OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Karwar

Karwar (konkani: कारवार, canarès: ಕಾರವಾರ) és una ciutat i municipi de Karnataka, capital del districte de North Kanara o Uttara Kannada, Índia. És una ciutat de la costa a la riba del riu Kali. És també capital d'una taluka de les que formen el districte. El nom derivaria d'un poble proper de nom Kadwad que els britànics van deformar a Karwar i que hauria donat nom a un nou establiment fundat per ser la capital del districte el 1862. Apareix també com a Carwar. Al cens de 2001 apareix amb una població de 62.960 habitants. El 1881 la població era de 13.761 habitants i el 1901 de 16.847.

## Història

El poble de Kadwad o Karwar estava situat a la riba del Kali Nadi, a uns 5 km a l'est de la moderna Karwar. Al segle xvii el "desdi" (superintendent) de Kadwad era un dels principals oficials del sultanat de Bijapur al qual pertanyia. In 1638 la fama de la pebre de Sonda va induir a la Companyia de Sir William Courten a obrir una factoria a Kadwad que el 1690 era prospera i exportava teixits fins que es feien a l'interior cap a l'est, a Hubli i altres llocs, feina que emprava 50000 treballadors; a més produïa pebre i altres espècies i també alguns altres teixits.
El 1665 Sivaji, el fundador de l'estat maratha, va cobrar contribució a la factoria; el 1673 el governador militar mogol de la zona (fawjdar) amb seu a Kadwad va assetjar la factoria. El 1674 Sivaji va cremar la ciutat però la factoria no va patir cap dany, però des de 1675 els caps locals van començar a demanar contribucions i els anglesos es van retirar el 1679; van retornar el 1682 i la van fer encara més gran, però el 1684 en foren expulsats perquè la tripulació d'un vaixell va matar una vaca sagrada, però van poder tornar. El 1685, els portuguesos van instigar al desdi de Kadwad i al de Sonda a la revolta. Els deu darrers anys del segle els holandesos van intentar suplantar als anglesos en el comerç del pebre; el 1697 la ciutat fou saquejada pels marathes. El 1715 el vell fort de Kadwad fou enderrocat i el senyor local de Sonda va construir el fort de Sadashivgarh que va comprometre la seguretat de la factoria i davant l'hostilitat del senyor de Sonda, la factoria fou evacuada el 1720. No van aconseguir guanyar el favor del senyor de Sonda per recuperar l'establiment fins al 1750. El 1752 els portuguesos van enviar una flota que va ocupar Sadashivgarh i van reclamar el monopoli del comerç de Karwar; com que estaven en posició de força els anglesos es van retirar altre cop. Al cap d'uns anys Kadwad estava en ruïnes.
El 1862 els britànics van decidir establir una nova capital pel districte de North Kanara (resultant de la divisió del districte de Kanara i que havia estat incorporat a la presidència de Bombai) i van escollir un assentament de pescadors prop de l'antiga Kadwad, que els anglesos anomenaven Karwar.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# LAV-25

El LAV-25 és un vehicle de reconeixement o vehicle de combat d'infanteria amfibi sobre rodes d'origen canadenc. És fabricat per General Dynamics Land Systems Canadà i està basat en la família de vehicles blindats MOWAG Piranha de fabricació suïssa. Aquesta variant del MOWAG és una de les variants que ha exportat a diversos països i concretament la que s'ha fabricat al Canadà sota llicència.

## Història

A començaments de la dècada dels 80 la companyia General de Motors de Canada que fabricava sota llicència Suïssa va presentar quatre prototips. Aquests prototips van guanyar el concurs i en 1983 es van entregar els primers exemplars, encara que un any més tard l'exèrcit es va retirar del programa. També en 1983 es va iniciar el desenvolupament de 5 variants. L'any 1988 es van completar les entregues i es van començar a formar els batallons LAV dels Marines dels EUA.
En la dècada de 1990 es van distribuir LAV's a l'exèrcit terrestre i està sent utilitzat, àmpliament, a Invasió de l'Iraq de 2003. També s'ha utilitzat en diverses tasques de salvament com, per exemple, després del pas de l'Huracà Katrina a Nova Orleans.

## Variants

* Anti-tanc: armat amb un doble llançador de míssils TOW en una torreta.
* Amb morter: armat amb un morter M252 de 81 mm o 120 mm.
* Preparat per guerra electrònica: equipat amb sistemes de pertorbació de comunicacions enemigues.
* Recuperació: No té torre i la tripulació s'amplia a 4 persones. I se li agreguen una grua, un torn i un grup electrogen per recuperar vehicles.
* Assalt: Dotat amb un poderós canó de 105 mm.
* Vehicle de comandament: Se li acoblen equips addicionals de transmissió.
* Logística: Amb àmplies escotilles i una grua per carregar i descarregar.
* Defensa aèria: Dotat d'un canó multi tub de 25 mm i un parell de llançadors FIM-92 Stinger.

## Referències

* 1 2 3 «LAV-25 Light Armoured Vehicle» (en anglès/francès). Armyrecognition.com. [Consulta: 31 desembre 2012].
* ↑ «LAV-25 Armored personnel carrier» (en anglès). Military-Today.com. Arxivat de l'original el 2017-02-06. [Consulta: 31 desembre 2012].
* ↑ «LAV-25 Light Armored Vehicle (1983)» (en anglès). MilitaryFactory, 03-08-2008. [Consulta: 31 desembre 2012].
* ↑ «Light Armored Vehicle-25 (LAV-25) Bison» (en anglès). GlobalSecurity.org. [Consulta: 31 desembre 2012].

## Vegeu també

* M1 Abrams
* AAV-7A1
* Invasió de l'Iraq de 2003
* Guerra del Golf

## Enllaços externs

* Light Armored Vehicle (LAV-25) a marines.com Arxivat 2014-01-02 a Wayback Machine. (anglès)
* Vídeo a Youtube: LAV25 Marines & Navy ACU 5 Amphibious Landing (anglès)
* Vídeo a Youtube: Marines fire 25MM from LAVS during Exercise Shared Accord (anglès)
# Parc de Vigeland

El Parc de Vigeland és el parc més gran d'Oslo situat al nord-oest del centre urbà. És un parc d'escultures que constitueix una de les principals atraccions turístiques d'Oslo. El conjunt, dissenyat tot per Gustav Vigeland (1869-1943), compta amb 212 escultures de bronze i granit que representen diferents etapes de la vida i moviments humans, encarnats en figures nues de grans dimensions. Aquestes figures estan col·locades majoritàriament en tres zones que ocupen l'eix central del parc: el pont, la font i el monòlit. Moltes de les figures escultòriques expressen violència o sentiments exaltats i predominen les escenes on apareixen nens.
La creació del parc va dur-se a terme entre els anys 1907 i 1942, amb la preparació del motlle de cada escultura i el disseny del traçat del parc. L'efecte estètic del conjunt es complementa amb plantacions de roses a l'espai que precedeix el monòlit i amb els jocs de l'aigua del riu i la font. Tot el parc conté abundant arbrat.

## El pont

El pont de granit és la primera zona del parc que es troba després de travessar l'entrada principal, connecta l'entrada principal amb la zona de la font. En total hi ha 52 escultures de bronze que ocupen els extrems i laterals del pont, entre les escultures destaca El nen enrabiat, en noruec Sinnataggen, que ha sigut objectiu d'actes vandàlics. L'any 1992 va ser robat del parc i posteriorment trobat en unes escombraries i l'any 2007 va ser pintat de color rosa.

## La font

Originalment va ser dissenyada per a ser ubicada davant del Parlament. La font va ser fabricada en bronze i decorada amb 60 relleus de bronze individuals. Representant nens i esquelets als braços d'arbres gegants, la font suggereix que de la mort n'esdevé nova vida. A terra envoltant la font hi ha un mosaic de 1800 metres quadrats fet amb granit blanc i negre. Crear el monument va prendre molt de temps a Vigeland: de 1906 a 1947.

## El monòlit

El monòlit de 17 metres és el punt més elevat del parc i el presideix. Està format per 121 figures humanes que s'amunteguen i s'aguanten les unes amb les altres. A la base del monòlit hi ha 36 grups escultòrics de granit que representen els cicles de la vida i les relacions humanes.

## Referències

* ↑ «'Sinnataggen' turned pink» (en anglès), 23-04-2007. [Consulta: 6 novembre 2010].

## Bibliografia

* «'Sinnataggen' turned pink» (en anglès), 23-04-2007. [Consulta: 6 novembre 2010].

## Enllaços externs

* Article del Parc de Vigeland del març de 2007
* Web oficial del Parc de Vigeland, Web del Museu Vigeland Arxivat 2018-03-24 a Wayback Machine.
* Extens reportatge fotogràfic del parc Arxivat 2020-11-13 a Wayback Machine.
* Tour virtual i panoràmic de les escultures Arxivat 2009-03-15 a Wayback Machine.
# Finestra rodona

La finestra rodona o coclear és una estructura anatòmica que posa en comunicació l'orella mitjana amb l'orella interna. A l'espècie humana té un diàmetre mitjà de 2 mm i està recoberta per una membrana fina. Es troba per sota de la finestra oval a la part petrosa del temporal, al crani.

## Funció

L'orella mitjana transforma els impulsos sonors en vibracions mecàniques que es transmeten des del timpà a la cadena d'ossets formada pel martell l'enclusa i l'estrep. L'estrep pressiona sobre la finestra oval i provoca una ona de pressió a la perilimfa de l'orella interna. Aquesta ona de pressió es transmet a través de la còclea i provoca la protusió de la membrana que cobreix la finestra rodona que s'abomba en direcció a l'orella mitjana per compensar l'augment de pressió.

## Referències

* 1 2 Fisiología de la audición y el equilibrio. Arxivat 2018-04-17 a Wayback Machine. Autor: Carolina Bianchi. UNCPBA, Tandil. Consultado el 1 de noviembre de 2018.
* ↑ Estudio de la variabilidad anatómica de las ventanas oval y redonda, y su implicación en los dispositivos implantables activos de oído. Tesis doctoral. Consultado el 7 de noviembre de 2018
# Josep-Lluís Serrano i Pentinat

Josep-Lluís Serrano i Pentinat (Tivissa, 19 de març de 1977) és un sacerdot catòlic i teòleg català. Des del juliol de 2024, és el bisbe coadjutor del bisbat d'Urgell, al costat del bisbe Joan Enric Vives.

## Trajectòria

Estudià al seminari de Tortosa des dels 14 anys i fou ordenat sacerdot el 21 d'abril de 2002. Les seves primeres parròquies encomanades foren les de la Palma d'Ebre, la Bisbal de Falset i Margalef.
Anà a ampliar els estudis a Roma el 2005, on es llicencià en Teologia dogmàtica a la Pontifícia Universitat Gregoriana el 2007. A la tornada de Roma fou professor del seminari i sacerdot de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant durant dos anys.
El 2009 tornà a Roma. Estudià Dret Canònic a la Pontifícia Universitat Lateranense i Estudis diplomàtics a la Pontifícia Acadèmia Eclesiàstica. El 2012 es doctorà en teologia. El mateix 2012 fou enviat a Moçambic, on hi estigué fins al 2016. Posteriorment, fou secretari de la nunciatura a Nicaragua durant dos anys i al Brasil del 2017 al 2019. Després fou conseller de la secretaria d'estat del Vaticà, on hi acumulà experiència en diplomàcia a les ordres directes del secretari d'estat Pietro Parolin. A més de català, parla castellà, francès, italià, francès i portuguès.
Fou nomenat bisbe coadjutor del bisbat d'Urgell, al costat del bisbe Joan Enric Vives, el juliol de 2024, i ordenat com a tal el 21 de setembre de 2024. Això el situà en la posició de successió del bisbe Vives com a copríncep d'Andorra.

## Referències

* 1 2 Lluis, Serrano Pentinat Josep. Palabra Sacramento y Carisma: La eclesiologia de E. Corecco (en castellà). Pontificia università Gregoriana, 2012-07-07. ISBN 978-88-7839-229-8.
* ↑ «Rinunce e nomine» (en italià). Sala Stampa della Santa Sede, 12-07-2024. [Consulta: 12 juliol 2024].
* 1 2 3 Llisterri, Jordi. «El Vaticà resol la successió a Urgell i Andorra amb el diplomàtic català Josep-Lluís Serrano Pentinat». Catalunya Religió, 11-07-2024. [Consulta: 12 juliol 2024].
* 1 2 «El riberenc Josep Lluís Serrano, ordenat bisbe coadjuntor d’Urgell en una cerimònia que aplega centenars de persones». La Marfanta, 21-09-2024.
* ↑ «Com licença!». [Consulta: 12 juliol 2024].
* ↑ «El Papa Francisco nombra a Josep-Lluís Serrano Pentinat obispo coadjutor de la diócesis de Urgel» (en castellà). Cope, 12-07-2024. [Consulta: 12 juliol 2024].
* ↑ «Serrano Pentinat: “Vivint a Nicaragua s'entén més el papa Francesc”». Catalunya Religió, 21-12-2016. [Consulta: 12 juliol 2024].
* ↑ «Mons. Serrano Pentinat nombrado del Obispo Coadjutor de la Diócesis de Urgell - Vatican News» (en castellà). Vatican News, 12-07-2024. [Consulta: 12 juliol 2024].
* 1 2 3 «Josep Lluís Serrano, el nou copríncep andorrà encarregat de fer canvis sense fer soroll». Vilaweb, 21-07-2024. [Consulta: 22 juliol 2024].
# Búbal de Lichtenstein

El búbal de Lichtenstein (Alcelaphus lichtensteinii) és un antílop africà. Anteriorment se'l classificava al gènere Sigmoceros Heller, 1912, però des d'aleshores estudis han revelat que no hi havia prou diferències per separar-lo dels altres búbals.
Fou anomenat en honor del viatger i zoòleg alemany Martin Lichtenstein.

## Referències

* ↑ Beolens, Watkins i Grayson, 2009, «Lichtenstein».

## Bibliografia

* Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Josep Abella i Garaulet

Josep Abella i Garaulet (València, c. 1800 - c. 1884) va ser un pintor valencià.

## Biografia

Va néixer a València cap a 1800, fill de Carles Abella i Bàrbara Garaulet. Va formar-se a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles, especialitzat en la pintura de flors i ornats, matèria sobre la que va obtenir un premi el 1818, conjuntament amb Josep Viló, i una pensió el 1820. D'aquest època daten segurament alguns dibuixos i estampes que conserva el Museu de Belles Arts de València. Va ser nomenat membre supernumerari de la secció de pintura a l'Acadèmia de Sant Carles el 7 d'agost de 1836. Amb motiu del seu nomenament va presentar diverses obres a l'acadèmia, entre elles una còpia d'una Crist de Van Loo, que es conserva al Museu de Belles Arts.
Participà en diverses exposicions artístiques entre 1845 i 1848 assolint cert èxit; a la de 1845 va presentar diverses natures mortes i fruiters a l'exposició del Liceu de València que van atreure l'atenció del públic i de la crítica i van ser comprades per Jorge Martínez. El 1848 va ser nomenat director de l'acadèmia de dibuix del seminari dels escolapis de València. Va combinar l'activitat docent amb la pintura. Va morir vers 1884.

## Referències

* 1 2 «Abella y Garaulet, José» (en anglès). Benezit Dictionary of Artists. Oxford University Press. [Consulta: 9 octubre 2022].
* 1 2 3 4 5 Alba Pagán, Ester. «José Abella y Garaulet» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 9 octubre 2022].
* 1 2 Ossorio y Bernard, Manuel. Galeria biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 3.
* ↑ Ruiz de Lihory y Pardines, José María. Diccionario de artistas valencianos (en castellà). València: Federico Domenech, 1897, p. 43.
# Josep Barba i Figueres

Josep Barba i Figueres (Terrassa, 19 de maig de 1868 – 1920), fou un músic català destacat per la seva passió i dedicació a la guitarra. Nascut a Terrassa, a la cuitat del Vallés Occidental, va ser una figura important dins de l'àmbit musical local durant els inicis del S.XX.

## Biografia

Fill de pares flequers, va néixer en una popular fleca del carrer Gavatxons de la ciutat de Terrassa. Des de ben jove va començar a estudiar música i escollí la guitarra com a instrument. Mai va sortir de la seva ciutat on era conegut com a Pepet de cal Tanets.
Es va fer prou popular com per ser convidat en moltes tertúlies de caràcter musical. El seu projecte més destacat, fou el quartet conformat amb el seu germà Rosend Barba, i els seus amics Martí Alegre i Joan Fainer. Aquest grup va ser molt estimat pel públic terrassenc a causa de les seves interpretacions d'obres de Bach, Haydn, Mendelssohn, entre d'altres. Amb les seves actuacions va col·laborar al ressorgiment de la música a Terrassa a principis del XX.

## Referències

* 1 2 3 Ragón, Baltasar. El Arte y Los Artistas en Tarrasa. Juan Morral, (s.d.).
* 1 2 Freixas i Vivó, Josep. Músics terrassencs o vinculats a Terrassa nascuts abans del s XX: 112 fitxes biogràfiques. Escola Municipal de Música de Terrassa, 1980.
# Komusō

Un 'komusō (虚无僧, lit. Monjo del no-res o del buit) era un monjo captaire de la secta Fuke del budisme zen. En general se'ls caracteritza per utilitzar una cistella de palla al cap com una manifestació de l'absència d'ego i tocant la shakuhachi (una flauta japonesa) utilitzada per meditar.
Els komusō practicaven el suizen, un tipus de meditació en la qual només tocaven peces en el shakuhagi anomenades honkyoku.
A causa de la seva vestimenta, els ninges es disfressaven de komusō per passar desapercebuts.

## Referències

* Zen in Ten: Easy Lessons for Spiritual Growth. Alexander Simpkins. Tuttle Publishing, 2003. ISBN 0804834504.
# Josep Camins

Josep Camins (?-1770) fou músic, organista i mestre de capella a la vila d'Igualada des del 21 de febrer de 1739 fins al 1760.

## Biografia

Josep Camins va ser proposat el 25 de juny de 1738 per ocupar la plaça d’organista i mestre de Capella a l'església de la vila d’Igualada després que Joan Mestre havia deixat la vacant per defunció cinc dies abans. Aquesta proposta va ser presentada per un dels quatre regidors de la vila al Consell d’Igualada, que en un primer moment no va ser ben vista pels altres tres regidors pel fet que defensaven que l’havia d’ocupar una persona amb més coneixement i experiència.
L’1 de juliol de 1738, sota les pressions de Bernardo Santos, regent de la Reial Audiència en aquell moment, i en favor de Camins per ocupar la vacant, els regidors es van reunir una altra vegada per tractar el tema. Tot i això, l'administració local d'Igualada es mantenia en contra que ocupés la plaça, per manca d’habilitat, així doncs, un mes més tard, s'arribà a l'acord de convocar oposicions per a la vacant.
Tot seguit, el 20, 21 i 22 d’agost de 1738, es van dur a terme les oposicions, i el dia 23 d’agost el tribunal donaria el resultat final en què Camins obtindria una de les millors qualificacions que els seus contrincants: Jaume Casanovas, Anton Montells i Josep Carles. Tanmateix, una part de les autoritats de la comunitat religiosa d'Igualada es van oposar a què Camins pogués ocupar la plaça exercint plenament totes les funcions intrínseques en el càrrec perquè consideraven que hi havia hagut irregularitats en el procés d'elecció. De tota manera, el 21 de febrer de 1739 la comunitat va admetre a Camins en el magisteri i l'organistia. A més, Camins va rebre 40 lliures anuals pel seu càrrec oficial l'any 1743.
Durant el seu mestratge es va dur a terme la construcció del nou orgue major de la basílica de Santa Maria d'Igualada per Antoni Boscà. A més, amb el pas del temps, la feina de complir com a organista i mestre de capella va esdevenir un treball molt enrevessat per a Camins. Per tant, posat en comú amb Josep Carles, organista de la parroquial de Santa Coloma de Queralt des del 4 de juliol de 1756, van exposar una proposta el 21 de novembre de 1759 a la comunitat de preveres i posteriorment a l’Ajuntament i al bisbe de Vic anomenat Sarmentero, per tal de poder repartir-se les funcions. Finalment, al 1760, les funcions es van repartir de manera que Camins s'ocupava a tenir cura de l’orgue, mentre que Carles s'encarregarava de dirigir el cant pla en els oficis de la parroquial.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Gregori i Cifre, Josep Maria; Romeu i Solà, Anna. «Organistes i mestres de capella». A: Fons de la basílica de Santa Maria d'Igualada de l'Arxiu Comarcal de l'Anoia (en català). Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2016, p. 44-53 (Inventaris dels fons musicals de Catalunya). ISBN 9788449066337.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Notes sobre la vida musical igualadina al primer terç del segle XVIII. 3, 1983, p. 173 (Miscellanea Aqualatensia).
# Nervi vestibular

El nervi vestibular és un nervi sensitiu que porta al cervell els senyals des dels conductes semicirculars i l'utricle (branca superior), i del sàcul (branca inferior). Per tant, forma part del sistema vestibular.
En l'inici del conducte auditiu intern, s'uneix al nervi coclear per formar el nervi vestibulococlear.
# Josep Casas Ros

Josep Casas Ros (Ordal, Alt Penedès, 19 d'agost de 1916 - Moja, Alt Penedès, 29 de setembre de 1936), fou un seminarista català assassinat durant la persecució religiosa en l'inici de la Guerra Civil Espanyola.
Nasqué a Ordal (municipu de Subirats) el 19 d'agost de 1916. El 9 de maig de 1925 rebé la confirmació a la basílica de Santa Maria de Vilafranca del Penedès, de mans del bisbe Vidal i Barraquer. Després d'algunes indecisions, el 24 de setembre de 1928 va entrar al Seminari Conciliar de Barcelona.
Durant la persecució religiosa que va esdevenir-se a l'inici de la Guerra Civil Espanyola, es va refugiar a la casa familiar d'Ordal. El 27 de setembre de 1936 va ser detingut per un grup de milicians, que el van afusellar l'endemà dia 28 juntament amb el seu cosí carmelita, Fra Joaquim de Sant Josep, a la localitat de Moja, a l'Alt Penedès.
El papa Joan Pau II inicià la seva veneració el 22 de juny de 2004. Posteriorment, el papa Benet XVI va aprovar la seva beatificació el 28 d'octubre de 2007, juntament amb 497 màrtirs més.
El seu cos fou exhumat el 24 de maig de 1945 per a traslladar-lo al cementiri del seu poble. Les seves restes mortals van romandre al cementiri parroquial d'Ordal fins a la beatificació l'any 2007. Actualment reposen a la Capella de la Mare de Déu de la Fontsanta de la Parròquia de Sant Esteve d'Ordal.

## Referències

* 1 2 Un Seminario mártir : notas biográficas e históricas del Seminario Conciliar de Barcelona, durante el periodo rojo (en castellà). Barcelona: Seminario Conciliar, 1940, p. 54. OCLC 807823122.
* ↑ Roig i Marcè, Agustí. Josep Casas Roig, cada dia és un nou pas. Barcelona: Centre de Pastoral Litúrgica, maig de 2008, p. 3-4 (Sants i Santes ; 142). ISBN 9788498052671.
* ↑ «Blessed Josep Casas Ros» (en anglès). Catholic Saints. [Consulta: 31 maig 2022].
* ↑ Roig i Marcè (2008), p. 15
* ↑ Roig i Marcè, Agustí. Josep Casas Ros : "la força del dia a dia". Barcelona: Editorial Claret, 2008, p. 69. ISBN 9788498462135.
* 1 2 Martínez Sistach, Lluis «Testigos de Fe» (en castellà). ABC, 28-10-2007.
* ↑ «Beato José Casas Ros» (en castellà). Parroquia de San Martín. [Consulta: 31 maig 2022].