalla. de desgast. El fracàs dels primers atacs va acabar amb les esperances de Clark d'avançar ràpidament cap a la capital per la carretera 6 "Casilina"; tanmateix, el general es va mantenir confiat per al futur immediat, ja que sabia que des del 3 de novembre s'havia estudiat un pla (amb el suport del comandant suprem Eisenhower) per soscavar la línia d'hivern: implicava el desembarcament de part del 5è Exèrcit a la zona d'Anzio, a 50 quilòmetres al sud de Roma. De fet, d'acord amb les decisions polítiques, una ràpida conquesta de Roma i un avanç cap a la línia Pisa-Rimini hauria permès als Aliats utilitzar les LST al Mediterrani per a l'operació Anvil, que només podria començar a utilitzar els ports del nord d'Itàlia.
* Inicialment, el pla preparat pel general Alexander preveia un atac en dues fases, amb el 8è Exèrcit passant Pescara i avançant cap a Avezzano, arribant a 80 quilòmetres a l'est de Roma. Segons Alexander, els alemanys, preocupats per aquest avanç, s'haurien vist obligats a moure les seves forces i això hauria debilitat les unitats que s'enfronten a Clark; llavors atacaria al seu torn cap a Frosinone, trencant Cassino (operació Impermeable). Després d'aconseguir aquests resultats, una divisió nord-americana executaria l'operació amfíbia. El pla només hauria tingut èxit si els dos exèrcits, a tot tardar per Nadal, haguessin trencat la Línia Gustav, i el desembarcament a Anzio només hauria pogut començar si les forces terrestres del 5è Exèrcit haguessin estat prou a prop per poder cedir ràpidament. suportar el cap de pont. El XIV Panzerkorps del General der Panzertruppe Fridolin von Senger und Etterlin, però, va resistir l'atac al front de Cassino, i els màxims dirigents aliats van comprendre definitivament que de moment era impossible aconseguir un èxit decisiu a Itàlia. A finals de 1943, també es va produir el canvi esperat entre Eisenhower i Maitland Wilson i finalment, el 31 de desembre de 1943, Montgomery també va abandonar Itàlia, passant el comandament del 8è Exèrcit al general Oliver Leese.
* Preparatius pel desembarcament
* El General von Mackensen, comandant del 14è Exèrcit
* El mariscal de camp Kesselring, comandant de les forces alemanyes a Itàlia
* Churchill, però, no va renunciar als seus ambiciosos plans estratègics al Mediterrani. Afirmant que ja s'havien dedicat massa recursos a la campanya italiana perquè fos possible renunciar a continuar les operacions, va proposar la idea d'un desembarcament a Anzio (operació codificada "Shingle") però amb forces superiors, amb l'objectiu de fer el cap d'un pont inexpugnable i possiblement explotar-lo per desviar les tropes alemanyes de la Línia Gustav. El nou pla, la "pota de gat" tal com ell la definia, preveia el desembarcament de dues divisions d'infanteria, operació que requeria almenys vuitanta LST, però una part substancial d'aquestes, a partir del 15 de gener, haurien de ser traslladades a Gran Bretanya per ser utilitzades per a l'operació Overlord. Churchill va proposar mantenir part de les embarcacions necessàries per al desembarcament a la zona d'Anzio, allargant la seva estada al Mediterrani durant tres setmanes més. Malgrat les objeccions d'Eisenhower, que considerava que els desembarcaments a França eren una prioritat absoluta, el president Franklin Delano Roosevelt va aprovar els plans: la retirada dels LST es va ajornar al 6 de febrer i Overlord de mitjans de maig al 4 de juny.
* Les primeres setmanes de gener de 1944 la resta de vehicles necessaris es van aplegar al port de Nàpols i als ancoratges propers. Churchill havia aconseguit obtenir vuitanta-vuit LST, que desembarcarien dues divisions i tot el material que l'acompanya, i després una tercera divisió en una data posterior. Tanmateix, els preparatius es van veure afectats per la pressa, ja que era imprescindible que els desembarcaments es fessin abans de finals de gener. Els comandants angloamericans, però, es van mantenir optimistes en virtut de la supremacia aèria predominant, ja que a finals de 1943 disposaven d'uns 2.000 avions de la 12a Força Aèria del major general Jimmy Doolittle a Itàlia, part de la Força Aèria Estratègica del Nord-oest d'Àfrica, mentre que la Luftwaffe només podia oposar-se amb 300 aparells en el moment del desembarcament. Però l'aviació va haver de fer front al clima hivernal diverses vegades: de fet, no va ser tant la Luftwaffe la que va impedir una protecció eficaç del cap de pont, sinó les condicions meteorològiques adverses que sovint impedien l'enlairament de les missions de guerra. A més, les tropes alemanyes havien après ara a moure's i construir durant la nit i en períodes de mal temps, eliminant efectivament la superioritat aèria aliada.
* Quan el general Clark va ser informat del pla va ser el 12 de gener, disset dies abans del desembarcament previst inicialment per al 29. La intenció era desembarcar amb força i marxar cap a l'interior, de manera que es tallessin les vies de comunicació dels alemanys entre els alemanys a la part nord de la península i la línia Gustav; al mateix temps el 5è Exèrcit passaria a l'ofensiva al front de Cassino, aprofitant el segur redesplegament d'una part de les divisions alemanyes per afrontar els desembarcaments d'Anzio i Nettuno. En aquell moment, els nord-americans haurien guanyat l'oposició a Cassino i haurien tancat el 10è Exèrcit alemany amb les tropes del cap de pont, adequadament avançades per tancar les valls dels baixos turons d'Albani: aquesta maniobra hauria permès a Clark sortir de la situació d'estancament i avançar el 8è Exèrcit, empantanat més enllà dels Apenins, en l'alliberament de Roma. Finalment, per facilitar el seu avanç, el general podria haver utilitzat la carretera estatal 6 que partia de la vall de Liri i travessava la modesta cadena dels Apenins, arribant directament a Roma.
* Part de la flota d'invasió fotografiada des de bord del creuer HMS Mauritius.
* El pla havia estat esbossat, però la seva preparació va ser especialment superficial. La 12a Força Aèria, així com el comandant de la 1a Divisió britànica William Penney, estaven convençuts que l'objectiu eren els mateixos turons d'Albani, mentre que l'ordre de camp nº 119 emesa pel general Lucas no contenia cap menció de les maniobres posteriors als desembarcaments. La 3a divisió d'infanteria del general Lucian Truscott, per exemple, només va rebre instruccions per construir i fortificar el cap de pont, preparant-se sota noves ordres per avançar cap a la ciutat de Velletri. De fet, no és d'estranyar el judici del cap d'estat major de Clark, el general Sir Charles Richardson, que va escriure al seu diari: "Anzio va ser una cosa totalment sense sentit des del primer moment". Fins i tot els exercicis de desembarcament van acabar amb resultats terribles: els britànics van mostrar dificultats considerables per dur a terme desembarcaments ordenats i eficients, els nord-americans van patir una confusió desarmadora a les files de la marina, que va equivocar els temps i els llocs per a les proves i van perdre quaranta DUKW, enfonsades amb diversos homes i molt material. El general Truscott va enviar un informe alarmant a Clark sobre els resultats dels exercicis, però aquest va respondre que no se'n podia dur a terme més ja que "[...] s'ha fixat la data als més alts nivells. No hi ha possibilitat d'ajornar-lo ni un sol dia. Continuar."
* Lucas també es va mostrar molt crític amb la manera de procedir, gràcies a la informació rebuda de la intel·ligència del VI Cos d'Exèrcit: es calculava que el 29 de gener les forces alemanyes a Anzio haurien estat iguals a uns dotze batallons, una força destinada a créixer fins a vint-i-nou en una setmana i a més de cinc divisions amb 150 tancs en setze dies. Aquestes dades contrastaven amb l'optimisme del mariscal Alexander i del quarter general aliat, on estaven convençuts que es trobarien amb forces enemigues "en decadència per pèrdues, cansament i un probable col·lapse moral", que "si no haurien lliurat la batalla defensiva al sud" de Roma durant molt de temps després de la primera quinzena de febrer". El general Lucas, però, va considerar la situació molt més delicada i, en referència a l'operació, va escriure un comentari càustic cap a Churchill: "Tot l'afer fa pudor de Gal·lipolí, i evidentment a la banqueta de l'entrenador sempre hi ha el mateix aficionat".
* Per la seva banda, els alemanys van maniobrar amb habilitat: després de la ruptura de la línia Volturno es van retirar a la línia Gustav. En aquest moment, van tornar a sorgir els conflictes entre el mariscal de camp Erwin Rommel, comandant suprem del grup d'exèrcits B desplegat al nord d'Itàlia, i el mariscal de camp Kesselring que dirigia el grup d'exèrcits C al centre-sud d'Itàlia. Rommel opinava que s'havia d'abandonar la península per tal de cristal·litzar la defensa al llarg dels Apenins toscano-emilians, mentre que Kesselring se sentia prou fort per enfrontar-se amb eficàcia als aliats al llarg de la línia Gustav. Hitler finalment va donar suport a Kesselring, que el 21 de novembre de 1943 va assumir el comandament suprem de totes les forces alemanyes a Itàlia. Rommel va tornar a Alemanya i el 14è Exèrcit del Generaloberst Eberhard von Mackensen, inicialment situat al nord d'Itàlia, es va desplegar al sud de Roma com a reserva del 10è Exèrcit del Generaloberst Heinrich von Vietinghoff, que estava guarnició del front de Cassino. L'operació Shingle es basava en l'axioma que els alemanys haurien defensat Gustav per fer front als desembarcaments amfibis, però els aliats no havien previst que Kesselring tingués noves divisions desplegades a la reserva al sud de Roma.En les seves memòries, el mariscal de camp alemany va escriure que havia adquirit la convicció que el compromís amb el qual lluitaven els aliats revelava l'existència d'un vast pla estratègic, i la lentitud de l'avanç convenceria aviat Alexander de posar fi a aquest massa lent i costós amb un desembarcament a la rereguarda de l'enemic, que, "tenint en compte el mètode seguit pels aliats, es podia esperar que tingués lloc prop de Roma". Segons Kesselring també era evident que el desembarcament es produiria conjuntament amb una ofensiva procedent del front Gustav, i per això va disposar l'arribada de quatre divisions de reserva amb les quals comptava amb poder actuar a temps contra els esperaven les ofensives aliades, dues de les quals, però, no van arribar a temps. No obstant això, Kesselring va poder tenir, per tant, la 92a d'infanteria al nord de Roma i la 4a Fallschirmjäger al sud, mentre que la 29a motoritzada i la 90a Panzergrenadier es van col·locar a la reserva mòbil per contrarestar qualsevol desembarcament.|cognom=
* Les forces en joc
* Els aliats i el pla operatiu
* Els homes del 3r Batalló de Rangers esperen ser carregats en un LCI i transportats a Anzio. Molts d'ells van caure o van ser fets presoners durant l'atac a Cisterna del 30 de gener.
* El VI Cos, al comandament del general John Lucas, va ser desplegat per a l'operació, dividit en la 1a divisió d'infanteria britànica sota el comandament del major general Penney i la 3a Divisió d'Infanteria sota l'enèrgic Major General Lucian Truscott. Després hi havia algunes unitats de reforç seleccionades com el 1r i 3r Batalló de Rangers del coronel William Darby, els paracaigudistes del 504t Regiment d'Infanteria Aerotransportada del coronel Reuben Tucker, el 83è Batalló de Química, el 9è Comando de l'exèrcit britànic i el 43è Comando dels Royal Marines A Nàpols hi havia dues divisions més que arribarien a les platges tan bon punt els primers LST fossin alliberats de les operacions inicials a Anzio: eren la 1a Divisió Cuirassada i la 45a Divisió d'Infanteria, sota el comandament respectivament del major general Ernest Harmon i el major general William Eagles. Representaven la força que Lucas podria haver utilitzat per explotar l'èxit, sempre que el cap de pont, en els primers dies, estigués ben consolidat per permetre un desembarcament fàcil. En total les forces destinades a "Shingle" eren 110.000 homes.
* També és útil subratllar que s'havia preparat un atac concomitant a la línia Gustav, per tal d'esgotar les reserves alemanyes i facilitar l'establiment d'un perímetre defensiu, per tant una penetració decisiva a la rereguarda alemanya. Anzio havia de ser "el desastre que noquearia les forces alemanyes". Alexander i Clark van decidir començar a lluitar sobre Gustav una setmana abans del desembarcament, seleccionant una zona especialment ben fortificada: l'assalt començaria la nit del 17 de gener al llarg del riu Garigliano, on el X Cos atacaria per l'exèrcit britànic seguit, el 20 de gener per un atac del II Cos estatunidenc. Els generals pretenien travessar el riu Rapido i entrar a la vall del riu Liri, amb l'esperança d'estendre d'aquesta manera un profund sortint cap al cap de pont en procés de formació, amb bones perspectives d'un ràpid retrobament.
* Els alemanys i els italians
* Sturmgeschütz III de la 26. Panzer-Division prop de Nettuno el març de 1944. El Panzer V Panther és del 4. Panzer-Regiment, separat de la 13. Panzer-Division.
* Els alemanys havien ocupat la regió d'Anzio i Nettuno immediatament després de l'armistici de Cassibile el 8 de setembre, ja que estava equipada amb algunes bateries costaneres; van evacuar la població de les cases davant del mar i van començar els preparatius per destruir el port. També van requisar moltes cases per a les tropes de la guarnició i per als soldats que tornaven del front. Amb l'arribada de l'hivern i la incapacitat dels aliats d'intentar operacions incisives al llarg de la carena dels Apenins, el mariscal de camp Kesselring va decidir deixar el sector central pràcticament indefens i emprar el gruix de les seves tropes als costats tirrènic i adriàtic. Les tropes presents a Itàlia, extretes de la reserva mòbil de l'OKW, eren d'excel·lent qualitat i ho van romandre durant tota la durada de la campanya italiana: a l'octubre les divisions Panzergrenadier 3 i 15 van ser desplegades contra el 5è Exèrcit; la Fallschirm-Panzer-Division 1 "Hermann Göring" va formar la reserva, mentre que el front adriàtic més gran estava tripulat per la 16. Panzer, la 26. Panzer, 29. Panzergrenadier, la 1. Fallschirmjäger i dues divisions de infanteria. Quan el 30 de gener Lucas va intentar avançar, va trobar la carretera bloquejada pel recentment establert 14è Exèrcit alemany del general von Mackensen; desplegat com a reserva estratègica i per protegir les probables zones de desembarcament al llarg de la costa, en el moment del primer contraatac contra el cap de pont d'Anzio va poder desplegar trenta-tres batallons d'infanteria.
* Kesselring, malgrat la sorpresa inicial, va reaccionar molt ràpidament i va activar de seguida l'anomenat Fall Richard ("cas Richard"), la reacció prevista a un probable desembarcament a la costa tirrènica: en pocs dies el I Cos d'Exèrcit de Paracaigudistes amb la divisió "Hermann Göring" i la 4a Fallschirmjäger, el LXXVI Panzerkorps -format per la 26a Divisió Panzer, la 3a i 29a Divisions Panzergrenadier- i quatre divisions d'infanteria, separades per ordres de l'alt comandament del nord d'Itàlia i els Balcans. El 23 de gener de 1944, el general von Mackensen va assumir el comandament del 14è Exèrcit encarregat d'organitzar aquestes divisions i contrarestar les forces aliades desembarcades a Anzio. Les tropes alemanyes van arribar ràpidament al lloc i ja el 29 de gener eren numèricament superiors a les forces de Lucas.
* Els alemanys, encara que limitats, podien comptar amb el suport d'unitats de la República Social Italiana, incloent-hi els vehicles d'assalt de la reconstituida X Flotilla MAS i els torpediners del Grupo Torpediner "Buscaglia-Faggioni", que operaven alguns atacs contra les unitats navals davant d'Anzio. Pel que fa a les accions al mar després de l'armistici, "un cert nombre d'embarcacions MTSM i MTSMA juntament amb un esquadró de MAS van partir cap al sud", després "del fracàs de les embarcacions d'assalt submarines alemanyes contra la navegació aliada a Anzio els va portar a llançar l'atac als vaixells italians amb tripulacions formades pels molt més experimentats Xª MAS". Algunes unitats terrestres de la RSI van ser emprades al front, sobretot de març a juny de 1944. Inicialment, al febrer, només el batalló de paracaigudes "Nembo" formava part del 14è Exèrcit, que va participar en l'ofensiva d'aquell mes en el sector de la séquia de la Moletta; al març es va afegir el Regiment de Paracaigudistes "Folgore" (que va lluitar durament al llarg de la carretera estatal pontina prop de Castel di Decima el 4 de juny), el Batalló "Barbarigo" (ubicat al llarg del Canal Mussolini davant la Primera Força del Servei Especial) i el 2n Batalló SS "Vendetta" de la 29a Waffen-Grenadier-Division, format per col·laboradors italians i estacionats al sector Cisterna di Latina
* Els desembarcaments
* Soldats britànics, tancs mitjans M4 Sherman i Universal Carriers aterren a les platges al nord d'Anzio.
* Les tropes nord-americanes desembarquen al llarg de les platges al sud d'Anzio.
* El divendres 21 de gener, a les 17.20 hores, la flota del contraalmirall Thomas Troubridge que es dirigia cap a Anzio va fondejar del port de Nàpols i, després d'una finta cap al sud, va salpar. A les 00:04 del dia D, amb quatre minuts de retard, els primers vaixells aliats van fondejar a 5 quilòmetres de la costa i van començar les operacions de desembarcament, afavorides per l'absència de vent i la mar en calma. La 1a Divisió britànica, al flanc esquerre, va desembarcar 8 quilòmetres al nord d'Anzio en un gran tram de costa anomenat Peter Beach, adjacent a l'actual ubicació de Lido dei Gigli i dividit de nord a sud com a Platja Roja, Groga i Verda; els sapadors de seguida es van posar a desactivar les mines de la riba. Aviat milers d'homes van avançar cap al Pavelló Bosco, només es van trobar amb un petit grup d'alemanys fets presoners mentre encara dormien; les operacions de desembarcament, per la seva banda, s'havien alentit i hi havia una certa confusió a les platges. A l'ala dreta, on el havien desembarcat al sector Groc (situat entre Anzio i Nettuno) Utilitzant breument alguns llençaflames, els rangers van obtenir la rendició d'una bateria antiaèria situada allí i van fer dinou presoners; mentrestant, el destacament d'enginyers adjunt a ells va retirar més de 20 tones d'explosius del moll de la marina d'Anzio, col·locats pels alemanys en previsió de la seva demolició.
* A les 03:05 el general Lucas, que observava l'desembarcament amb un telescopi a bord del vaixell insígnia amfibi USS Biscayne va transmetre uns missatges codificats al general Clark: "Cel clar, mar en calma, poc vent, la nostra presència no descoberta"; "Encara no hi ha tancs a la costa, però l'atac va bé". A les 06:15 el general Truscott va ser desembarcat d'una corbeta per coordinar millor l'avanç dels tres regiments d'infanteria de la 3a Divisió: aquests s'havien desplaçat 5 quilòmetres terra endins, intercanviant només trets esporàdics amb els miradors alemanys en retirada, i van enderrocar els ponts sobre el Canal Mussolini per evitar maniobres de flanqueig pel costat dret. A les 07:30 els rangers van ocupar Anzio i poc després els paracaigudistes del 504t Regiment van prendre Nettuno. La policia militar va instal·lar senyals per canalitzar i gestionar l'afluència continuada de vehicles, tancs i tropes, que va ser benvinguda per la població.
* Els homes i els vehicles desembarquen dels LST.
* La situació a les platges va resultar tan tranquil·la que a les 09:00 el general Alexander, l'almirall Troubridge i el general Clark (cadascun amb la seva respectiva patrullera), van pujar a bord del Biscayne on van ser rebuts per un optimista Lucas: va il·lustrar l'excel·lent situació i la manca d'una resistència alemanya seriosa, ja que els desembarcaments s'havien fet sense problemes i les pèrdues fins ara eren insignificants. Aleshores, els generals van pujar als DUKW i van arribar a les costes, inspeccionant el cap de platja i revisant la moral; Clark es va aturar per parlar amb Truscott. Tornant al Biscayne, felicitaven el general Lucas i reprengué els seus llocs a les patrulleres que els portaven de tornada a Nàpols, sense deixar ordres ni indicacions. Com va escriure Vaughan-Thomas: "Van venir, van veure, van aprovar".
* De fet, els aliats havien pres per sorpresa els comandaments alemanys i a mitjanit del dia D 27.000 nord-americans, 9.000 britànics i 3.000 vehicles van ocupar el lloc d'desembarcament, de 25 quilòmetres d'amplada i de 4 a 6 quilòmetres de profunditat. El 22 de gener només es van registrar tretze víctimes a causa d'algun foc d'artilleria alemany llunyà i rares incursions de la Luftwaffe. Al mateix general Lucas li costava creure que les operacions s'haguessin fet amb aparent facilitat i amb l'absència total de l'enemic; el general Alexander potser va ser més prudent i al vespre va comunicar a Churchill: "Sembla que hem aconseguit una sorpresa gairebé completa. Vaig insistir en la importància de les patrulles mòbils potents llançades endavant [...] però encara no he rebut informes sobre la seva activitat", però el primer ministre es va mostrar satisfet que el VI Cos estigués "[...] tirant endavant el tentacles". En realitat, Lucas va mostrar una gran incertesa i poca mossegada: no va avançar cap patrulla cap a Albano o Cisterna, més aviat es va preocupar d'avançar les divisions amb lentitud metòdica per arribar a l'anomenada "línia del cos de desembarcament", una traça una corba d'una dotzena de quilòmetres de llarg, traçada al voltant del port d'Anzio des de la desembocadura del Moletta al nord-oest fins al canal de Mussolini al sud-est.
* Les contramesures alemanyes
* Fallschirmjäger prenent posicions al "front de Neptú", armat amb un petit canó antitanc de 3,7 o 4,2 cm.
* El mariscal de camp Kesselring sempre havia estat conscient de la possibilitat d'un desembarcament aliat darrere de la línia Gustav i s'havia enfrontat deliberadament al risc d'aturar-se al sud de Roma, pensant que, amb reserves ben col·locades, seria capaç de repel·lir un assalt des del mar. sense abandonar posicions centrades en Cassino. La majoria dels reforços alemanys estaven formats per unitats del 14è Exèrcit estacionades a Itàlia i que, en cas de necessitat greu, podien ser assistides per divisions situades a França i als Balcans. A més, el desembre de 1943 s'havien elaborat plans detallats per contrarestar un intent de circumval·lació: es van identificar cinc possibles llocs d'desembarcament i, per a cadascun, es va organitzar un sistema d'afluència ràpida de reforços. Es van fer estudis acurats dels itineraris, es van activar departaments amb la tasca específica de mantenir els passos de muntanya lliures, es van establir punts d'emergència per a repostar i, finalment, es van distribuir petits grups d'enginyers preparats per posar ponts de pontons al llarg dels cursos fluvials creu. Aquest aparell entraria en funcionament tan bon punt s'emetés la contrasenya Fall Richard ("Cas Richard").
* Infanteria alemanya marxant cap a Neptú, avançant un Panzerjäger Elefant.
* L'atac aliat contra Cassino, però, va resultar més perillós del que s'esperava i el general von Vietinghoff va demanar insistentment dues divisions més que les que li havien assignat (la 29a i la 90a Divisió Panzergrenadier, en reserva al sud de Roma) perquè temia que l'ala dreta, sostinguda per tropes progressivament esgotades, es podia veure desbordada; Kesselring es va convèncer pels motius i va concedir l'autorització, atès que no disposava de cap informació precisa sobre un possible desembarcament aliat. D'aquesta manera, segons el general von Senger, es va garantir "la certesa de l'èxit tàctic" que es va produir durant el contraatac alemany (20-22 de gener) a la Línia Gustav. D'altra banda, uns dies abans, el mariscal de camp havia rebut al seu quarter general l'almirall Wilhelm Canaris, cap del contraespionatge alemany, que li va informar que no podia aportar dades precises, però va concloure el seu informe amb la declaració que "no hi ha ni el més mínim senyal d'un desembarcament imminent; el moviment a Nàpols és perfectament normal". Canaris va tornar a Alemanya el 21 de gener.
* Un dels dos canons de ferrocarril K5 (E) de 28 cm que operaven a Anzio: els aliats els van anomenar Anzio Express i Anzio Annie.
* Per tant, Kesselring es va sorprendre inicialment per l'desembarcament en vigor: de seguida va enviar l'ordre de posar en acció el "cas Richard" i els reforços es van començar a moure, però els primers elements van trigar tot el matí a arribar a la línia. Només va poder confiar en un esgotat batalló de la 29a Divisió Panzergrenadier, que tanmateix no es va desplegar a causa de les massa pèrdues patides. Preocupat perquè la situació pogués evolucionar catastròficament en qualsevol moment, va treballar dur per defensar els turons d'Alban i es va assegurar de reunir tot el personal possible per contenir la falca aliada: nombrosos artillers de la Luftwaffe i els canons que no eren necessaris es van mobilitzar cap a un altre lloc i van ser desviats al sud del Laci. Amb una velocitat sorprenent, els alemanys van envoltar el cap de pont amb un cordó, encara que encara prim.Kesselring també va traslladar l'estat major del I Cos d'exèrcit de paracaigudistes i el LXXVI Panzerkorps a la zona, que havia estat portat precipitadament des de l'Adriàtic, després el 23 de gener va confiar el control de les forces al voltant d'Anzio i els voltants al general von Mackensen. En aquesta ocasió, el mariscal de camp li va confiar: "Considero consolidada la nostra posició de defensa, perquè ja no ens haguem de témer un greu revés".
* Posteriorment, movent-se de nit per evitar atacs aeris angloamericans, altres cinc divisions es van moure per bloquejar la penetració enemiga. L'experimentada Panzer-Division "Hermann Göring" es va posicionar davant dels regiments nord-americans, la 3a Panzergrenadier-Division tenia la responsabilitat de la secció davant de Campoleone, defensada pels britànics, i la 65a divisió d'infanteria fou finalment assignada a la construcció. d'una línia defensiva més enllà del riu Moletta. Les 29è i 90è Panzergrenadier-Divisions van ser aleshores desvinculades del front de Cassino, convertint-se aquest últim en la nova reserva del grup d'exèrcits darrere de Cassino, encara dependent del 10è Exèrcit. Quan l'amenaça aliada va cessar al front sud a mitjans de febrer, Kesselring va traslladar tres divisions més de Gustav al nord-oest; a més, també va poder deslligar la 26a Divisió Panzer, atès que al front de l'Adriàtic el 8è Exèrcit, segons la valoració exacta del mariscal de camp, era incapaç de fer més progressos.
* La consolidació del cap de pont
* Els desembarcaments d'homes i materials van continuar sense parar fins al 31 de gener: aquí van desembarcar un camió Albion i una artilleria autopropulsada Sexton. A l'aigua, prop del pont de pontons, observeu un DUKW.
* El primer objectiu dels aliats era reforçar el cap de pont, després el VI Cos avançaria cap als turons d'Alban amb patrulles a nivell de regiment, autometralladores i tancs lleugers, amb l'objectiu d'amenaçar les vies de comunicació entre Roma i la Línia Gustav i així forçar les divisions alemanyes retrocedeixen al nord per no ser tallades. Aquesta maniobra va resultar feble i massa optimista, ja que el 10è Exèrcit no va abandonar les seves posicions fortificades al voltant de Cassino. El general Alexander sabia que les forces desembarcades no haurien pogut defensar un front que s'estenia durant 30 quilòmetres centrat als turons d'Albani i als turons de Cori perquè, segons les previsions, els alemanys haurien llançat un contraatac massiu utilitzant les divisions situades al nord d'Itàlia, mentre el general von Vietinghoff es retirava de la línia Gustav. El general Clark va haver de llançar una poderosa ofensiva en aquell moment, per tal de rescatar el VI Cos, ocupar amb fermesa els turons d'Alban i obrir el camí cap a Roma. Les disposicions d'Alexander, però, no estaven clares i Clark, sense saber què esperar a Anzio, va optar per contactar amb el general Lucas i ordenar-li "ocupar i consolidar un cap de pont" i després avançar cap als turons d'Alban; també li va enviar un avís: "No t'exposis com jo vaig fer a Salern". Va ser aquest missatge el que probablement va inspirar una prudència excessiva i un pessimisme en Lucas, que va dedicar les seves energies gairebé exclusivament a enfortir el cap de pont.
* El mal temps va crear molts problemes a les tropes que van desembarcar al cap de platja.
* El general Lucas tenia més de 50.000 homes i 5.000 vehicles a la seva disposició el 24 de gener; diversos soldats italians de l'exèrcit cobel·ligerant van ser assignats per descarregar tropes, equipament i subministraments. Roma es trobava a menys de 50 quilòmetres al nord-oest i la carretera a la capital estava pràcticament oberta, però Lucas va retardar l'arribada de la 1a Divisió Blindada fins al D+4 (26 de gener) donant al mariscal de camp Kesselring quatre dies preciosos per completar el desplegament defensiu al voltant d'Anzio. El VI Cos, doncs, va romandre pràcticament immòbil durant més de 72 hores, tot i que no tenia al davant forces enemigues apreciables; ja el dia 25 les avantguardes de vuit divisions alemanyes el van envoltar i, en una setmana, va haver d'enfrontar-se a uns 70.000 homes.
* L'avanç estava previst per establir un perímetre defensiu segur. Només el 27 de gener van arribar elements de la 3a divisió nord-americana a menys de 5 quilòmetres de Cisterna, utilitzant el canal Mussolini per cobrir el seu flanc dret al llarg dels aiguamolls pontins. Al sector esquerre, la 1a Divisió Britànica va avançar per la carretera d'Albano, passant per uns 1,5 quilòmetres el petit centre d'Aprilia, conegut per les tropes com La fàbrica. Mentrestant, les operacions d'desembarcament s'havien vist alentides pel mal temps persistent i s'havien convertit en l'objectiu tant d'artilleria de llarg abast com d'atacs violents de la Luftwaffe, que va llançar missions contra vaixells i línies de comunicació malgrat les condicions meteorològiques. El general Clark va rebre un missatge de Lucas en aquest sentit: "Les operacions de descàrrega són impossibles. Prevaldran pluja, nevisc, llamps i vent fort. El port d'Anzio és bombardejat per canons de llarg abast". Va resultar que aquest bombardeig va ser dut a terme per dos canons de ferrocarril de gran calibre K5 (E) de 28 cm, desplaçats contínuament al llarg del ferrocarril als peus dels turons d'Alban i rebatejats els dies següents amb el nom d'Anzio Express i Anzio Annie. No obstant això, el cap de pont es va eixamplar fins a fer aproximadament 11 quilòmetres de profunditat i 25 quilòmetres d'amplada. El VI Cos, però, va romandre fermament ancorat i encara no havia emprès l'esperada marxa ràpida cap a Roma; després de la visita del 25 de gener, Alexander va parlar de la situació amb Clark i li va confiar que no considerava que Lucas fos capaç de gestionar l'operació: aquest últim, de fet, no tenia la intenció de llançar grans ofensives fins que hagués arribat tota la 1a Divisió Blindada.
* La batalla pel cap de platja
* L'avanç aliat fallit
* Mapa que representa els atacs aliats del 30 de gener.
* El 30 de gener, el general Lucas es va sentir preparat per trencar l'encerclament alemany i va planejar un doble avanç. Al flanc oriental, la 3a divisió nord-americana va haver de conquerir Cisterna, tallar la carretera estatal 7 i preparar-se per moure's cap a Velletri; el 504è Regiment de Paracaigudistes i els batallons de Rangers del coronel Darby es van desplaçar en el seu suport. Al costat oest, la 1a divisió britànica, situada al voltant d'Aprilia, va tenir la missió d'apoderar-se de l'estació de ferrocarril de Campoleone, mentre que la 1a divisió blindada nord-americana operaria una gran maniobra d'arc al seu flanc esquerre, passant Campoleone per arribar als turons d'Albani des de l'oest. El general Truscott va aconseguir que els rangers endurits per la batalla fossin enviats a l'avantguarda, per tal d'infiltrar-se en les línies alemanyes i ocupar Cisterna, on s'instal·larien a les masies per atreure i mantenir ocupats els alemanys; mentrestant, la 3a Divisió hauria avançat pels costats per tancar les tropes enemigues entre dos focs, després hauria llançat dos assalts per darrere dels alemanys dirigits pel 7è Regiment d'Infanteria (des del nord-oest de Cisterna) i per la 504è Regiment de Paracaigudistes (des de l'est, passant pels aiguamolls)
* Un conductor de tancs de la 1a Divisió revisa granades de 105 mm abans de carregar-les en un M7 Priest, parcialment visible al fons.
* La nit del 30 de gener, els rangers del 1r i 3r batallons van començar a moure's, avançant amb cautela pels camps, però un cop van entrar a Cisterna van ser impactats per un intens foc d'armes automàtiques. La nit anterior, sense que els aliats se n'adonessin, les unitats de la Divisió Panzer "Hermann Göring" havien estat reforçades pel 26è Regiment Panzer, que havia arribat per marxes forçades des de l'Adriàtic: els rangers, convençuts que només havien de netejar una ciutat modestament guarnida, en canvi es van trobar amb un desplegament gran, ben armat i motivat. Els alemanys, després d'haver-los acostats, van obrir foc sobtadament i van avançar uns canons autopropulsats que, disparant a cota zero, van segar els infants americans; els rangers, desorientats, es van dispersar i van buscar refugi a les cases. Va començar una violenta lluita urbana, que aviat va evolucionar a favor dels alemanys, superiors en nombre i potència de foc. El coronel Darby, a la rereguarda, també va enviar el 2n Batalló de Rangers per, almenys, intentar cobrir la retirada dels seus homes, però cap a les 12:00 el comandament del 3r Batalló va rebre l'últim missatge de Cisterna: el sergent Robert Ehalt va informar que havia només deu homes i havent perdut el contacte amb les altres companyies del batalló. Al cap d'una estona els alemanys van vèncer l'última resistència: només sis rangers van tornar a les línies amigues, els altres, un total de 761, havien estat morts o fets presoners.
* Tot i la precària situació, la 3a Divisió es va reagrupar i va continuar lluitant amb tenacitat fins l'1 de febrer; les puntes avançades tocaven la línia de ferrocarril Cisterna-Campoleone i arribaven a menys d'un quilòmetre de Cisterna. Tanmateix, els enfrontaments havien debilitat els regiments més del que s'esperava, que havien patit més de 3.000 pèrdues i ja no van poder lluitar amb eficàcia. El general Truscott va deixar d'atacar i es va preparar per passar a la defensiva; mentrestant, el general Clark, especialment impactat per la història dels rangers, va ordenar una investigació per esbrinar les causes i les responsabilitats del desastre. Truscott va assumir tota la culpa del fracàs, però en realitat ningú esperava un enemic tan fort la vigília de l'atac: en cas contrari, els rangers no haurien estat utilitzats tan precipitadament. La batalla de Cisterna va acabar, doncs, amb una catàstrofe per als rangers nord-americans i va donar l'oportunitat als alemanys d'organitzar una desfilada de propaganda per demostrar el poder d'Alemanya: llargues columnes de presoners aliats van desfilar pel centre de Roma per impressionar i intimidar la població.
* Al costat esquerre del lloc de desembarcament, els britànics, recolzats per tancs nord-americans, van començar a avançar cap a Campoleone per la ruta Anzio-Albano, esquitxada de fortaleses; tal com estava previst, la 1a Divisió va avançar pel flanc esquerre per un terreny que segons el reconeixement aeri era apte per al pas de vehicles blindats, però les tripulacions aviat es van adonar que la zona estava travessada per desenes de petites vies fluvials, que havien fet el sòl tou i havia excavat un llit profund, tant que en alguns casos els vehicles es van trobar amb bancs esmicolats de fins a 10 metres d'alçada que oferien excel·lents posicions als alemanys. Les tropes britàniques van batejar aquestes conformacions particulars amb el nom de uadi, terme àrab que indicava les vies fluvials seques del nord d'Àfrica.
* Una bateria d' obuses autopropulsats Wespe, camuflats a la vora del cap de pont que recolzaven les tropes alemanyes.
* Partint d'Aprilia, els guàrdies irlandesos i els escocesos van avançar cap al primer objectiu, la "línia de sortida" consistent en una via de carro que divideix la línia del ferrocarril i la carretera Anzio-Albano 2,5 quilòmetres abans de l'estació de Campoleone. Darrere d'ells, la 3a Brigada de la 1a Divisió, juntament amb tancs i vehicles autopropulsats, van prendre posicions en la foscor fora d'Aprilia: la tasca d'aquesta reserva era donar suport als Guàrdies quan el contraatac alemany quasi segur es desfermaria a l'alba. Fins i tot abans d'arribar a la "línia de sortida" els Guàrdies van ser pres sota el foc de metralladores i tancs alemanys camuflats: les pèrdues entre els britànics van ser molt greus i, tot i que s'havia assolit la "línia de sortida", els Guàrdies es van veure obligats finalment a retrocedir al llarg del ferrocarril. El general Penney es va veure obligat a repetir l'atac, amb la infanteria acompanyada pel 46è Regiment de Tancs Reials i el 894è Batalló Antitanc nord-americà: al vespre les forces aliades havien penetrat més de 20 quilòmetres del mar, arribant als vessants dels turons d'Albani, però l'estació de Campoleone va romandre en mans alemanyes mentre les tropes esperaven el suport dels tancs nord-americans. Els vehicles, però, havien quedat embolcallats a l'antic terraplè del ferrocarril de Carroceto, on el terreny pantanós i el foc dels canons anticarros, instal·lats als turons de l'oest i el nord-oest, els havien frenat. La nit entre el 30 i el 31 de gener, el general Lucas va acceptar deixar passar tota la 1a Divisió Blindada per la línia d'avanç per tal de trencar-hi el front alemany més erosionat, tot i que hi havia el risc de crear un embús.
* Tancs M4 Sherman del 46è Regiment de Tancs Reials en posició de tir.
* L'endemà, la lluita per Campoleone va continuar furiosa, en un intent d'ocupar-lo i empènyer cap a l'encreuament de l'Osteriaccia, des d'on els tancs finalment podien eixamplar i penetrar als turons d'Alban. Tanmateix, la pressió aliada va ser continguda per les unitats alemanyes; aprofitant els millors coneixements del territori, van poder atrapar els soldats enemics amb foc d'enfilada, així com delmar els pelotons de blindats que van abandonar a poc a poc la carretera que conduïa a la ciutat per arribar a un turó a l'esquerra, des d'on podien enfrontar-se als tancs alemanys. Van ser sistemàticament posats fora de combat per l'artilleria i els vehicles blindats curosament camuflats. Al final de la tarda, el general Harmon va anar a la primera línia i va inspeccionar els seus vehicles blindats; quan va preguntar a un caporal sobre l'evolució de la batalla va sentir la resposta: "Doncs senyor, quan vam arribar érem cent setze i ara en tenim setze. Tenim ordres de mantenir la posició fins a la posta de sol i crec que amb una mica de sort ho aconseguirem". Clark, Lucas i Harmon van examinar la situació i es van adonar que qualsevol esperança d'un avenç del tanc havia desaparegut. La provada i provada 1a Divisió Blindada va ser retirada a la zona del bosc del Pavelló, entre Anzio i Nettuno, i el 2 de febrer es va donar l'ordre de cessar l'ofensiva i guarnició de les posicions conquerides en vigor.
* El sortint creat per l'avanç britànic (que els nord-americans van anomenar "polze" per la seva forma) no va ser evacuat malgrat la seva conformació desfavorable, donat que es prestava fàcilment a l'encerclament o l'aïllament, sinó que es va reforçar amb altres tropes per contrarestar la contraofensiva alemanya. Era evident que els objectius marcats per l'operació Shingle s'havien perdut i que la iniciativa havia passat a mans del 14è Exèrcit alemany; Churchill es va expressar en aquest sentit molt sec: "[...] Jo havia esperat que haguéssim llençat un gat salvatge a la platja, però només tenim una balena encallada".
* El contraatac alemany
* Si podem destruir-los allà, no hi haurà desembarcaments enlloc més.
* — Frase d'Adolf Hitler dirigida a Walther Hewel el gener de 1944 després del desembarcament d'Anzio)
* Mapa dels primers enfrontaments al llarg del perímetre del cap de pont: la línia blava de punts indica el límit de l'avanç aliat; la línia sòlida representa les posicions de resistència després del contraatac alemany.
* El 28 de gener, Adolf Hitler va enviar una directiva detallada al mariscal de camp Kesselring: el Führer estava aleshores molt preocupat per la situació al front oriental, on estava en marxa la dramàtica batalla de la bossa de Korsun, i temia l'obertura del segon front aliat a través de la Manica, però creia que la situació al front d'Anzio va donar finalment a Alemanya l'oportunitat d'infligir una gran i sagnant derrota als seus enemics occidentals. Hitler va confirmar, doncs, la necessitat de mantenir a tota costa les posicions de Cassino i al mateix temps va ordenar l'organització d'una gran contraofensiva contra el cap de pont per obtenir una victòria campal de gran importància, inclosa la propaganda. En les intencions del Führer, les tropes alemanyes haurien d'haver mostrat una determinació i una agressivitat extremes, infligir les màximes pèrdues als aliats i fer una demostració eloqüent de la "integritat de la força combativa de l'exèrcit alemany". En la directiva, Hitler afirmava, amb to extremadament emfàtic, que el soldat alemany havia de "estar imbuït de la voluntat fanàtica d'afirmar-se victoriós en aquesta batalla".
* Estimulats per aquesta crida, Kesselring, von Mackensen i els generals del 14è Exèrcit es van posar a treballar per eliminar el que Hitler havia anomenat "l'abscés al sud de Roma". Es va decidir que l'atac es duria a terme per la carretera Anzio-Albano, la via més ràpida cap al mar que també oferia la possibilitat de dividir el front angloamericà i embolicar la 1a Divisió britànica massa exposada. L'atac s'havia de llançar des de l'estació de Campoleone i es va posar l'èmfasi a infiltrar-se a la base del sortint aprofitant l'orientació natural dels "uadis" profunds al llarg de la Moletta, o penetrant a la mata del costat dret del "polze". En vista de l'ofensiva, les forces alemanyes, que fins aleshores havien entrat en posició de manera caòtica i mixta, es van haver de reorganitzar: el I Cos d'Exèrcit de Paracaigudistes (4. Fallschirmjäger, 65. d'Infanteria) va ser assignat a sector occidental prop d'Albano fins a la desembocadura del Moletta; els sectors central i oriental van ser posats sota el comandament del LXXVI Panzerkorps, recolzat per la 3. Panzergrenadier i la 715. Motoritzada components del kampfgruppe Gräser estacionat prop d'Albano; finalment el costat oriental va ser guarnit per la 71a d'Infanteria i la Divisió Panzer "Hermann Göring", amb la 26a Divisió Panzer en reserva.
* Els presoners britànics baixen, portant un ferit, escortats per soldats alemanys.
* Al mateix temps, el general Lucas, després d'haver comunicat el resultat negatiu del seu atac i la situació d'incertesa, havia rebut reforços. La 56a Divisió d'Infanteria (Londres) del general Gerald Templer va ser retirada del front de Cassino i enviada a Anzio, on va arribar al voltant del 8 de febrer, juntament amb la 1a Força del Servei Especial del coronel Robert T. Frederick; els paracaigudistes del 3r Batalló, 504t Regiment, inicialment en suport de la 3a Divisió, també van ser redistribuïts per apuntalar el front britànic. Tanmateix, les línies aliades estaven tripulades de manera desigual a la zona de Campoleone, malgrat la presència de la 1a Divisió Britànica, la 56a i la 45a divisions americanes. La 3a Divisió i la 1a Força del Servei Especial vigilaven el sector de Cisterna.
* A les 23 h del 3 de febrer els alemanys del grup Gräser van iniciar l'assalt i en poques hores van desbordar els guàrdies irlandesos i escocesos de l'ala esquerra del desplegament britànic; a la dreta els Gordon Highlanders i els Sherwood Foresters es van veure obligats a retirar-se de les seves posicions. Els alemanys, aplicant tàctiques d'infiltració eficients, van poder, però, aïllar i atacar les unitats més avançades i aviat el general Penney va tenir un terç de la divisió envoltada; ell, per tant, va ordenar a la 168a Brigada del brigadier Kenneth Davidson, que acabava d'desembarcar, avançar cap a Carroceto i llançar un contraatac per alliberar les forces aïllades. Era fonamental rescatar aquelles unitats abans de la nit: de fet, el mal temps persistent impedia qualsevol acció de les nombroses forces aèries i només el foc precís de l'artilleria, enclavada en el cap d'desembarcament, estava frenant els atacs ofensius alemanys i permetent un poc espai de respiració per als britànics, però després de fosc no hauria servit de res. A les 16.00 hores, doncs, la 168a Brigada, flanquejada pel 46è Regiment Reial de Tancs, va llançar un atac decisiu al flanc alemany i va obrir una escletxa que permetia la retirada de les forces encerclades, cobertes per un bombardeig d'artilleria. A mitjanit les darreres unitats estaven assegurades, però les pèrdues havien estat considerables i les tropes alemanyes no mostraven cap signe de disminuir la pressió sobre el sortint.
* Tanquistes alemanys d'un Sturmpanzer IV dirigint-se al front.
* L'ofensiva es va reprendre el vespre del 7 de febrer i a mitjanit els alemanys havien aclaparat la 24a Brigada britànica, després van intentar repetir l'acció del 3 de febrer encerclant les tropes enemigues al voltant de Carroceto, on s'havien retirat. L'endemà van aconseguir ocupar el vessant del Buonriposo, a l'oest de la carretera principal, arribant a menys de 100 metres de les posicions britàniques; mentrestant quatre regiments d'infanteria, amb l'ajuda d'alguns Panzer V Panthers, van arribar a les altures de Carroceto i van capturar 800 homes. Aprilia també va caure en mans alemanyes i, tot i que la maniobra de flanqueig no va tenir èxit, ara el sortint estava perdut i el lloc de desembarcament corria el perill de ser tallat en dos. El 10 de febrer, el general Penney va advertir a Lucas que la situació ja no era sostenible, la seva divisió estava reduïda a la meitat de les seves forces i alguns regiments havien estat pràcticament aniquilats; llavors Lucas va enviar els regiments 179 i 180 de la 45 divisió d'infanteria, situats en reserva, però la seva intervenció va ser tardana. A la matinada de l'11 de febrer, el contraatac angloamericà per recuperar Aprilia es va veure frustrat per la mala coordinació entre fusellers i tancs; només es va conquerir un petit racó dels afores de la ciutat i el matí del dia 12 els granaders alemanys, recolzats per panzers, van expulsar els aliats de la ciutat. El general von Mackensen, que havia establert el seu quarter general en una masia a l'extrem occidental dels turons d'Alban, va concentrar les seves tropes a Carroceto i Aprilia: des d'aquí avançarien 5 quilòmetres fins al bosc del Pavelló, enclavant-se entre les divisions enemigues i tallant el cap de pont en dues seccions. Aquest pla, però, havia estat estudiat i imposat per Hitler i ni von Mackensen ni Kesselring n'estaven satisfets; els dos oficials, però, van treballar amb molta energia per assegurar-se que l'operació Fischfang tingués èxit.
* L'operació Fischfang
* Soldats alemanys a bord d'un Panzer IV arriben al cap de pont.
* A les 06:30 del dimecres 16 de febrer, l'artilleria alemanya va bombardejar les línies britàniques al llarg de la carretera Anzio-Albano durant 30 minuts, després dels quals la infanteria va llançar un atac contra les unitats més avançades de la línia. L'avantguarda alemanya, formada pel regiment d'infanteria d'elit Lehr, concentrada en un front de 10 quilòmetres, va atacar la 45a divisió americana i la 56a divisió britànica; els batallons de fusellers dels 157 i 179 regiments nord-americans -atrinxerats respectivament al costat dret i esquerre d'Aprilia- van perdre terreny, i només gràcies a la resistència de les reserves el front no va cedir en aquell punt. Les avantguardes britàniques del 197è regiment també van ser derrotades al principi, però malgrat els ferotges combats al final del dia, els alemanys només havien conquerit petites porcions de terra a costa de grans pèrdues; el regiment Lehr, del qual Hitler esperava l'avenç decisiu, va ser delmat. Kesselring va instar von Mackensen a utilitzar les reserves i enviar la 26a Divisió Panzer endavant amb el suport de la 29a Divisió Panzergrenadier, però el comandant del 14è Exèrcit va esperar fins l'endemà al matí i, després d'una incursió de la Luftwaffe, va enviar seixanta panzers a l'atac i tres d'infanteria. divisions contra els regiments nord-americans 157 i 179.
* Al migdia del 16 de febrer, gràcies als nous bombardeigs de la Luftwaffe, almenys catorze batallons alemanys havien penetrat una falca de gairebé 3 quilòmetres al centre de la 45a Divisió, posant en greus dificultats els defensors que en alguns llocs es van retirar precipitadament i caòticament. Per evitar el perill immediat, els aliats van abocar el foc de 400 canons, morters, vint-i-cinc tancs i quatre bateries antiaèries de 90 mm sobre les posicions enemigues, que per a l'ocasió es van utilitzar a cota zero. Des del mar també van intervenir destructors i dos creuers que s'acostaven molt a la costa, i finalment 800 avions van caure del cel i van llançar unes 1.000 tones de bombes sobre les tropes i posicions d'artilleria alemanyes al llarg del dia. Per tant, l'impuls de l'enemic es va frenar i el general Lucas va intentar arreglar el seu front enfonsat en les següents hores de pausa. A primera hora del 17 de febrer, la 45a Divisió va emprendre un contraatac feble, fàcilment repel·lit pels alemanys que, poc abans de l'alba, van tornar a llançar l'ofensiva, assistits per nous batallons de Panzergrenadier veterans de la campanya de Sicília, de la batalla de Salern i de la dura lluita a la línia Gustav. Els panzers van avançar, superant la feble resistència enemiga; al migdia el 179è regiment americà va ser destruït i els supervivents es van retirar en gran desordre fins a l'última línia de defensa davant el bosc de Padiglione, un pas superior que tallava perpendicularment a la carretera Albano-Anzio. A les 14:00, el coronel Darby, comandant dels rangers, va substituir l'oficial al capdavant del 179è Regiment, per ordre de Lucas, de reorganitzar-lo; en els minuts següents, l'artilleria angloamericana va dur a terme nombrosos trets al front de batalla, alleujant la pressió alemanya.
* El suport de l'artilleria divisional aliada va ser crucial per repel·lir els atacs alemanys al febrer. Aquí una peça de 155 mm estatunidenca en acció a la zona de Nettuno.
* La batalla, però, aviat va evolucionar d'una manera confusa; l'artilleria contrària va apuntar a la zona de batalla i una granada va esclatar molt a prop del camper del general Penney, que va resultar ferit per algunes estelles: va ser substituït pel general Templer, que va conservar el comandament de la 56a Divisió. Mentrestant, durant la crisi, el general Clark havia decidit nomenar el general Truscott com a comandant adjunt del VI Cos i substituir-lo, al capdavant de la 3a Divisió, pel general de brigada John O'Daniel. El 18 de febrer les condicions meteorològiques van empitjorar i els esquadrons aliats van romandre gairebé tots a terra, però poc abans del migdia un avió de reconeixement aïllat va començar a transmetre informació sobre els moviments alemanys; una columna de 2.500 homes, que marxava des de Carroceto cap al sud, va ser atacada i destruïda pel foc concentrat de 224 canons, que va continuar en les hores següents per martellejar sistemàticament les posicions i concentracions alemanyes que l'avió va informar gradualment. A la tarda, el general von Mackensen, donats els escassos resultats, va traslladar part de les seves tropes i va llançar un atac des de l'est, però va ser repel·lit pel 180è regiment d'infanteria nord-americà. Els batallons alemanys van patir grans pèrdues i van trencar el contacte a les 21.30 h. Per tant, la iniciativa va passar a mans dels aliats i el dia 19 es van posar en marxa dos regiments d'infanteria blindada nord-americans amb més de vint M4 Sherman, que van avançar uns 1,5 quilòmetres i van capturar 200 soldats alemanys, alleujant la pressió sobre l'esgotada 45a Divisió després de quatre dies de lluita. Les divisions alemanyes van lluitar durant dos dies més i van aconseguir mantenir les posicions a les quals havien assolit, però ja no van poder reprendre l'ofensiva; el mariscal de camp Kesselring va suggerir a Berlín que suspengués les operacions, obtenint el consentiment de Hitler. L'operació Fischfang havia fracassat i va costar al 14è Exèrcit més de 4.500 baixes i la destrucció d'un gran nombre de vehicles. Algunes unitats, ja amb rangs incomplets, van ser especialment provades pels combats i, per exemple, el 23 de febrer la 65a divisió d'infanteria només tenia 673 homes. El VI Cos també va patir grans pèrdues, superant els 5.000 homes. El cost de les batalles al voltant d'Anzio un mes després del desembarcament va costar als alemanys i angloamericans un total de 40.000 morts, ferits, desapareguts i presoners, fet que va imposar un estancament operatiu a ambdós bàndols.
* L'estancament i la fase d'enfortiment
* Els aliats van utilitzar posicions falses per enganyar el foc alemany durant les fases d'estancament operacional.
* El mariscal de camp Kesselring i el general von Mackensen eren ara conscients que la gran victòria decisiva que Hitler exigia era impossible a causa de la superioritat aliada i l'esgotament de les tropes; durant una visita d'inspecció al front el mariscal de camp es va adonar del cansament dels soldats i de la seva incapacitat per llançar noves ofensives. A principis de març, el general Siegfried Westphal, cap d'estat major, va ser enviat al quarter general de Hitler per explicar la situació al Führer: l'oficial va parlar amb franquesa del gran desgast de les unitats i Hitler, després de la irritació inicial, va estar d'acord amb ell i va manifestar la seva preocupació pel cansament d'Alemanya i la Wehrmacht i per la manca d'èxit a Itàlia, que havia considerat l'únic front de guerra on els alemanys tenien possibilitats d'obtenir una victòria.
* Malgrat l'estancament dels plans operatius, els alemanys no van aturar la seva tasca de venjança i terror contra la població italiana de la zona: el 18 de febrer, després que dos alemanys fossin ferits pel foc d'un habitant de Cisterna, que va matar un d'ells després de estaven intentant violar la seva dona, alguns soldats de les SS van utilitzar l'episodi com a pretext per massacrar 16 habitants de la població, mentre que el 25 de febrer sis habitants d'Ara Sodano van ser detinguts i executats sense motiu a Vallicella.
* Un operador de ràdio alemany proporciona coordenades per a l'artilleria.
* El 22 de febrer, mentrestant, el general Clark va anar a Anzio amb els seus col·laboradors, es va reunir amb el general Lucas i li va informar que l'endemà seria rellevat del comandament del VI Cos per ocupar el lloc de comandant adjunt del 5è Exèrcit: el cap del pont d'Anzio va quedar sota la responsabilitat del general Truscott. L'acomiadament de Lucas va ser el resultat de la pressió del mariscal Alexander i el primer ministre Churchill, que van quedar desfavorablement impressionats per les seves accions durant i després del desembarcament. Lucas va romandre en servei a Itàlia durant un temps curt: al març va ser repatriat i posat al comandament d'una unitat d'entrenament. Truscott, tan bon punt va assumir el comandament, va estar ocupat repel·lint els continus però febles atacs alemanys, que van continuar fins al 2 de març; aquell dia, a primera hora del matí, la 3a Divisió americana va dur a terme un contraatac que, tanmateix, va ser aturat prop de Ponte Rotto, una ubicació just al sud-est de Cisterna, i que va comportar la reconquesta d'algunes posicions.A mesura que les condicions meteorològiques van millorar, 241 bombarders B-24 Liberator, 100 B-17 Flying Fortress de quatre motors, 113 caces P-38 Lightning i 63 caces-bombarders P-47 Thunderbolt van ser transportats i van bombardejar amb extrema duresa Cisterna, Velletri, Carroceto i totes les posicions alemanyes a la regió. Els avions van bombardejar posicions enemigues fins a última hora del matí, deixant les forces alemanyes debilitats i incapaces d'atacar; així va començar el període d'estasi operativa que continuaria les setmanes següents.
* La batalla de febrer havia donat a Anzio una reputació de perill que no l'abandonà fins i tot quan es va aturar la lluita major. El cap de desembarcament era de caràcter peculiar, ja que no disposava d'una zona posterior segura per al descans i substitució de les tropes de primera línia; els mateixos hospitals, dipòsits i refugis estaven constantment sota l'amenaça del foc alemany i de les incursions més ocasionals però encara preocupants de la Luftwaffe. El cap de platja era sorprenentment petit per lluitar contra una guerra moderna i es va anar fent més estret a mesura que passaven les setmanes: no s'estenia més d'11 quilòmetres terra endins, al llarg de la carretera d'Albano, i uns 15 quilòmetres de diàmetre. En realitat, la distància mitjana del perímetre des de la costa no superava els 6/7 quilòmetres, mesura insignificant tenint en compte l'abast de l'artilleria.
* Una patrulla de la 1a Força del Servei Especial es prepara per a una patrulla al sector de Nettuno, abril de 1944.
* Si el front es va mantenir estàtic fins a finals d'abril, a l'interior es va produir una intensa activitat, sobretot de nit. El general Truscott, després de les operacions de març, va evacuar els 22.000 civils i immediatament va començar un intens arranjament de la línia del front, acompanyat d'una reorganització administrativa de les tropes, agrupant aquelles unitats anglo-americanes sota els seus respectius comandants de divisions que havien quedat inextricablement barrejades durant la batalla. També va procedir a incorporar forces noves: al març la 5a divisió d'infanteria britànica sota el comandament del general Philip Gregson-Ellis es va fer càrrec de l'esgotada 56a Divisió al llarg de la Moletta. La 1a Divisió Britànica, també molt assajada, es va mantenir en defensa dels "uadis" i del terreny pla al voltant del "volant"; va poder beneficiar-se de diversos canvis i mai va perdre el contacte amb les tropes alemanyes properes. La 45a Divisió d'Infanteria dels Estats Units del general Eagles va completar el front al voltant del "pas superior" i es va ubicar davant del bosc de Padiglione. La secció oriental del cap de pont, formant una gran corba a l'est del matoll que envoltava el canal de Mussolini, va ser confiada a diverses unitats, inclosa la 1a Força del Servei Especial. Finalment, el regiment de paracaigudes i els batallons de rangers van abandonar Anzio, substituïts per la 34a divisió d'infanteria nord-americana, i tant la 3a Divisió d'Infanteria com la 1a Divisió Blindada van abandonar la línia per formar la reserva.
* Després de tres mesos de durs combats i tants intents de trencar el Gustav, els aliats havien pagat un alt preu en vides humanes i les batalles poc concloents al front italià havien aguantat un cert nombre de LST al Mediterrani més temps del necessari, provocant retards en l'execució de l'operació Overlord i l'ajornament de l'operació Anvil. A més, totes les valuoses reserves d'infanteria destinades a Europa s'havien malgastat per a la creació de tres minsos caps de pont: un a Anzio, un a través del riu Garigliano i un altre a través del riu Rapido. Els comandants suprems angloamericans, entre els quals el general George Marshall (cap d'estat major de l'exèrcit nord-americà ), van coincidir que calia conquerir Roma per reequilibrar d'alguna manera el gran tribut de sang pagat i, per tant, posar la campanya en el antecedents d'Itàlia. L'hivern va permetre als Aliats reforçar-se amb noves unitats, omplir de noves forces les divisions més afectades pels llargs mesos de campanya i enviar milers de tones de subministraments i armes tant als fronts de Cassino com d'Anzio.
* El projecte ofensiu: Operació Buffalo
* Mapa de l'operació Diadema.
* El major general John Harding, cap d'estat major d'Alexander, va batejar un pla director per a una ofensiva combinada de Cassino i Anzio al maig com a Operació Diadema: l'objectiu principal no era la conquesta de Roma, sinó la destrucció del 10è Exèrcit alemany. Harding preveia el trasllat, realitzat en el màxim secret, del 8è Exèrcit britànic des del front de l'Adriàtic al de Cassino, concentrant dos exèrcits complets en un curt tram de 32 quilòmetres. Així, el mariscal Alexander podria haver tingut 21 divisions a la seva disposició, excloent les del VI Cos d'exèrcit atrinxerades a Anzio. El 8è Exèrcit, passat al general Oliver Leese, havia de llançar l'atac principal a la vall de Liri, mentre que el 5è Exèrcit del general Clark (incloent-hi el Cos expedicionari francès a Itàlia del general Alphonse Juin) tenia la tasca de dur a terme un atac subsidiari a través de les muntanyes d'Aurunci, a l'oest del riu. El VI Cos, reforçat per altres tropes de reserva, llançaria, doncs, la seva ofensiva tan bon punt rebé l'ordre directa d'Alexander (segons els càlculs de l'estat major aproximadament quatre dies després de l'atac a la Línia Gustav): era responsable de avançar i assegurar els turons d'Alban, bloquejant les vies d'escapament del 10è Exèrcit.
* El general Clark, però, no va interpretar de la mateixa manera la batalla i els seus objectius: quasi obsessionat amb la conquesta de Roma, estava convençut que l'avenç decisiu corresponia a les seves tropes, i es va veure consumit per la preocupant certesa que tant Alexander com Leese van acordar privar al 5è Exèrcit de la glòria d'ocupar la capital italiana a favor del 8è Exèrcit. Durant la fase de planificació, Clark va creure que la seva paranoia es va confirmar quan se li va informar que el general Alexander havia demanat que el general Truscott elaborés quatre plans ofensius diferents per al VI Cos i que, el 5 de maig, havia donat la seva autorització per a un d'aquests estudis, amb el nom en codi Operació Buffalo. Clark va contactar immediatament amb Alexander i en to dur va explicar la seva irritació pel que considerava una interferència en la cadena de comandament dels Estats Units: el general britànic, probablement per evitar crear més tensions, va assegurar a Clark que el VI Cos d'Exèrcit gaudiria d'una completa autonomia de maniobra. aleshores li va proposar canviar els plans de "Buffalo" quan ho cregués més oportú.
* Soldats britànics examinen un Sturmgeschütz III deixat fora de combat durant l'assalt al Gustav, el 18 de maig; al morrió es poden veure clarament els forats d'entrada de dues granades perforants.
* L'operació Buffalo va incloure la conquesta de Cisterna i l'avenç de la línia alemanya, centrada en aquest sector i en el terraplè del ferrocarril que anava més al nord-oest; un avanç entre els turons d'Alban i els turons de Lepini havia de seguir. En la fase inicial, la 1a Divisió Blindada hauria obviat Cisterna per l'oest, la 3a Divisió d'Infanteria hauria assaltat la ciutat i la 1a Força de Servei Especial hauria avançat pel costat est, per tallar la carretera núm .6. Finalment, la 45a Divisió d'Infanteria avançaria cap a Carano i els britànics realitzarien una sèrie de petites sortides per frenar els alemanys al perímetre occidental del lloc d'desembarcament. El pla no va estar exempt de dificultats notables: els alemanys tenien cinc divisions i mitja a Anzio i, a més, el general von Mackensen tenia la 26a Divisió Panzer i la 29a Divisió Panzer Grenadier, que el mariscal de camp Kesselring havia retirat a la reserva i transferida al sud de Roma; aquestes unitats podien ser utilitzades fàcilment contra el VI Cos, però els Aliats podien comptar amb una superioritat aèria aclaparadora i amb el vast parc d'artilleria a la platja
* Els homes del 7è Regiment de Cheshire de la 5a Divisió capturen una trinxera alemanya el 22 de maig.
* A principis de maig es van iniciar febrils preparatius per a l'operació conjunta i, a la zona de desembarcament, es van emmagatzemar més d'1.000.000 de tones de subministraments, imprescindibles per suportar l'avanç del 5è Exèrcit; a petició del general Truscott, la 36a divisió d'infanteria del general Fred Walker també es va desplaçar allà, i la divisió blindada del general Harmon va tornar a estar al màxim amb 232 nous Sherman. Les unitats d'enginyers van consolidar les vies d'avanç, van cobrir el terreny pantanós de les maresmes pontines, de cara a incorporar-se al 5è Exèrcit per la costa, i van construir un campament de presoners prop de la Conca. L'operació Diadema va començar a les 23.00 de l'11 de maig, la qual cosa va sorprendre els alemanys: els seus serveis d'intel·ligència, de fet, havien estat intel·ligentment enganyats i van fer creure que els preparatius aliats tenien com a objectiu emprendre un nou desembarcament prop de Civitavecchia, previst per al 24 de maig. Després d'una setmana de combats furiosos al voltant de Cassino, els alemanys es van posar en una situació difícil per les tropes marroquines del general Juin i es van veure obligats a retrocedir cap a la propera línia Hitler (aviat rebatejada línia Senger, per evitar repercussions propagandístiques en cas de caiguda) preparada els mesos anteriors a la vall de Liri: aquesta cadena fortificada també fou penetrada posteriorment, prop d'Aquino. El mariscal Alexander, per tant, va ordenar al VI Cos que es preparés per avançar el 21 de maig, però va tornar a trobar l'oposició del general Clark, que li va dir: "Crec que caldrà retardar almenys vint-i-quatre hores i possiblement quaranta-vuit l'atac des d'Anzio hores perquè hem de tenir un fort suport aeri i les previsions meteorològiques no són bones de moment. Estic donant ordres al II Cos de trencar la línia Hitler al nord de Fondi; quan ho hagi aconseguit, tiraré endavant amb totes les meves forces per unir-me a la força de desembarcament" El 22 Clark es va traslladar definitivament al comandament d'Anzio i, l'endemà, coincidint amb l'avenç de la 88a divisió d'infanteria al sector de Fondi cap a Terracina, va ordenar l'atac en obediència al pla "Buffalo": poc abans del 06: 00 l'artilleria del lloc de desembarcament va obrir un fort foc de cobertura i la infanteria es preparava per a l'assalt, mentre els bombarders colpejaven les posicions alemanyes.
* L'avanç final i la retirada alemanya
* Les direccions avançades del VI Cos durant la sortida al maig i juny.
* Tan bon punt les divisions van avançar va quedar clar que s'havia aconseguit una sorpresa tàctico-estratègica, la defensa alemanya va ser tanmateix ferotge i va fer ús de posicions ben preparades. Al cap i a la fi, la 1a Divisió Blindada, que apuntava a l'oest de Cisterna, havia passat menys de 500 metres més enllà del terraplè del ferrocarril; només l'ús d'alguns tancs Mk IV Churchill (anomenats Snakes i modificats de manera que s'obrissin buits al llarg dels camps de mines) va permetre que alguns grups de combat sortissin més enllà del terraplè i marxés cap als vessants del Lepini. Mentrestant, la 1a Força del Servei Especial del coronel Frederick havia obviat Cisterna per l'est i bloquejat la carretera estatal n.7 i, al mateix temps, la 3a Divisió lluitava als afores de la ciutat. Al final del dia, el general Truscott va examinar la situació i va poder dir-se satisfet: els objectius previstos s'havien complert i les unitats estaven en bones condicions per renovar l'atac l'endemà, mentre que hi havia casos aïllats de retirada entre les formacions alemanyes S'havien informat de 1.500 presoners capturats, concentrats en els camps de recollida instal·lats a Anzio i Nettuno
* L'endemà al matí la 45a divisió estatunidenca va repel·lir una sèrie de contraatacs i el 7è Regiment d'Infanteria de la 3a Divisió va aconseguir penetrar a la ciutat de Cisterna, eliminant els últims defensors; els altres dos regiments, recolzats per l'artilleria divisional, van avançar més enllà de la població per la carretera que conduïa a la població de Cori. Fins i tot la 1a Divisió Blindada, després de les dificultats inicials, havia aixafat l'oposició enemiga i avançava cap a Velletri: Truscott va poder anunciar al general Clark que, finalment, la principal línia de resistència alemanya s'havia trencat. Les defenses alemanyes van començar a enfonsar-se en ambdós fronts i Clark va parlar amb Truscott sobre la possibilitat de portar les divisions 45, 34 i 36 per a una ràpida empenta a Velletri (a la vora dels turons d'Alban), concomitant amb una empenta de la resta. de les seves tropes, pel coll del mateix nom, a la línia Cori-Valmontone. El comandant del Cinquè Exèrcit estava convençut que podia complir ambdós objectius i confiava que el tinent general Geoffrey Keyes, comandant del II Cos, arribaria aviat al cap de pont amb la 88a divisió, liderant l'avanç. El contacte es va produir abans del previst, a última hora del matí del 25 de maig, i Clark va haver de decidir com actuar en la continuació de les operacions tenint en compte tres factors: prendre Roma abans de l'inici d'Overlord, evitar lluitar a l'interior de la capital, intentar destruir l'exèrcit alemany.
* Tan bon punt va tenir lloc la reunió, el general Frido von Senger und Etterlin, comandant del XIV. Cos Panzer desplegat a la línia Gustav, va proposar a l' estat major del 10è Exèrcit que s'ocupés immediatament de les seves divisions mòbils a la zona del flanc profund dret, prop de Valmontone. Aquí, de fet, es plantejava el perill més greu per a totes les forces alemanyes que es trobaven al sud de la línia Valmontone-Sora: si els angloamericans haguessin aconseguit prendre possessió de Valmontone, la seva retirada hauria estat problemàtica. L'amenaça era encara més greu, va explicar el general, donada la impracticabilitat de les carreteres de muntanya a l'est de la carretera estatal 6 de Casilina a causa de la total supremacia aèria aliada. A més, la carretera que conduïa de Tívoli a Subiaco i Alatri va ser fàcilment bloquejada per unitats motoritzades enemigues. Però la solució operativa de von Senger era en part irrealitzable perquè la situació del 14è Exèrcit era pitjor del que s'esperava: el 26 de maig, dia en què planejava llançar les seves forces a la posició de Valmontone, la batalla pel cap de pont estava ara perduda. De fet, el VI Cos i la resta del 5è Exèrcit van registrar una notable sèrie d'èxits al sector d'Anzio que van portar a l'avenç del cap de pont.
* De fet, el general Truscott havia rebut una notícia excel·lent i havia lluitat una bona batalla; la carretera que portava al coll de Velletri s'anava obrint ràpidament. Les forces blindades del general Harmon havien estat bloquejades a les portes de la ciutat però nuclis d'infanteria mecanitzada avançaven en direcció al poble de Giulianello, situat al punt més baix del coll. Mentrestant, el coronel Frederick havia comandat la 1a Força del Servei Especial als flancs dels turons de Lepini, més enllà de Cori, i la 3a divisió nord-americana s'havia traslladat a prop del coll de Velletri: aquesta ciutat va ser immediatament guarnida per la divisió "Hermann Göring" del general von Mackensen, que d'aquesta manera va intentar una defensa extrema de la vital carretera estatal n.6, passant per Valmontone i una via de retirada obligatòria per als exèrcits 10 i 14. També es van organitzar ràpidament posicions defensives i talls de carreteres al petit poble d'Artena, darrer baluard abans de la carretera. Truscott estava tanmateix convençut, amb l'ús massiu de les seves forces, que podria ocupar Velletri i Artena a temps i tallar així la carretera estatal n.6; el 26 de maig, però, el responsable d'operacions del 5è Exèrcit (general de brigada Donald Brann) li va ordenar que abandonés la 3a Divisió i la 1a SSF per bloquejar la carretera n.6 i organitzar-se el més aviat possible per a un assalt en vigor cap a el nord oest, als vessants occidentals dels turons d'Alban, on els alemanys tenien forts sistemes defensius units sota el nom de la línia Cèsar. El general es va mostrar profundament impactat per les directrius que va rebre: "No és el moment adequat", va protestar "No tenim coneixement de cap retirada de tropes de la part occidental del cap de pont ni de cap moviment cap a Valmontone. [...] El meu acord amb Clark es basava en aquests punts. Aquest no és el moment adequat per moure l'atac. En lloc d'això, hauríem d'abocar el màxim esforç a Valmontone per assegurar la destrucció total de l'exèrcit alemany en retirada" i va informar a Brann que no obeiria l'ordre fins que no hagués parlat amb Clark en persona; no es va poder contactar amb ell per telèfon i Truscott es va veure obligat a complir les ordres. Per tant, va fer que el VI Cos realitzés una conversió al nord-oest i va començar a planificar l'assalt a les vinyes escarpades, arbredes i ciutats fortificades dels turons d'Alban. El 27 de maig la "Hermann Göring", després d'una marxa forçada, va ocupar Velletri i va mantenir oberta la via d'escapada del 10è Exèrcit.
* Els alemanys en retirada van dur a terme un treball metòdic de destrucció de les vies de comunicació: els ferrocarrils eren un objectiu privilegiat. A l' estació d'Itri un vagó grapa talla les travesses.
* Per tant, les ordres precises del mariscal Alexander no es van complir i va rebre notícies d'elles només vint-i-quatre hores després d'haver estat ignorades i quinze minuts després de l'inici de l'assalt als turons. Informat de l'acte pel cap d'estat major de Clark, el major general Alfred Gruenther, Alexander va acceptar la decisió amb l'esperança que: "[...] el comandant de l'exèrcit continuarà avançant cap a Valmontone [...] Sé que s'adona de la importància de la conquesta de les altures". El 5è Exèrcit havia aconseguit èxits sorprenents al sud i, per tant, Alexander, segons l'historiador Fehrenbach, no tenia cap motiu real per oposar-se a la decisió de Clark d'actuar a la seva zona, per la qual cosa va acceptar sense oposar-se. Però la 3a d'infanteria, cansada i afeblida per les grans pèrdues patides a Cisterna, no va poder interrompre la carretera estatal n.6 i es va posicionar defensivament davant la decidida "Hermann Göring", mentre les restes del 10è Exèrcit es van retirar. a través de Valmontone. A principis de juny els regiments de la 36a divisió del general Walker es van preparar per atacar la forta posició del mont Artemisio, als turons d'Alban, les posicions i casamates del qual havien demostrat ser obstacles traïdors; una patrulla va descobrir fortuïtament un punt feble, des del qual hauria estat possible filtrar més enllà de les fortificacions enemigues, passar pel sector d'Artemisio i sortir per darrere de Velletri, saltant així la línia del Cèsar. L'operació, tot i que arriscada, va tenir èxit i el 2 de juny els regiments d'infanteria 142 i 143 van prendre els alemanys per sorpresa. La batalla va ser molt sagnant, però a la tarda la 36a Divisió ja havia trencat el front i el camí cap a Roma estava desbrossat.
* Mentrestant, el 8è Exèrcit, la ruta principal del qual -és a dir, la carretera estatal núm. 6- estava ara ocupada pels nord-americans, es movia lentament a la vall de Liri i va entrar a Frosinone el 31; ara hi havia una congestió considerable d'homes i vehicles al llarg de l'autopista, però els nord-americans anaven per davant dels britànics en el camí de Roma. El 3 de juny, Hitler va autoritzar el mariscal de camp Kesselring a abandonar la capital, tot i que ja s'havia iniciat una separació general: mentre la rereguarda de la 4a Divisió Fallschirmjäger retardava l'avanç aliat, les últimes unitats del provat 10è Exèrcit van passar la capital cap al nord. mentre que el 14è Exèrcit la va creuar sense que la població interferís seriosament en el moviment. Aleshores va començar una mena de competició entre el II Cos d'exèrcit del general Keyes i el VI Cos del general Truscott per aconseguir l'entrada a la ciutat, però va ser la 1a Força de Serveis Especials del coronel Frederick, muntada a bord dels tancs de la 1a divisió blindada, per arribar primer a les portes del centre de Roma el matí del 4 de juny
* Els aliats entren a Roma
* Article principal: Alliberament de Roma
* El general Clark va precedir l'inici de l'operació Overlord només un dia, tot i que després es va traslladar al 6 de juny a causa del mal temps que va fer estrall al Canal de la Mànega: un cop alliberada la capital, la campanya italiana va passar a un segon pla en l'estratègia global. aliat. Tanmateix, Clark, dominat per la sospita i l'obsessió per conquerir Roma, havia actuat d'una manera ineficaç, perquè si hagués mantingut la pressió sobre Valmontone després del 26 de maig no només hauria assolit el seu objectiu molt més ràpidament, sinó que també hauria va destruir una gran part del 10è Exèrcit. De fet, malgrat la derrota, havia mantingut la seva cohesió i no havia caigut presa de la desorganització com havia esperat el mariscal Alexander; en efecte, va dur a terme una retirada hàbil i, després d'haver rebut alguns reforços, va poder frenar considerablement les divisions angloamericanes primer a la línia de l'Arno i després, als mesos d'hivern, entre els contraforts dels Apenins on es desplegava la Línia gòtica.
* Una columna de destructors de tancs M10 Wolverine nord-americà travessa la multitud prop del Coliseu.
* L'intent aliat de tallar la retirada del 10è Exèrcit i especialment del XIV Cos Panzer havia fracassat, però segons el general von Senger això no significava que el pla d'Alexander, que preveia un atac contra Valmontone, hagués tingut èxit. Aquest últim, a l'hora de planificar l'ofensiva de maig, òbviament s'havia preguntat si i quan seria útil dur a terme la conversió per separar el 10è Exèrcit molt endarrerit del 14è Exèrcit i, per tant, interrompre les seves rutes de retirada, alhora que emprenia la persecució del 14è Exèrcit. Per frustrar aquesta amenaça, el XIV Cos Panzer va tenir, l'1 de juny, l'ordre de desenganxar i guarnir Tívoli en primer lloc per protegir el flanc dret de l'exèrcit i, posteriorment, dirigir-se cap al Tíber per vigilar els passos nord fins a Orvieto per evitar que els aliats travessin el riu Va començar així una mena de competició entre el 5è Exèrcit de Clark i el XIV Cos Panzer compromès a protegir el flanc del seu exèrcit, al llarg del sector tirrè. Amb motiu de l'avenç del 5è Exèrcit en direcció a Roma, el general Clark havia anunciat precipitadament que "un dels dos exèrcits de Kesselring ja no lluitava". Però la declaració va resultar extremadament inexacte, ja que els nord-americans mai van aconseguir avançar als alemanys durant la persecució; tanmateix, una publicació del Departament de Guerra dels Estats Units, escrita durant la guerra, era molt més correcta : "Els exèrcits 10 i 14 del mariscal Kesselring, la destrucció dels quals havia estat l'objectiu de la batalla a Itàlia, no van ser aniquilats, però es van retirar precipitadament després de patir grans pèrdues".
* Anàlisi i conseqüències
* Kesselring, assegut, en conversa amb el generalleutnant Richard Heidrich, comandant de la 1. Fallschirmjäger-Division.
* L'operació Shingle, amb la qual els aliats haurien "plantat una daga al flanc dret de Kesselring", va representar l'únic intent d'desembarcar darrere del front alemany a Itàlia i des del principi no es va dur a terme com s'esperava dels comandaments angloamericans i del primer ministre Churchill. L'atac ni tan sols es va beneficiar d'un efecte sorpresa estratègic ja que la Luftwaffe, malgrat les innegables dificultats amb què es trobava, va aconseguir fer algunes fotografies aèries del port de Nàpols a principis de gener, on es van identificar moviments que suggerien un atac amfibi imminent. El mariscal de camp Kesselring, per tant, va actualitzar la planificació prevista en cas d'desembarcament i va demanar reforços des del vessant adriàtic; tanmateix, el primer atac dels aliats al sector de Cassino que va començar el dia 18 amb una ofensiva general al llarg de tota la línia de Garigliano, va fer que Kesselring atorgués aquestes reserves al preocupat general von Vietinghoff, permetent que el VI Cos d'Exèrcit desembarqués sense oposició i s'establís sense cap problema un cap de pont. El general Kurt Jahn, entrevistat després de la guerra per l'historiador britànic Basil Liddell Hart, va dir al respecte: "En el moment del desembarcament només hi havia dos batallons alemanys a la zona. Les tropes aliades podrien haver arribat fàcilment als turons d'Albani". A més, hauria estat impossible portar prou tropes per desafiar els angloamericans pels turons, una ruta de trànsit de reforços i subministraments per a les divisions desplegades a la línia Gustav: tanmateix, el VI Cos es va mantenir immòbil. La manca d'agressivitat aliada va permetre al comandament alemany activar i executar a temps el pla de contenció previst, tant que el vespre del 25 de gener Kesselring i el seu estat major es van adonar que "l'agut perill d'un avenç en direcció a Roma o Valmontone ha desaparegut". Els aliats van passar tard a l'ofensiva i els alemanys no van tenir problemes per repel·lir-los, tot i que el VI Cos disposava de gairebé cinc divisions amb tot el seu material a Anzio i Nettuno. Kesselring havia aconseguit transferir forces gairebé iguals al sector, inclosa una divisió del nord d'Itàlia i una de França; el general von Mackensen va ser designat per dirigir aquestes forces unides al comandament del 14è Exèrcit, que des de principis de febrer va contraatacar en diverses ocasions, posant en greus dificultats les forces aliades.
* esquerra L'estat major del 5è Exèrcit: des de l'esquerra Alfred Gruenther, Donald Brann, Mark Wayne Clark i el general britànic Guy Garrod el 1945.
* La contraofensiva (Operació Fischfang) del 16 de febrer va ser ordenada pel mateix Hitler, que estava convençut que hi havia la possibilitat d'infligir una gran derrota als aliats i demostrar-los a ells, així com al poble alemany, que davant qualsevol desembarcament podrien expulsar-los de nou al mar; també esperava tranquil·litzar la població alemanya sobre la capacitat intacta de la Wehrmacht per repel·lir una invasió del nord d'Europa. El contraatac va fracassar, però el VI Cos es va mantenir en una situació molt precària; el general Lucas va ser considerat responsable i el 23 de febrer va ser destituït: va ser acusat d'haver desembarcat una quantitat excessiva d'homes i vehicles en un cap de pont massa estret, creant així les condicions per a la confusió organitzativa contínua, i d'haver mancat d'agressivitat i determinació. El general Truscott va passar els tres mesos següents en la reorganització moral i material de les divisions aliades, doblant el seus efectius a Anzio; encara més al sud, després que dos atacs entre febrer i març haguessin afectat la Línia Gustav amb grans pèrdues, l'alt comandament aliat va adoptar una actitud defensiva i va començar a preparar una nova ofensiva per al mes de maig (Operació Diadema)
* Tot i demostrar una resistència extraordinària, les forces alemanyes havien patit enormes pèrdues humanes i materials durant els enfrontaments de Cassino i, en el moment de la quarta ofensiva al maig, es trobaven en condicions difícils, tant és així que Kesselring va retirar Gustav tres divisions cuirassades i mecanitzades de la línia a principis de maig i les dispersaren, en part per reequipar, vigilar les platges i reforçar el 10è o 14è Exèrcit si calia. El mariscal de camp es va adonar que l'arribada del bon temps permetria als aliats llançar una nova ofensiva a Cassino i Anzio: per tant, d'acord amb la tàctica de defensa en profunditat que havia utilitzat amb eficàcia des de Salern, va repartir les seves forces de tal manera que aquests no quedessin embotellades i envoltades, protegint les vies de retirada. Cap nova formació alemanya va arribar a Itàlia en acabar l'ofensiva d'hivern, senyal clar que la campanya, iniciada pels aliats precisament per desviar les reserves alemanyes dels fronts oriental i sobretot occidental, no havia aconseguit el seu objectiu estratègic. Els alts comandaments angloamericans, en efecte, es van veure obligats a comprometre cada vegada més energies, homes i mitjans, sobretot perquè l'activitat partisana italiana en aquell moment estava desorganitzada i no va crear grans problemes per a Kesselring, que va destinar accions de represàlia i repressió a les formacions de la RSI. (com les Brigades Negres) sense desviar les forces alemanyes del front. Finalment, el comandant alemany va poder aprofitar les diferències aliades per bloquejar l'inici de la penetració cap a Valmontone i rescatar gairebé tot el 10è Exèrcit; la persecució posterior, duta a terme pels aliats amb les tropes procedents del cap de pont, no va arribar a la premissa operativa esperada: van perdre l'avantatge de la situació de partida favorable quan els alemanys van frustrar els atacs ofensius d'Anzio. Durant la campanya italiana la massa de tropes alemanyes, en virtut de la mobilitat derivada de la motorització, va poder formar repetidament línies de resistència que, encara que no molt substancials, van frenar la progressió angloamericana i segons el general von Senger aquesta determinació, malgrat la situació desfavorable d'Alemanya, va imposar una rebatuda retirada que va durar anys, permetent al defensor "adormir-se en la il·lusió estratègica fallida de no haver estat definitivament vençut per una maniobra de flanqueig" Retrospectivament va afirmar, a les seves memòries, que els aliats encara no es van adonar de les possibilitats que oferien les operacions de desembarcament; en qualsevol punt de la costa italiana podrien haver flanquejat el desplegament alemany, que era inferior al mar i a l'aire. Tanmateix, la necessitat inevitable de cobertura aèria limitava la planificació a aquells llocs dins de l'abast dels avions de caça, que no tenien una autonomia especialment àmplia. Per tant, esdevé legítim, en aquest punt, preguntar-se si un desembarcament a Sardenya o a Còrsega, en comptes de Salern, no hauria fet que la campanya prengués un gir completament diferent. Les dues illes eren de fet portaavions naturals i a partir d'ells la força aèria aliada podria haver operat a la zona de Livorno, fent possible un desembarcament. Segons von Senger, els Aliats haurien pogut així escurçar la dura campanya almenys un any.
* El desembarcament a Anzio es va caracteritzar per la inèrcia inicial de Lucas, una actitud que va cridar l'atenció de tots els historiadors i dels mateixos generals a l'hora de jutjar el resultat de la batalla. El general mai va rebre instruccions precises ni d'Alexander ni de Clark. La intenció dels comandants era tallar les línies de comunicació dels alemanys i obligar-los a abandonar el Gustav o crear una posició fortificada darrere de les línies enemigues, amb l'encàrrec de destruir-los, permetent així l'avenç de Gustav? En el primer cas les tropes aliades haurien hagut d'avançar cap a l'interior, en el segon haurien hagut de reforçar la zona de desembarcament, esperar les forces enemigues i atacar-les amb decisió. Lucas, dubtós, va optar per un compromís: al principi va esperar i després, sota la pressió dels seus comandants superiors, va anar a l'atac quan ara era evident que els alemanys havien desplegat forces noves sense privar al Gustav.
* La supremacia de l'aire sobre la zona d'desembarcament va ser un dels factors decisius per a la victòria aliada: en aquesta foto dos Supermarine Spitfires al cel sobre Anzio.
* Per la seva banda, els generals Alexander i Clark no estaven clars a l'hora d'emetre les ordres. El 12 de febrer Alexander va emetre la directiva perquè Shingle avancés cap als turons d'Alban, però no va especificar que s'havia de començar la lluita per a una batalla decisiva cap a Roma o contra les forces alemanyes a Gustav. Només a les seves memòries Alexander va explicar que: "S'esperava que Lucas [...] avancés amb un regiment cap als turons d'Alban després de la captura d'Anzio ", admetent així que la mera idea d'una amenaça contra les línies de comunicació alemanyes, encara que eren en gran part una diversió, hauria estat suficient per forçar una retirada del Gustav. Clark no va discutir les ordres i Alexander, conscient de l'experiència abrasadora de Salerno, es va preocupar sobretot d'equipar les forces de desembarcament amb un gran contingent en previsió d'una probable batalla a l'interior immediat de les platges. El comandant en cap també es va encarregar de fer participar un bon nombre de forces britàniques, per tal de "compartir el patiment", encara que des del punt de vista de Clark els britànics volien enviar una divisió a Anzio només per estar presents en una eventual conquesta de Roma i compartint el triomf
* El general Alexander en conversa amb alguns oficials britànics i nord-americans a Anzio, el 14 de febrer de 1944.
* El que va fer encara més vaga la posició d'Alexander va ser la seva declaració críptica al final de la visita al lloc d'desembarcament: va dir que estava "molt satisfet", tot i que no va concretar si va ser amb la realització de l'operació o amb la decisió de Lucas de seguir el pla de preparar-se per a un contraatac. El comandant nord-americà, en canvi, va tenir la impressió que Alexander estava molt satisfet amb ell i va assenyalar en el seu diari que el comandant en cap creia que havia fet "una feina excel·lent". El mateix Clark no va dubtar en empènyer Lucas a una acció audaç el primer dia d'desembarcament; també va recordar les dificultats patides a Salern i va emetre unes directives vagues, en les quals sostenia que Lucas hauria d'haver actuat "de manera que no l'obliguessin a avançar amb el risc de sacrificar el VI Cos". Fossin quins fossin els motius per no estimular Lucas a l'acció, Alexander i Clark van tornar a les seves respectives seus la tarda del dia 22, donant la impressió d'aprovar el progrés fet fins ara i, sobretot, de les tàctiques d'estancament de Lucas.
* No obstant això, continuava sent incontrovertible que, amb només dues divisions, el mateix dia del desembarcament, el general Lucas no disposava de forces suficients per completar la tasca que li havia estat assignada: malgrat el compromís de Churchill en aquest sentit, l'alt comandament va escatimar recursos, sobretot perquè els nord-americans van mantenir el seu escepticisme sobre tota la campanya italiana. Per a ells no va ser un "segon front", per la qual cosa van desplegar pocs recursos i durant un període limitat (incloent-hi les fonamentals LST); aleshores faltaven líders decidits: si Churchill era temerari i optimista, Lucas era prudent i pessimista des del principi i si els turons d'Albani estaven fora de l'abast els primers dies, Lucas hauria pogut comptar amb una sorpresa total i hauria ocupat fàcilment Campoleone i Cisterna a el primer dia i, a més, enviar patrulles en profunditat. Aquesta manera d'operar, sens dubte, hauria creat un punt d'desembarcament més gran i sòlid i almenys hauria fet vergonya als alemanys, complicant i retardant la concentració de tropes que el mariscal de camp Kesselring, però, va activar immediatament. Si haguessin actuat amb més fermesa, segons Vaughan-Thomas, s'hauria pogut evitar molt de patiment per als homes que van desembarcar al cap de pont i l'avanç cap a Roma probablement s'hauria fet més ràpid. La sortida a Anzio, però, no va ser un fracàs total i el cap de pont, encara que atacat i apuntat, es va mantenir intacte per una resistència tossuda i, finalment, va contribuir a l'impacte global de l'ofensiva final del maig. El mateix Kesselring va admetre durant una entrevista a The Washington Post: "Si no haguéssiu provat la vostra força contra nosaltres a Anzio, mai hauríeu passat pel nord de França". De fet, moltes de les experiències adquirides al front d'Anzio van servir útilment als homes que van dirigir el desembarcament a Normandia el 6 de juny següent.
* Vegeu també
* Angelita di Anzio/Ora che te ne vai
* Bombardeig de l'abadia de Montecassino
* Campo della Memoria
* Cementiri americà de Nettuno
* Cementiri militar alemany de Pomezia
* Il mio diario di Anzio
* Lo sbarco di Anzio – pel·lícula de 1968
* When The Tigers Broke Free, senzill de Pink Floyd (1982), que narra l'atac del 18 de gfebrer de 1944
* Notes
* ↑ En total, a Anzio, van enviar-se prop de 110.000 homes. Vegeu: Morris, pp. 295-299
* ↑ Les forces alemanyes van arribar gradualment a Anzio. El general Clark calculà que hi van ser presents prop de 10.000 alemanys el primer dia, 16.000 el segon, 26.000 el tercer i 34.000 el quart; en dues setmanes van augmentar a 70.000 homes. Vegeu: Clark, pp. 313-314
* ↑ Fins i tot les unitats republicanes, a causa de la supremacia naval aliada, van tenir mals resultats; el grup de torpeders va intentar relaxar la vigilància de la superfície i va reclamar sis suposats enfonsaments o danys. Vegeu: Giorgerini-Martino-Nassigh, pp. 1409-1411.
* ↑ Les primers unitats en desembarcar van ser el 1r Batalló The Loyal Regiment, el 2n Batalló The North Staffordshire Regiment i el 6è Batalló Gordon Highlanders, de la 2a Brigada d'infanteria. Vegeu: Salmaggi-Pallavisini, p. 479
* ↑ Els caces de la 12° Força Aèria del gral Doolittle van efectuar 465 incursions sobre el cap de pont i 165 en defensa dels navilis arranglerats per contrarrestar els atacs dels caça bombarders alemanys, que van realitzar diverses incursions en un centenar d'accions.
* ↑ El tinent alemany Erich von Fehrenteil del 182 Panzergrenadier va descriure així l'inici de l'atac: "[...] el cel es va il·luminar com el dia, a l'oest, i l'aire es va omplir de xiulets, trencat per l'immens rugit de mil. canons [...] Hi va haver una gran confusió, una incredulitat atorada [...] mentre sota els primers raigs de sol els bombarders americans brillaven amb un maligne esplendor [...] crits, de columnes de fum que s'eleven en diversos llocs. . [...] El foc continu dels canons va durar quaranta-cinc minuts, mentre l'artilleria alemanya assistia impotent, silenciada pel foc de contrabateria de l'enemic”. Aquest testimoni el recull al llibre de Fehrenbach, aleshores major americà a Anzio, que després de la guerra va entrevistar i es va posar en contacte amb diversos combatents que van participar en els enfrontaments al cap de pont. Vegeu: Fehrenbach, pp. 271-272
* Referències
* 1 2 Frieser, 2007, p. 1148.
* 1 2 d'Este, 1991, p. 490.
* ↑ Morris, p. 273
* ↑ Morris, p. 271
* ↑ Morris, pp. 271-272
* ↑ Keegan, p. 355
* ↑ Morris, p. 255
* ↑ Keegan, pp. 355-356
* ↑ Keegan, pp. 356-357
* ↑ Morris, p. 257
* ↑ Morris, pp. 271-274
* ↑ Morris, p. 278
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 26
* 1 2 Vaughan-Thomas, p. 20
* ↑ Morris, p. 279
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 31
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 33
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 35-36
* 1 2 Atkinson, p. 419
* 1 2 Morris, p. 281
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 19-20
* ↑ Atkinson, pp. 419-420
* ↑ Atkinson, p. 420
* ↑ Atkinson, pp. 417-418
* 1 2 Morris, p. 298
* 1 2 3 Morris, p. 280
* ↑ Kesselring, p. 226
* ↑ Ford, Ken. Osprey Publishing. Le quattro battaglie di Cassino - Lo sfondamento della Linea Gustav, 2009.
* ↑ Kesselring, p. 227. En aquesta pàgina, a la traducció italiana de les memòries de Kesselring es cita la 29 i la 30 Panzergrenadier; però la 30 Panzergrenadier no existia. No es nota si es tracta d'un error de traducció o del mateix general.
* ↑ Morris, pp. 294-295
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 49-50
* ↑ Morris, p. 295
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 56
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 57
* ↑ Keegan, pp. 357-358
* ↑ Morris, p. 294
* 1 2 Morris, p. 324
* ↑ Bauer|vol. VI, pp. 92-93
* ↑ Katz, p. 195
* ↑ Battistelli-Molinari, p. 72
* ↑ Atkinson, pp. 421-423
* 1 2 3 Atkinson, p. 424
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 67
* ↑ Atkinson, p. 425
* 1 2 Atkinson, p. 426
* 1 2 Vaughan-Thomas, p. 70
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 68
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 71
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 72
* 1 2 Vaughan-Thomas, pp. 73-74
* ↑ Von Senger, pp. 270-271
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 74
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 76
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 77
* 1 2 Vaughan-Thomas, p. 78
* ↑ Von Senger, p. 272
* ↑ Morris, p. 297
* ↑ Morris, p. 299
* ↑ Morris, p. 300
* ↑ Clark, p. 309
* ↑ Clark, p. 310
* ↑ Morris, p. 301
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 91
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 94
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 95-97
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 97
* ↑ Morris, p. 302
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 98-107
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 98-99
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 100-102
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 108
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 110-113
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 114
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 119
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 116
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 115
* ↑ Irving, David. Settimo Sigillo. La guerra di Hitler, 2001. ISBN no.
* ↑ Bauer|vol. VI, pp. 95-96
* ↑ Bauer|vol. VI, pp. 96-97
* ↑ Bauer|vol. VI, p. 97
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 126
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 123-124
* ↑ Atkinson, p. 496
* ↑ Morris, p. 325
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 129-133
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 134
* ↑ Atkinson, p. 489
* ↑ Atkinson, pp. 491-492
* ↑ Atkinson, p. 494
* ↑ Atkinson, p. 495
* ↑ Morris, p. 328
* ↑ Atkinson, p. 497
* ↑ Atkinson, pp. 497-498
* ↑ Atkinson, p. 498
* ↑ Atkinson, p. 499
* ↑ Atkinson, pp. 500-501
* ↑ Atkinson, pp. 502–503
* ↑ Katz, pp. 266-267
* ↑ Fronte meridionale, p. 158
* ↑ Mondadori. La vendetta tedesca 1943-1945. Le rappresaglie naziste in Italia, 2000. ISBN 88-04-42515-6.
* ↑ Atkinson, p. 504
* ↑ Morris, p. 331
* ↑ Salmaggi-Pallavisini, p. 498
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 230-231
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 238-239
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 240
* ↑ Atkinson, p. 570
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 242-244
* ↑ Morris, p. 358
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 268
* ↑ Morris, pp. 359-360
* 1 2 Morris, p. 361
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 270-271
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 272-273
* ↑ Atkinson, p. 601
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 274
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 275
* ↑ Clark, pp. 373-374
* ↑ Clark, pp. 374-375
* ↑ Clark, p. 375
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 278
* 1 2 Vaughan-Thomas, p. 279
* 1 2 Clark, p. 376
* ↑ Clark, p. 377
* ↑ Von Senger, p. 351
* ↑ Von Senger, p. 352
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 281-282
* ↑ Fehrenbach, pp. 282-283
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 283
* ↑ Morris, p. 381
* ↑ Fehrenbach, p. 285
* ↑ Morris, pp. 382-383
* ↑ Morris, pp. 383-384
* ↑ Morris, p. 385
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 285
* ↑ Von Senger, p. 356
* ↑ Von Senger, p. 357
* ↑ Von Senger, p. 358
* 1 2 Von Senger, p. 362
* ↑ Clark, p. 301
* ↑ Hart, p. 417
* ↑ Hart, p. 418
* ↑ Keegan, p. 357
* ↑ Keegan, p. 359
* ↑ Hart, p. 419
* ↑ Morris, p. 360
* ↑ Von Senger, pp. 362-363
* ↑ Von Senger, p. 363
* ↑ Von Senger, pp. 363-364
* ↑ Morris, pp. 281-282
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 69-70
* ↑ Vaughan-Thomas, pp. 290-291
* ↑ Vaughan-Thomas, p. 292
* Bibliografia
* Atkinson, Rick. Mondadori. Il giorno della battaglia. Gli Alleati in Italia 1943-1944, 2008. ISBN 978-88-04-58396-7.
* Battistelli, Pier Paolo; Molinari, Andrea. Hobby & Work. Le forze armate della RSI. Uomini e imprese dell'ultimo esercito di Mussolini, 2007. ISBN 978-88-7851-568-0.
* Bauer, Eddy. De Agostini. Storia controversa della seconda guerra mondiale, vol. VI, 1971.
* Clark, Mark. Editrice goriziana. Le campagne d'Africa e d'Italia della 5ª Armata americana, 2010. ISBN 978-88-6102-006-1.
* D'Este, Carlo. Harper. Fatal Decision: Anzio and the Battle for Rome, 1991. ISBN 0-06-015890-5.
* Reed Fehrenbach, Theodore. Longanesi. La battaglia di Anzio - Lo sbarco alleato che non liberò Roma, 1962.
* Giorgerini, Giorgio; Martino, Ermanno; Nassigh, Riccardo. Fabbri Editore. La 2ª guerra mondiale. La vittoria delle potenze navali 1942-1945, 1978.
* H&W. Il Terzo Reich, vol. Il fronte meridionale, 1993. ISBN 88-7133-184-2.
* Katz, Robert. il Saggiatore. Roma città aperta, 2009. ISBN 978-88-565-0047-9.
* Keegan, John. Rizzoli. Uomini e battaglie della seconda guerra mondiale, 1989. ISBN 88-17-33471-5.
* Kesselring, Albert. Editrice goriziana. Soldato fino all'ultimo giorno, 2007. ISBN 978-88-6102-003-0.
* Hart, Basil Liddell. Rizzoli. Storia di una sconfitta. Parlano i generali del III Reich, 1971.
* Morris, Eric. Longanesi. La guerra inutile. La campagna d'Italia 1943-45, 1993. ISBN 978-88-304-1154-8.
* von Senger und Etterlin, Frido. Longanesi. La guerra in Europa. Il racconto di un protagonista, 2002. ISBN 88-304-1954-0.
* Senise, Paolo. Mursia. Lo sbarco ad Anzio e Nettuno - 22 gennaio 1944, 1994. ISBN 978-88-425-1621-7.
* Vaughan-Thomas, Wynford. Garzanti. Anzio, 1963.
* Enllaços externs
* «Sito del museo delle forze Alleate di Roma». Arxivat de l'original el 2018-06-15. [Consulta: 24 març 2020].
* Sito del museo dello sbarco a Nettuno sito istituzionale della Città di Nettuno
* Rievocato lo sbarco di Nettuno-Anzio del 22 gennaio 1944 il 22 gennaio 2014 repubblica.it
* «Sito del museo dello sbarco ad Anzio».