# Llengües túrquiques

Les llengües túrquiques (també dites turqueses) són una família lingüística de més de 35 llengües documentades, parlades pels pobles turcs d'Euràsia des d'Europa de l'Est i del Sud d'Europa fins a l'Àsia central (l'Iran, el Kazakhstan, el Kirguizstan, Turkmenistan, l'Uzbekistan, l'Afganistan, Rússia i la Xina), Àsia Oriental, Àsia del Nord (Sibèria) i Àsia Occidental. Les llengües turques es van originar en una regió de l'Àsia oriental que abasta des de Mongòlia fins al nord-oest de la Xina, on es creu que es parlava el prototurc, des d'on es van expandir cap a Àsia Central i més a l'oest durant el primer mil·lenni. Es caracteritzen com un continu dialectal.
Les llengües turques les parlen uns 200 milions de persones. La llengua turca amb major nombre de parlants és el turc, parlat principalment a Anatòlia i als Balcans; els seus parlants nadius representen aproximadament el 38% de tots els parlants turcs, seguits de l'uzbek.
Els trets característics com l'harmonia vocàlica, l'aglutinació, l'ordre subjecte-objecte-verb i la manca de gènere gramatical, són gairebé universals dins de la família turca. Hi ha un alt grau d'intel·ligibilitat mútua, amb una exposició moderada, entre les diverses llengües oghuz, que inclouen el turc, l'azerbaidjan, el turcomà, el qashqai, el turc txaharmahali, el gagaus i el turc gagaus dels Balcans, així com el tàtar de Crimea influenciat per oghuz. Altres llengües turques també mostren quantitats variables d'intel·ligibilitat mútua dins dels seus subgrups. Encara que els mètodes de classificació varien, les llengües turques solen considerar-se dividides en dues branques: l'ogur, de la qual l'únic membre supervivent és el txuvaix, i el turc comú, que inclou totes les altres llengües turques.
Les llengües turques mostren moltes similituds amb les llengües mongoles, tungúsiques, coreanes i japoneses. Aquestes similituds han portat alguns lingüistes (inclòs Talât Tekin) a proposar una família de llengües altaica, encara que aquesta proposta és àmpliament rebutjada pels lingüistes històrics. Les similituds amb les llengües uràliques fins i tot van fer que aquestes famílies fossin considerades com una durant molt de temps sota la hipòtesi ural-altaica. Tanmateix, no hi ha proves suficients per concloure l'existència de cap d'aquestes macrofamílies. Les característiques compartides entre les llengües s'atribueixen actualment a un extens contacte lingüístic prehistòric.
Les llengües túrquiques estan presents en fonts escrites a partir del segle VIII, i en aquell moment, les llengües uigur, oghuz, kipchak i búlgar ja estaven diferenciades. En els segles següents, des de les estepes eurasiàtiques, els grups de parla turca van penetrar en altres regions: els uigurs van emigrar cap al Turquestan oriental, els kiptxaks cap a les estepes pòntiques i els oghuzs principalment cap al sud-est, cap a l'Iran i l'Anatòlia, etc.; i amb la seva expansió, van experimentar més divergències.

## Classificació

* Túrquic occidental
** Grup búlgar o ogúric
*** txuvaix
*** khàzar (extingit)
*** búlgar del Volga (extingit)
** Grup oguz
*** àzeri
*** cumà
*** gagaús
*** tàtar de Crimea
*** turc
*** turcman
*** afxar
*** urum
*** qaixqai
*** turc de Khorasan
*** salar
*** petxeneg (extingit)
*** turc otomà (extingit)
** Grup kiptxak
*** Kiptxak-búlgar
**** baixkir
**** baraba
**** tàtar
*** Kiptxak-cumà
**** karatxai-balkar
**** kumyk
**** karaïm
**** krimtxak
**** kiptxak (extingit)
*** Kiptxak-nogai
**** nogai
**** karakalpak
**** kazakh
** Grup karluk
*** uigur
*** uzbek
*** lop
*** turc d'Ili
*** txagatai (extingit)
* Túrquic oriental
** Grup kirguís-kiptxak
*** kirguís
*** altai
** Grup siberià
*** iacut
*** khakàs
*** tuvinià
*** shor
*** fuyü gïrgïs (kirguís manxú)
*** txulim
*** tofa
*** dolgan
*** iugur occidental (uigur groc de l'oest)
*** altai septentrional
** Grup argu
*** khalaj

## Característiques

Les llengües túrquiques comparteixen una sèrie de característiques comunes:
* Són llengües aglutinants, amb una estructura composta per l'arrel més els afixos. Les arrels són extraordinàriament estables en totes les llengües i en llargs períodes.
* Hi ha harmonia vocàlica consistent en la correspondència entre vocals frontals i posteriors en unitats lingüístiques.
* Hi ha una total absència de gèneres gramaticals.
* El determinat precedeix el determinant. En particular, l'adjectiu precedeix al nom que determina i l'adverbi sempre precedeix al predicat.
* La composició de noms es fa posant el nom principal en segon lloc amb una marca de possessiu de tercera persona (per exemple, en tàtar: Tatarstan uramı, 'carrer Tatarstan', en què uram és 'carrer' i ı és el sufix possessiu de tercera persona).
* Es prefereix la posposició a la preposició.
* El verb se situa al final i es construeix sobre un joc d'arrels (present, futur, aorist, condicional, necessitatiu, subjuntiu i dos temps passats), al qual ha d'afegir-se una sèrie d'afixos que marquen les distincions de manera o temps per a formar formes finites. El turc distingeix entre un passat evidencial, usat quan el parlant informa d'un succés de comú coneixement, d'un passat inferencial, quan el succés del qual es parla és de coneixement del parlant.
Algunes concordances de vocabulari entre les llengües túrquiques:
| Català | Antic túrquic | Turc | Turcmà | Tàtar | Kazakh | Uzbek | Uigur |
| mare | ana | anne/ ana | ene | ana | ana | ona | ana |
| nas | burun | burun | burun | boryn | murιn | burun | burun |
| braç | qol | kol | qol | kul | qol | qo'l | kol |
| camí | jol | yol | ýol | jul | zhol | yo'l | yol |
| greix | semiz | semiz | semiz | simyz | semiz | semiz | semiz |
| terra | topraq | toprak | topraq | tufrak | topιraq | tuproq | tupraq |
| sang | qan | kan | gan | kan | qan | qon | qan |
| cendra | kül | kül | kül | köl | kül | kul | kül |
| aigua | suv | su | suw | syw | suw | suv | su |
| blanc | aq | ak | ak | ak | aq | oq | aq |
| negre | qara | kara | gara | kara | qara | qora | qara |
| vermell | qyzyl | kιzιl | qyzyl | kyzyl | qιzιl | qizil | qizil |
| cel | kök | gök | gök | kük | kök | ko'k | kök |

## Escriptura

L'alfabet àrab s'usa per al uigur, kazakh i kirguís. No hi ha escriptura a la Xina per al salar o yugur, i es fa servir l'escriptura xinesa per a propòsits administratius i educatius. L'uzbek i el tàtar van ser escrits a la Xina en àrab, però no hi ha publicacions d'aquestes llengües en aquesta nació. La instrucció en les escoles és en uigur i kazakh, que són usats àmpliament pels uzbeks i els tàtars.
A Turquia, l'1 de novembre de 1928 s'imposà l'alfabet turc com a pas vital en la vida cultural de les reformes d'Atatürk, substituint així l'antic alfabet otomà. Fou creat com una versió ampliada de l'alfabet llatí, i els 29 caràcters de l'alfabet turc foren establerts per la Llei sobre l'adopció i aplicació de l'alfabet turc núm. 13532. La reforma de l'alfabet, combinada amb la creació de l'Associació de la Llengua Turca el 1932, amb les campanyes del Ministeri d'Ensenyament, com l'obertura de centres d'ensenyament públic pertot el país, i amb la promoció activa de les persones properes a Atatürk cap a zones rurals, van aconseguir un augment important en la taxa d'alfabetització de la població. A les antigues repúbliques soviètiques turques (Azerbaidjan, Kazakhstan, Uzbekistan i Kirguizstan), a les quals es va imposar el 1939 l'alfabet ciríl·lic, després de la independència s'ha recuperat l'ús dels caràcters llatins. A l'Afganistan i l'Iran segueixen emprant l'alfabet àrab.

## Referències

* ↑ Dybo A.V.. «ХРОНОЛОГИЯ ТЮРКСКИХ ЯЗЫКОВ И ЛИНГВИСТИЧЕСКИЕ КОНТАКТЫ РАННИХ ТЮРКОВ» (en rus). Arxivat de l'original el 2005-03-11. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ Janhunen, Juha. «Personal pronouns in Core Altaic». A: Martine Irma Robbeets. Shared Grammaticalization: With Special Focus on the Transeurasian Languages. John Benjamins, 2013, p. 223. ISBN 9789027205995.
* ↑ Katzner, Kenneth. Languages of the World, Third Edition. Routledge, an imprint of Taylor & Francis Books Ltd., March 2002. ISBN 978-0-415-25004-7.
* ↑ Grenoble, L.A.. Language Policy in the Soviet Union. Springer, 2003, p. 10. ISBN 9781402012983.
* ↑ Rybatzki, Volker. «Altaic Languages: Tungusic, Mongolic, Turkic». A: Martine Robbeets. The Oxford Guide to the Transeurasian Languages. Oxford University Press, 2020, p. 22–28. DOI 10.1093/oso/9780198804628.003.0003.
* ↑ Katzner, Kenneth. Languages of the World, Third Edition. Routledge, an imprint of Taylor & Francis Books Ltd., March 2002. ISBN 978-0-415-25004-7.
* ↑ Katzner, Kenneth. Languages of the World, Third Edition. Routledge, an imprint of Taylor & Francis Books Ltd., March 2002. ISBN 978-0-415-25004-7.
* ↑ «Language Materials Project: Turkish». UCLA International Institute, Center for World Languages, 01-02-2007. Arxivat de l'original el 11 October 2007. [Consulta: 26 abril 2007].
* ↑ Vovin, Alexander Central Asiatic Journal, 49, 1, 2005, pàg. 71–132. JSTOR: 41928378.
* ↑ Georg, Stefan; Michalove, Peter A.; Ramer, Alexis Manaster; Sidwell, Paul J. Journal of Linguistics, 35, 1, 1999, pàg. 65–98. DOI: 10.1017/S0022226798007312. JSTOR: 4176504.
* ↑ Sinor, 1988, p.710
* ↑ George van DRIEM: Handbuch der Orientalistik. Volume 1 Part 10. BRILL 2001. Page 336
* ↑ M. A. Castrén, Nordische Reisen und Forschungen. V, St.-Petersburg, 1849
* ↑ «Turkic languages» (en anglès). Enciclopèdia Britànica. [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ «Nationalist Notes» (en anglès). TIME Magazine, 23-07-1928. Arxivat de l'original el 12 de novembre 2007. [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ Reflections on Knowledge and Language in Middle Eastern Societies (en anglès). Cambridge Scholars Publishing, 2010, p. 295. ISBN 1443824739.

## Bibliografia

* Johanson, L. & Csató, E. Á. (editors) 1998. The Turkic Languages. Routledge: London. ISBN 0-415-08200-5.
* Deny J. et al. 1959. Philologiae Turcicae Fundamenta. Wiesbaden.
* Schönig, C. 1997/1998. A new attempt to classify the Turkic languages (1-3). Turkic Languages 1/2.
* Clauson, G. 1972. An Etymological Dictionary of Pre-thirteenth-century Turkish. Oxford.

## Vegeu també

* Llista de grups turquesos.

## Enllaços externs

* Mapa de les llengües túrquiques (anglès)