OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paul Duboc

Paul Duboc (Rouen, 2 d'abril de 1884 - París, 19 d'agost de 1941) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1907 i 1927. Era anomenat La Poma. En el seu palmarès destaquen cinc etapes del Tour de França, una el 1909. i quatre el 1911, edició que finalitzà en la segona posició final; així com la general de la Volta a Bèlgica de 1909.
Va morir en un accident laboral l'agost de 1941. Des del 2008, un carrer de Rouen porta el seu nom.

## Palmarès

* 1907
** 1r de la París-Rungis
* 1909
** 1r a la Volta a Bèlgica i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1911
** Vencedor de 4 etapes al Tour de França

### Resultats al Tour de França

* 1908. 11è de la classificació general
* 1909. 4t de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1911. 2n de la classificació general i vencedor de quatre etapes
* 1912. Abandona (4a etapa)
* 1913. Abandona (4a etapa)
* 1914. 31è de la classificació general
* 1919. 8è de la classificació general, però després desqualificat
* 1923. 18è de la classificació general
* 1926. 27è de la classificació general
* 1927. Abandona (1a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* Giro d'Itàlia de 1914. Abandona

## Referències

* ↑ «DUBOC Paul». [Consulta: 6 juliol 2024].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Paul DUBOC» (en italià). [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Palmarès de Paul Duboc (Fra)». [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ La Croix, 23 d'agost de 1941
* ↑ Deliberació del Consell Municipal de Rouen del 25 de gener de 2008.

## Enllaços externs

* Palmarès de Paul Duboc (francès)
# Fàbrica Dotres, Clavé i Fabra

La Fàbrica Dotres, Clavé i Fabra era un conjunt d'edificis situat als carrers de Sant Pau, 116, Reina Amàlia, 39 i Carretes, 66-76, del que només es conserva la façana als dos primers, catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Els comerciants Miquel Clavé i Espanya (Barcelona, 1802-1866) i Gaspar Dotres i Gelabert (Castelló de la Plana, 1798-Madrid, 1872) van constituir una societat per a la fabricació de teixits de seda. A tal efecte, el març del 1833, Clavé va adquirir a l'advocat tarragoní Josep Francesc Besora dues parcel·les del seu hort al carrer de Sant Pau, i el mes següent, va demanar permís per a edificar-hi una casa-fàbrica de planta baixa i pis, segons el projecte de l'arquitecte Josep Buxareu. El novembre del mateix any, Clavé va demanar permís per a remuntar-hi un segon pis, segons el projecte del mateix arquitecte.
Entre 1839 i 1840, la societat va adquirir més terrenys al seu veí Joaquim Palau, i el 1840, Clavé va demanar permís per a construir una casa de planta baixa i quatre pisos al carrer de les Carretes, 78 (antic 3), segons el projecte de Buxareu, i també per a instal·lar una màquina de vapor en una «quadra» paral·lela a aquest carrer.

## Referències

* ↑ «Antiga fàbrica Clavé i Fabra». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 6 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ AHPB, notari Ramon Sanpons, manuals 1.249/13, f. 497v-510v, 23-12-1839 i 1.249/14, f. 11v-13v, 04-01-1840, f. 203v-207, 15-05-1840, i f. 291v-293v, 20-07-1840.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Estruch
* Casa Miquel Clavé

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 464-470. ISBN 9788491562160.
# Montilla Club de Fútbol

El Montilla Club de Fútbol és un club de futbol amb seu a Montilla, Còrdova, a la comunitat autònoma d'Andalusia. Fundat l'any 1973, juga a Divisió d'Honor, i disputa els partits a casa a l'Estadi Municipal de Montilla, amb una capacitat de 5.000 espectadors.

## Història

El Montilla CF va ser fundat l'agost de 1973, després que el Club Balompédico Alvear (un altre club de la ciutat finançat per Bodegas Alvear) cessés les seves activitats. El club va ocupar immediatament el lloc d'Alvear a la Regional Preferent, i va aconseguir l'ascens a Tercera Divisió el 1987.
Després de 13 temporades consecutives a quarta divisió, el Montilla va patir el descens l'any 2000, però va tornar a la categoria al primer intent. El club passaria les temporades següents a les lligues inferiors, a part d'una campanya a la quarta categoria la 2012-13.

## Temporada a temporada

| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc | Copa del Rei |
| 1973–74 | 4 | 1a Reg. | 8è | |
| 1974–75 | 4 | 1a Reg. | 8è | |
| 1975–76 | 4 | Reg. Pref. | 13è | |
| 1976–77 | 4 | Reg. Pref. | 12è | |
| 1977–78 | 5 | Reg. Pref. | 16è | |
| 1978–79 | 5 | Reg. Pref. | 7è | |
| 1979–80 | 5 | Reg. Pref. | 9è | |
| 1980–81 | 5 | Reg. Pref. | 4t | |
| 1981–82 | 5 | Reg. Pref. | 7è | |
| 1982–83 | 5 | Reg. Pref. | 8è | |
| 1983–84 | 5 | Reg. Pref. | 3r | |
| 1984–85 | 5 | Reg. Pref. | 2n | |
| 1985–86 | 5 | Reg. Pref. | 6è | |
| 1986–87 | 5 | Reg. Pref. | 2n | |
| 1987–88 | 4 | 3a | 15è | |
| 1988–89 | 4 | 3a | 15è | |
| 1989–90 | 4 | 3a | 16è | |
| 1990–91 | 4 | 3a | 10è | Second round |
| 1991–92 | 4 | 3a | 13è | |
| 1992–93 | 4 | 3a | 14è | |
| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc |
| 1993–94 | 4 | 3a | 17è |
| 1994–95 | 4 | 3a | 5è |
| 1995–96 | 4 | 3a | 6è |
| 1996–97 | 4 | 3a | 5è |
| 1997–98 | 4 | 3a | 14è |
| 1998–99 | 4 | 3a | 9è |
| 1999–2000 | 4 | 3a | 18è |
| 2000–01 | 5 | Reg. Pref. | 1r |
| 2001–02 | 4 | 3a | 8è |
| 2002–03 | 4 | 3a | 14è |
| 2003–04 | 4 | 3a | 20è |
| 2004–05 | 5 | 1a And. | 4t |
| 2005–06 | 5 | 1a And. | 3r |
| 2006–07 | 5 | 1a And. | 4t |
| 2007–08 | 5 | 1a And. | 3r |
| 2008–09 | 5 | 1a And. | 3r |
| 2009–10 | 5 | 1a And. | 14è |
| 2010–11 | 5 | 1a And. | 14è |
| 2011–12 | 5 | 1a And. | 3r |
| 2012–13 | 4 | 3a | 20è |
| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc | Copa del Rei |
| 2013–14 | 5 | 1ª I. | 17è | |
| 2014–15 | 6 | 2ª I. | 5è | |
| 2015–16 | 6 | 1ª I. | 2n | |
| 2016–17 | 6 | 1ª I. | 2n | |
| 2017–18 | 5 | Div. Hon. | 15è | |
| 2018–19 | 6 | 1ª I. | 2n | |
| 2019-20 | 6 | 1ª I. | 1r | |
| 2020-21 | 5 | Div. Hon. | 2n | |
| 2021–22 | 6 | Div. Hon. | 5è | |
| 2022–23 | 6 | Div. Hon. | 12è | Preliminar |
| 2023–24 | 6 | Div. Hon. | | |
* 17 temporades a Tercera Divisió

## Referències

* ↑ «El Club» (en castellà). Montilla CF. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «Montilla y el fútbol, una historia para contar» (en castellà). Montilla Digital, 26-10-2017. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «Montilla Club de Fútbol» (en castellà). Fútbol Regional. [Consulta: 22 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Montilla Club de Fútbol - Lloc web oficial (en castellà)
* Soccerway team profile
# Luis de la Cerda y de la Vega

Luis de la Cerda y de la Vega (ca.1442-Écija, 25 de novembre de 1501), V Comte de Medinaceli, I Duc de Medinaceli i I Comte de El Puerto de Santa Maria, noble castellà de la Casa de Medinaceli.
Fill de Gastón de la Cerda Sarmiento, IV Comte de Medinaceli, i de Leonor de la Vega y Mendoza, Senyora de Cogolludo.
L'any 1479 Isabel la Catòlica li concedí el títol de Duc. Luis serví als reis catòlics en les guerres de Portugal i Granada.
Es casà 3 cops:
* Ca. 1460 amb Catalina Lasso de Mendoza, senyora de Valfermoso de Tajuña. Matrimoni anul·lat el 14 de desembre de 1472. Sense successió.
* El 1470 amb Anna de Navarra i Aragó, pretesa reina de Navarra (1451-1477). Filla de Carles de Viana.
** Del matrimoni nasqué Leonor de la Cerda d'Aragó i Navarra (1472-1497), casada el 1493 amb Rodrigo Díaz de Vivar y Mendoza, I Marqués del Cenete.
* El 1501 con Catalina Vique de Orejón (Catalina del Puerto).
** D'aquest nasqué el 1485 Juan de la Cerda Vique de Orejón (1485-1544), II duc de Medinaceli (legitimat després del casament dels seus pares).
* Amb una dona de nom desconegut, tingué 2 fills: Alonso (?-1543), senyor d'Enciso, Pedro, cavaller de l'Orde de Santiago (?-1564) i a Juana.
Les seves restes es troben en l'Església Col·legial de Santa María a Medinaceli.

## Referències

* Fitxa de Luis de la Cerda y de la Vega-web de la Fundación Casa Ducal de Medinceli.
# Fàbrica Dotres, Clavé i Fabra

La Fàbrica Dotres, Clavé i Fabra era un conjunt d'edificis situat als carrers de Sant Pau, 116, Reina Amàlia, 39 i Carretes, 66-76, del que només es conserva la façana als dos primers, catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Els comerciants Miquel Clavé i Espanya i Gaspar Dotres i Gelabert van constituir una societat per a la fabricació de tuls de seda. A tal efecte, el març del 1833, Clavé va adquirir a l'advocat tarragoní Josep Francesc Besora dues parcel·les del seu hort al carrer de Sant Pau, i el mes següent, va demanar permís per a edificar-hi una casa-fàbrica de planta baixa i pis, segons el projecte de l'arquitecte Josep Buxareu. El novembre del mateix any, Clavé va demanar permís per a remuntar-hi un segon pis, segons el projecte del mateix arquitecte.
Entre 1839 i 1840, la societat va adquirir més terrenys al seu veí Joaquim Palau, i el 1840, Clavé va demanar permís per a construir una casa de planta baixa i quatre pisos al carrer de les Carretes, 78 (antic 3), segons el projecte de Buxareu, i també per a instal·lar una màquina de vapor en una «quadra» paral·lela a aquest carrer. El 1841 s'hi va incorporar la filatura i la torsió del fil de seda, i a la mateixa època, hi va entrar com a soci Gil Bonaventura Fabra i Illas.

## Referències

* ↑ «Antiga fàbrica Clavé i Fabra». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 6 7 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ AHPB, notari Ramon Sanpons, manuals 1.249/13, f. 497v-510v, 23-12-1839 i 1.249/14, f. 11v-13v, 04-01-1840, f. 203v-207, 15-05-1840, i f. 291v-293v, 20-07-1840.
* ↑ Cabana, 1992.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Estruch
* Casa Miquel Clavé

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 464-470. ISBN 9788491562160.
# Fàbrica Dotres, Clavé i Fabra

La Fàbrica Dotres, Clavé i Fabra era un conjunt d'edificis situat als carrers de Sant Pau, 116, Reina Amàlia, 39 i Carretes, 66-76, del que només es conserva la façana als dos primers, catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Els comerciants Miquel Clavé i Espanya i Gaspar Dotres i Gelabert van constituir una societat per a la fabricació de tuls de seda. A tal efecte, el març del 1833, Clavé va adquirir a l'advocat tarragoní Josep Francesc Besora dues parcel·les del seu hort al carrer de Sant Pau, i el mes següent, va demanar permís per a edificar-hi una casa-fàbrica de planta baixa i pis, segons el projecte de l'arquitecte Josep Buxareu. El novembre del mateix any, Clavé va demanar permís per a remuntar-hi un segon pis, segons el projecte del mateix arquitecte.
Entre 1839 i 1840, la societat va adquirir més terrenys al seu veí Joaquim Palau, i el 1840, Clavé va demanar permís per a construir una casa de planta baixa i quatre pisos al carrer de les Carretes, 78 (antic 3), segons el projecte de Buxareu, i també per a instal·lar una màquina de vapor en una «quadra» paral·lela a aquest carrer. El 1841 s'hi va incorporar la filatura i la torsió del fil de seda, i a la mateixa època, hi va entrar com a soci Gil Bonaventura Fabra i Illas.

## Referències

* ↑ «Antiga fàbrica Clavé i Fabra». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 6 7 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ AHPB, notari Ramon Sanpons, manuals 1.249/13, f. 497v-510v, 23-12-1839 i 1.249/14, f. 11v-13v, 04-01-1840, f. 203v-207, 15-05-1840, i f. 291v-293v, 20-07-1840.
* ↑ Cabana, 1992.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Estruch
* Casa Miquel Clavé

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 464-470. ISBN 9788491562160.
* Cabana, Francesc «Dotres, Clavé i Fabra a Barcelona». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.
# Renate Mayntz

Renate Mayntz (Berlín, 28 d'abril de 1929) és una sociòloga alemanya. Va ser fundadora i directora de l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats, del qual és ara directora emèrita.

## Biografia

Mayntz va estudiar als Estats Units, i en 1957 es va doctorar a la Universitat Lliure de Berlín. Va ensenyar en el Deutsche Hochschule für Verwaltungswissenschaften Speyer i a la Universitat de Colònia abans de fundar, en 1984, l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats.
Les seves àrees de recerca inclouen la teoria social, sistemes socials, institucions polítiques, gestió pública, desenvolupament i implementació de polítiques públiques, desenvolupament de la ciència i la tecnologia, relacions entre ciència i política, estructures transnacionals i gobernança global.
Les seves teories es basen en la consideració de la interdependència de cada societat, integrada a partir de la unió de diverses estructures, que la fan funcionar de manera multifacètica, autoorganitzant-se a si mateixa de manera dinàmica i sovint incontrolable. Mayntz és reconeguda com una de les sociòlogues més importants del segle xx.
És directora emèrita de l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats.

## Premis i reconeixements

* 1999 Premi Schader, el més reconegut a Alemanya per a una persona científica social.
* 2004 Premi Bielefelder Wissenschaftspreis juntament amb Fritz W. Scharpf.

## Referències

* 1 2 «Renate Mayntz: biografía y aportes a la sociología». Lifeder, 28-04-2021. [Consulta: febrer 2024].
* ↑ «Bielefelder Wissenschaftspreis 2004 geht an Renate Mayntz und Fritz W. Scharpf». Arxivat de l'original el 2011-09-27. [Consulta: 11 maig 2017].
* ↑ Times, Steven Greenhouse, Special To The New York «Europeans Unite to Compete With Japan and U.S.». The New York Times, 21-08-1989. ISSN: 0362-4331.
* 1 2 Gesellschaftsforschung, Max-Planck-Institut für. «Homepage Prof. emer. Dr. Dr. h.c. mult. Renate Mayntz - Research» (en alemany). [Consulta: 11 maig 2017].
* ↑ «Bielefelder Wissenschaftspreis 2004 geht an Renate Mayntz und Fritz W. Scharpf». Uni.protokolle.de, 12-07-2004. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2011. [Consulta: 21 febrer 2011].
* ↑ «EGOS - 2002: Renate Mayntz - European Group for Organizational Studies» (en alemany). [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «Schader-Preis 2011 an Jan Philipp Reemtsma» (en alemany). JuraForum.de.

## Enllaços externs

* Renate Mayntz Biografia en l'Institut Max Planck
* Pàgina web de l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats
# Renovació Democràtica (Grècia)

Renovació Democràtica (grec Δημοκρατική Ανανέωση, Dimokratiki Ananeosi, DIANA) és un partit polític grec fundat per Konstandinos Stefanópulos el 6 de setembre de 1985, quan abandonà Nova Democràcia amb nou diputats més per conflictes amb Konstandinos Mitsotakis. Va obtenir un diputat a les eleccions legislatives gregues de juny de 1989 i a les de 1990. Es mantingué actiu fins a les eleccions de juny de 1994, quan no assolí passar del 3% dels vots a les eleccions de 1993 i es quedà sense representació. El 1995 Konstandinos Stefanópulos fou escollit president de Grècia amb suport del PASOK. A les eleccions de 1996 es va unir a Primavera Política.

## Resultats electorals
### Eleccions legislatives

| Any | Líder | Vots | % | Escons | Govern |
| 1989 Ι | Konstandinos Stefanópulos | 65.614 | 1,01% | 1 / 300 | Oposició |
| 1989 II | No van participar | No van participar | No van participar | No van participar | No van participar |
| 1990 | Konstandinos Stefanópulos | 44.077 | 0,67% | 1 / 300 | Coalició |

### Eleccions europees

| Any | Líder | Grup | Vots | % | Escons | Pos. |
| 1989 | Konstandinos Stefanópulos | EDA | 89.811 | 1,36% | 1 / 24 | 4t |
| 1994 | Konstandinos Stefanópulos | - | 182.522 | 2.79% | 0 / 24 | 6è |
# René Coicaud

René Coicaud (Liborna, 25 d'agost de 1927 - Brageirac, 1 d'octubre de 2000) fou un tirador d'esgrima francès, especialista en floret, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on guanyà la medalla de plata en la competició de floret per equips del programa d'esgrima.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al |Campionat del Món d'esgrima de 1957 i una d'or als Jocs del Mediterrani de 1955. El 1958 i 1961 es proclamà campió de França de floret individual.
Una vegada retirat va exercir d'àrbitre. Membre del Reagrupament per la República, va ser regidor a Bergerac del 1977 al 1983 i de 1989 al 1995, i tinent d'alcalde del 1995 al 2000.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – René Coicaud». [Consulta: 31 juliol 2023].
* ↑ Adrien Rommel «LE DOCTEUR COICAUD champion de France au fleuret». Le Monde, 09-05-1961 [Consulta: 1r febrer 2020].
* ↑ Guy Penaud, Dictionnaire biographique du Périgord, p. 258, éditions Fanlac, 1999, ISBN 2-86577-214-4
# Artàmids

Els artàmids (Artamidae) són una família d'ocells de l'ordre dels passeriformes que habiten Austràlia, la regió indo-pacífica i l'Àsia Meridional. Antany es considerava una família amb un únic gènere (Artamus) però es va ampliar per incloure totes les espècies de l'antiga família dels cractícids, si bé alguns autors encara tracten els dos grups com famílies separades.

## Taxonomia

Aquesta família es classifica en 6 gèneres amb 24 espècies:
* Gènere Artamus, amb 11 espècies.
* Gènere Peltops, amb dues espècies.
* Gènere Melloria, amb una espècie: carnisser negre (Melloria quoyi).
* Gènere Gymnorhina, amb una espècie: carnisser flautista (Gymnorhina tibicen).
* Gènere Cracticus, amb 6 espècies.
* Gènere Strepera, amb tres espècies.

## Referències

* ↑ Les Christidis et Walter E. Boles (2008). Systematics and Taxonomy of Australian Birds. CSIRO Publishing. p. 174. ISBN 978-0-643-06511-6.
* ↑ E.C.Dickinson, L.Christidis, eds. (2014). The Howard & Moore Complete Checklist of the Birds of the World, Volume 2: Passerines (4th ed.). Eastbourne, UK: Aves Press. pp. 205–208. ISBN 978-0-9568611-2-2.
# Sly

Sly, ovvero La leggenda del dormiente risvegliato és una òpera en tres actes amb música de Ermanno Wolf-Ferrari i llibret en italià de Giovacchino Forzano, basat en el pròleg a l'obra de William Shakespeare La feréstega domada (la versió alemanya del llibret, Sly, oder Die Legende vom wiedererweckten Schläfer, va ser traduïda per Walter Dahms). A diferència de les altres òperes de Wolf-Ferrari, aquesta és una tragèdia. Es va estrenar a La Scala de Milà el 29 de desembre de 1927 amb Aureliano Pertile i Mercè Llopart.
El 2000 es va estrenar a Catalunya al Gran Teatre del Liceu cantada per Josep Carreras, en el que va suposar el seu retorn al teatre després de set anys de forçada absència.

## Personatges

| Personatge | Tessitura | Repartiment de l'estrena, 29 de desembre de 1927 (Director: Ettore Panizza) |
| Sly | tenor | Aureliano Pertile |
| Dolly | soprano | Mercè Llopart |
| Comte de Westmoreland | baríton | Luigi Rossi-Morelli |
| John Plake | baix | Ernesto Badini |
| Patge | soprano | Cesira Ferrani |
| Rosalina | soprano | Anada Conti i Iris Adami-Corradetti |
| Propietària | mezzosoprano | Anada Mannarini |
| Jutge de camp | tenor | Palmiro Domenichetti |
| Nen servent | tenor | Luigi Nardi |
| Primer noble/Moro | tenor | Giovanni Azzimonti |
| Segon noble/Indi | tenor | Emilio Venturini |
| Tercer noble/Vell criat | tenor | Nello Palai |
| Cambra noble/Xinès | sota-baríton | Aristide Baracchi |
| Cinquè noble/doctor | baríton | Giuseppe Nessi |
| Sisè noble | baix | Antonio Laffi |
| Setè noble | baix | Giacomo Carboni |
| Vuitè noble | baix | Salvatore Baccaloni |
| Primera donzella | mezzosoprano | Maria Neveso |
| Segona donzella | mezzosoprano | Gina Pedroni |
| Tercera donzella | mezzosoprano | Olga De Franco-Arduini |
| Snare/primer criat | baix | Luigi Spartaco Marchi |
| Soldat/segon criat | baix | Giuseppe Menni |
| Cuiner/tercer criat | baix | Amleto Galli |

## Enregistraments

Els creadors dels principals papers, inclòs Aureliano Pertile, mai van gravar res de l'òpera, encara que Ernesto Badini (el primer John Plake) i Palmiro Domenichetti van gravar el duetto dei beoni. La Canzone dell'orso la va fer Nino Piccaluga, qui va cantar l'obra a Torí i Trieste, mentre que tots dos i No, non sono un buffone van ser gravats per altres diversos cantants incloent a Francesco Merli i Alessandro Valente.

## Referències

* 1 2 Rodríguez, Mariano. «Entrevista a Josep Carreras». La Vanguardia. [Consulta: 23 febrer 2017].
* Amadeus Almanac, accés 24 de juliol de 2008
* Warrack, John i West, Ewan (1992), The Oxford Dictionary of Opera, 782 pàgines, ISBN 0-19-869164-5
# Don César de Bazan

{{Infotaula arts escèniques|títol original=Don César de Bazan|imatge=Frédérick lemaître don césar de bazan.jpg|descripció imatge=Frédérick Lemaître com a "Don César de Bazan", Théâtre de la Porte Saint-Martin (1844).|gènere=Opéra comique''Don César de Bazan és una opéra comique en quatre actes amb música de Jules Massenet i llibret en francès d'Adolphe d'Ennery, i Jules de Chantepie, basat en l'obra de teatre homònima d'Adolphe d'Ennery i Dumanoir, inspirada en el Ruy Blas de Victor Hugo. Es va estrenar en l'Opéra-Comique el 30 de novembre de 1872.

## Personatges

| Personatge | Tessitura | Repartiment de l'estrena, 30 de novembre de 1872 (Director: Adolphe Deloffre) |
| Maritana | soprano | Marguérite-Marie Sophie Pollart "Priola" |
| Lazarille, un noi | mezzosoprano | Galli-Marié |
| Carles II d'Espanya | tenor | Paul Lhérie |
| Don César | baríton | Jacques Bouhy |
| Don José de Santarém | baríton | Neveu |
| Capità de la guàrdia | baix | François Bernard |

## Referències

* ↑ «Amadeus Almanac (30 de noviembre de 1872). Consultado 8 de febrero de 2009». Arxivat de l'original el 1 de junio de 2012. [Consulta: 28 agost 2023].

## Enllaços externs

* Don César de Bazan a Bob's Universe
* «Don César de Bazan» en el International Music Score Library Project.
* Forumopera.com Le Magazine du monde lyrique.
* Casaglia, Gherardo (2005). "Don César de Bazan, 30 Novembre 1872". L'Almanacco di Gherardo Casaglia (en italià).
* "Massenet: Don César de Bazan". Presto Classical.
# Mosquiter de Blyth

El mosquiter de Blyth (Phylloscopus reguloides) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). Es troba a Bhutan, Cambodja, Xina, l'Índia, Laos, Myanmar, Nepal, Tailàndia i Vietnam. També nidifica al Pakistan i se'l pot trobar de pas a Bangladesh. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà, els matollars de muntanya, els matollars humids tropicals i subtropicals, així com les terres llaurades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El nom comú ret homenatge al zoòleg anglès Edward Blyth (1810-1873).

## Referències

* 1 2 «Mosquiter de Blyth». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 626. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Blyth's Leaf-warbler. Phylloscopus reguloides» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].