# Ciril III d'Alexandria

Ciril III (àrab: كيرلس الثالث, Kīrulus aṯ-Ṯāliṯ) , conegut com Ibn Làqlaq (àrab: ابن لقلق, Ibn Laqlaq), fou el 75è papa copte ortodox i patriarca d'Alexandria. El seu episcopat durà set anys, vuit mesos i 23 dies, des del diumenge 17 de juny de 1235 (23 de paoni de 951 AM) fins al dimarts 10 de març del 1243 (14 de baramhat de 959 AM). Abans de la seva ordenació la seu episcopal va estar vacant durant 19 anys, en part degut a les tensions entre els tres candidats que competien per al càrrec, inclòs el mateix Ibn Laqlaq. La seva ordenació fou controvertida, i se'l recorda com un amant dels diners que no ordenà cap bisbe, sacerdot o diaca sense cobrar, una pràctica anomenada simonia.
El 1238 ordenà un nou conjunt de cànons per a l'església copta i les seves dependències a Etiòpia, Núbia i Cirenaica.
La seu de Sant Marc romangué vacant 7 anys, 6 mesos i 28 dies després de la mort de Ciril III, fins que el succeí el papa Atanasi III d'Alexandria el diumenge 9 d'octubre de 1250. El tron apostòlic romangué vacant perquè una intensa persecució no permeté els coptes triar un successor. Ciril III fou enterrat al monestir de la Cera, a Giza. En el seu temps, la residència papal estava a l' Església Penjant del Caire copte.

## Governants contemporanis d'Egipte durant el seu episcopat

L'episcopat de Ciril III començà el 17 de juny del 1235 i acabà el 10 de març de 1243, però la seu episcopal havia restat vacant durant 19 anys abans de la seva consagració (és a dir, des del 1216), en part degut a la competència entre els tres candidats que competien per la posició, entre ells el mateix Ibn Laqlaq. A més, la seu episcopal romangué vacant després de la mort d'Ibn Laqlaq durant gairebé set anys i set mesos fins a la consagració del seu successor el papa Atanasi III d'Alexandria el 9 d'octubre de 1250. Els 34 anys que havien passat des de la mort del seu predecessor, el Papa Joan VI d'Alexandria, el 74è Papa d'Alexandria, el 1216, fins a la seva pròpia mort el 1243, i la posterior consagració del seu successor, el Papa Atanasi III d'Alexandria el 1250, van veure com el regnat d'Egipte estava sota les següents regles:

### 1200 - agost de 1218

    el quart sultà aiúbida d'Egipte i Síria Al-Àdil I - (الملك العادل, al-Malik al-Adil Sayf ad-Din Abu-Bakr Ahmed ibn Najm ad-Din Ayyub, الملك السبيف الساديف العاديك بكر بن أيوب; nascut l'any 1145– mort l'any 1218). Pel seu títol honorífic Sayf ad-Din ("Espasa de la fe"), era conegut pels croats francs com Saphadin. Fou un administrador dotat i eficaç i un general i estrateg capaç que proporcionà suport militar i civil crucial per a les grans campanyes del seu germà Saladí. La fundació i la persistència del sultanat aiúbida fou tant el seu èxit com el de Saladí.

### 1218 – 6 de març de 1238

    el cinquè sultà aiubí d'Egipte i Síria Al-Kàmil - (الملك الكامل). Durant el seu mandat com a sultà, els aiúbides van derrotar la Cinquena Croada (1213–21). Els croats francs els coneixien com Meledin. Tanmateix, fou vençut a la Sisena Croada i, com a resultat, cedí Jerusalem. Fou famós en la història occidental per la seva cordial reunió l'any 1219 amb sant Francesc, ja que sembla que pensava que sant Francesc era una ambaixada dels croats per arribar a un acord.

### 6 de març de 1238 - 1240

    el sisè sultà aiúbida d'Egipte i Síria Al-Àdil II - (الملك العادل أبو بكر بن الكامل, Al-Malik al-ʿĀdil Sayf ad-Dīn Abīn Abān-Dīn-Muḥṣḥān-Dīn سيف الدين الملك العادل أبو بكر بن ناصر الدين محمد, nascut cap al 1221 – mort el 9 de febrer de 1248). Quan el 1238 morí el seu pare al-Kamil, nebot de Saladí, al-Adil II el seguí una mica sense estar preparat. Quan el país es subsumí en l'anarquia, el seu germanastre exiliat, as-Salih Ayyub, aprofità l'oportunitat i el deposà. Al-Àdil morí a la presó vuit anys més tard (el 1248).

### 1240 – 22 de novembre de 1249

    El setè sultà aiubí d'Egipte i Síria As-Sàlih Ayyub - Al-Malik as-Salih Najm al-Din Ayyub (الملك الصالح نجم الدين ايوب). Nasqué al Caire el 5 de novembre de 1205 i morí el 22 de novembre de 1249 a Al Mansura durant el setge d'Al Mansura durant la Setena Croada (1249–1250) dirigida per Lluís IX de França. As-Sàlih Ayyub rep el sobrenom d'Abu al-Futuh (أبو الفتوح).

### 2 de maig de 1250-juliol de 1250

    Xàjar-ad-Durr (شجر الدر, "arbre de perles") el nom reial del qual era al-Malika `Aṣmat ad-Dīn Umm-Khalīl Shajar ad-Durr (الملكة عصمةل اليالة عدمةل شجر الدر) (sobrenom: أم خليل, Umm Khalil; mare de Khalil) (mort el 28 d'abril de 1257 al Caire). Fou la dona del sultà al-Malik As-Salih Ayyub (الملك الصالح نجم الدين ايوب), el setè sultà aiubí d'Egipte i més tard es casà amb Izz al-Din Àybak, el sultà egipci de la dinastia mameluca Bahri. Àybak es casà amb ella per reclamar l'accés al tron. Shajar al-Durr tingué un paper crucial després de la mort del seu primer marit a Al-Mansura (22 de novembre de 1249) durant la setena croada (1249–1250). Esdevingué la sultana d'Egipte el 2 de maig de 1250 (648 AH), marcant el final del regnat aiubida i l'inici de l'era mameluca. El seu regnat fou curt, durant menys de tres mesos. Molts historiadors musulmans creien que era d'origen turc i alguns creien que era d'origen armeni

### Juliol de 1250 (cinc dies, primer regnat)

    sultà mameluc al-Muizz Izz al-Din Àybak (1250-1257, 648-655 AH, assassinat) (الملك المعز عز الدين أيبك الدين أيبك الدين أيبكام الملك الجاشنكير). El seu regnat oficial fou del 1254 al 1257, però, fou el governant de facto des del 1250.

### Juliol 1250 – 1254

    sultà aiubí (al-Malik) al-Ashraf II Muzaffar ad-Din [Musa Al-Asharf موسى الأشرف, (regnat 1250-1254 / 648-650 AH)]. Al-Ashraf Musa (الأشرف موسى) fou l'últim, encara que titular, sultà aiúbida d'Egipte. Al-Ashraf Musa, sultà d'Egipte, fou un titella del fort governant mameluc Izz ad-Din Àybak.
L'episcopat del papa Ciril III d'Alexandria (1235-1243) esdevingué durant els regnats d'al-Kàmil (1218-1238), d'al-Àdil II (1238-1240) i del seu germà as-Sàlih Ayyub (1240-1249).

## Ordenació

El seu predecessor, el papa Joan VI d'Alexandria, el 74è papa d'Alexandria, morí l'any 1216 afligit per la conversió del cristianisme a l'islam de la població de la Pentàpolis de Cirenaica a l'est de Líbia, tot i que havia ordenat bisbe per a Pentàpolis (les cinc ciutats occidentals) després d'un llarg període en què no hi hagué bisbe per enfortir l'església en aquella zona. Joan VI procedia d'una família rica abans de la seva ordenació, però dugué una vida senzilla i usà la seva riquesa familiar per pagar les seves despeses i les del Patriarcat i les dels seus ajuts. No volia carregar amb les seves despeses l'església ni la seva gent, però visqué tots els seus dies mantenint-se a si mateix i als seus companys, feu caritat als pobres amb els seus propis diners i es negà a respondre a les peticions dels líders de l'Església d'Alexandria per als pagaments de les arques de l'església (com era costum abans d'ell). Així, en el seu temps, s'acumulava diners suficients a les arques de l'Església. Això cridà l'atenció d'un poderós monjo i d'un sacerdot anomenat David (Dawoud) de Fayyum ibn Laqlaq (داود بن لقلق - داود الفيومي) que desitjaven apoderar-se d'aquests diners. Joan VI fou patriarca durant 27 anys (1189-1216). Aquest senzill papa havia predit abans de la seva marxa que "el dolor cauria sobre l'església i la seva gent i el Senyor establiria un home que vindria d'on no sabien". Joan VI morí descontent per l'estat de coses de l'Església i descontent dels plans de Dawoud ibn Laqlaq.
L'ordenació de Cyril ibn Laqlaq fou controvertida. El mateix dia que Joan VI morí, els partidaris del sacerdot i monjo David de Fayyum van començar a pressionar per la seva consagració com a patriarca, a instàncies seves. Tanmateix, hi hagué una gran oposició a la seva consagració. La selecció de David de Fayyum rebé el suport de molts personatges poderosos, inclòs el sultà aiúbida al-Àdil (1200-1218). S'entrà en un punt mort en l'elecció, però els partidaris de David de Fayyum eren prou poderosos per bloquejar la selecció de qualsevol altre candidat. Així, la seu episcopal romangué vacant durant 19 anys. Aquesta fou la vacant més llarga de la Seu del Bisbe d'Alexandria en la història de l'Església Ortodoxa Copta. Finalment, David de Fayyum fou elegit Patriarca amb l'oposició de molts.
Degut a la seva influència abans de convertir-se en Papa no fou possible ordenar cap altra persona excepte ell, la qual cosa provocà uns dinou anys de vacant d'aquell important càrrec. Aquesta és la vacant més llarga de la història de l'Església Ortodoxa Copta .

## Bisbe copte de Jerusalem

Ciril emprà el creixent poder militar i polític d'Egipte sobre Jerusalem per a ordenar un bisbe copte ortodox en aquesta església, cosa que fins aleshores havia estat una prerrogativa del patriarca d'Antioquia. Això feu enfadar el patriarca Ignasi III David, que prengué represàlies intentant sense èxit designar la vacant d’Abuna, o metropolità de l'Església Ortodoxa Etíop. Aquest fou un incident molt rar entre les dues esglésies, ja que, en general, la seva relació és una de les més fortes entre dues esglésies.

## Simonia

Encara que inicià el seu papat complint les lleis de l'Església copta que prohibien la simonia, aviat començà a vendre posicions a l'església. Els bisbes de l'Església Copta es van reunir en un sínode per intentar evitar-ho. Van decidir celebrar un concili general del clergat i els arconts per estudiar la situació i fer recomanacions. El sultà al-Malik as-Sàlih Najm-ad-Din Ayyub (1239–1249) prengué la iniciativa i convocà aquest concili. Es creu que Ciril II subornà la cort califal amb 12.000 dinars i per això pogué influir en el veredicte, continuant amb la pràctica de la simonia.

## La mort

Malgrat l'oposició a Ciril aquest pogué governar l'església amb relativa pau fins a la seva mort el 1243. El seu regnat durà set anys, nou mesos i deu dies, i fou enterrat al Monestir de Cera (Dair El-Shamaa) a Guiza, Egipte. Després de la seva mort, el tron de Sant Marc romangué vacant altres set anys.

## Francesc d'Assís a Egipte el setembre de 1219

L'any 1219, acompanyat d'un altre frare, Francesc d'Assís arribà a Egipte durant la Cinquena Croada (1213–1221) amb l'esperança de convertir el sultà d'Egipte, al-Kàmil (1218–1238), creient que si això passava, n'hi hauria prou per posar fi a la crueltat, el conflicte o sofrir el martiri. Abans, sant Francesc volia anar al Marroc, però emmalaltí quan arribà a Espanya de camí al Marroc. Altres frares que l'acompanyaven marxaren cap al Marroc per predicar als musulmans es van convertir allí en màrtirs.
L'estiu de 1219 un exèrcit croat havia acampat durant més d'un any assetjant la ciutat emmurallada de Damietta. A l'inici del setge el sultà al-Kamil, un nebot de Saladí (regnat 1174–†1193), que acabava de succeir al seu pare el sultà al-Adil I (regnat 1200–†1218) com a sultà d'Egipte, acampà riu amunt de Damietta, sense poder-lo rellevar. Els croats llançaren un atac sagnant i inútil a la ciutat el 29 d'agost de 1219, després del qual ambdós bàndols acordaren un cessament de les hostilitats que durà quatre setmanes. Probablement fou durant aquest interludi quan sant Francesc i el seu company, el germà Pacifico, creuaren la línia del front i foren duts davant el sultà, romanent al seu campament durant uns dies. La visita s'informa a les fonts croades contemporànies i a les primeres biografies de sant Francesc, però no donen cap informació sobre el que succeí durant la trobada més enllà d'observar que el sultà rebé a Francesc amablement i que Francesc predicà als musulmans sense efecte, tornant il·lès al campament dels croats. El sultà al-Kàmil el rebé amablement. Cap font àrab contemporània esmenta la visita. Un detall, afegit pel company i biògraf de sant Francesc, fra Bonaventura (1221–†1274) a la vida oficial de Francesc (escrita el 1259, quaranta anys després de l'esdeveniment), és que sant Francesc s'oferí a desafiar els «sacerdots» del sultà (és a dir, els ulemes i xeics islàmics) per provar la veracitat dels evangelis cristians. Tot i que Bonaventura afirma que el soldà es negà a permetre el desafiament, les biografies posteriors anaren més enllà, afirmant que realment s'encengué un foc al qual Francesc entrà sense dubtar sense patir cremades.
Segons algunes fonts posteriors, el sultà donà permís a Francesc per a que pogués visitar els llocs sagrats de Terra Santa i fins i tot per predicar-hi. Tot el que es pot afirmar amb seguretat és que Francesc i el seu company abandonaren el campament dels croats fent camí cap a Acre, on romangueren entre 9 i 11 mesos. Des d'Acre s'embarcaren cap a Itàlia a la segona meitat de 1220. L'orde franciscà ha sigut present a Terra Santa gairebé ininterrompudament des de l'any 1217 quan el germà Elies arribà a Acre. Rebé concessions el 1333 del sultà mameluc d'Egipte al-Màlik an-Nàssir Nàssir-ad-Din Muhàmmad (regnat 1310–1341) pel que fa a certs Llocs Sants de Jerusalem i Betlem.

## Fonts primàries per a la història de l'Església durant el període del patriarca Ciril III (1235-1243)

[1] "Història dels patriarques", Manuscrit núm. 91, a la Biblioteca del Patriarcat Copte.
[2] "Història del patriarca" d'Abba Youssaab Bisbe de Fouh (segle XIII), basat en un manuscrit del monestir de la Mare de Déu conegut com el monestir sirià, i una còpia del mateix a la Biblioteca de Girguis Philotheos Awad, un destacat erudit copte del segle XX.
[3] "Les cartes de Cyril ibn Laqlaq", Manuscrit núm. 291 Teologia, a la Biblioteca del Patriarcat Copte.
[4] "Kitab Al-Tawareekh" d'"Abi-Shaker ibn Al-Raheb", Còpia manuscrita a la Biblioteca de Girguis Philotheos Awad, un destacat erudit copte del segle XX.
[5] "History of Myron (Chrismation Oil)", Manuscrit núm. 101 Rites, a la Biblioteca del Patriarcat Copte.
[6] "Història dels patriarques", Manuscrit núm. 15 Història, a la Biblioteca del Patriarcat Copte.
[7] "Cànons dels Pares", Manuscrit núm. 5 Història, a la Biblioteca del Patriarcat Copte.
[8] "Cànons dels pares", Manuscrit datat l'any 1072 AM (1356), Còpia manuscrita a la Biblioteca de Girguis Philotheos Awad, un destacat erudit copte del segle XX.
[9] "Al-Magmooa Al-Safwy l-ibn Al-Assaal", imprès per Girguis Philotheos Awad, un destacat erudit copte del segle XX, imprès a AL-Tawfeek Press, basat en un manuscrit en la seva possessió.

## Fonts secundàries per a la història de l'Església durant el període del patriarca Ciril III (1235-1243)

[1] M. Chien, "Calendari i història de l'època cristiana a Egipte i Etiòpia", París (Llibre en llengua francesa).
[2] Marcos Semieka Pasha, "Llista de llibres situats a la Biblioteca del Patriarcat Copte".
[3] Marcos Semieka Pasha, "Llista de llibres situats al Museu Copte"
[4] Societat de Santa Mina d'Alexandria, "Imatges de la història dels coptes".
[5] Fr. Louis Sikho, "Els manuscrits àrabs dels autors cristians".

## Referències

* ↑ Takla, Hany N. «TREASURES OF THE COPTIC CHURCH (TCC)». www.stshenouda.com. [Consulta: 14 març 2018].
* 1 2 History of the Coptic Church, Abouna Menassa Elkomos Youhanna, 1923
* ↑ Dacb Arxivat 2008-11-13 a Wayback Machine.
| Precedit per: Joan VI | Patriarca d'Alexandria 1235–1243 | Succeït per: Atanasi III |