# Batalla de Bardia

La batalla de Bardia va tenir lloc entre el 3 i el 5 de gener de 1941, en el marc de l'operació Compàs, la primera operació militar britànica de la campanya del Desert Occidental de la Segona Guerra Mundial. Va ser la primera batalla de la guerra en la qual va participar una formació de l'exèrcit australià, la primera que va ser comandada per un general australià i la primera que va ser planificada per un estat major australià. La 6a Divisió australiana (major general Iven Mackay) va assaltar la fortalesa italiana de Bardia, Líbia, assistida per suport aeri i trets navals i sota la cobertura d'una barrera d'artilleria. La 16a Brigada d'Infanteria australiana va atacar de matinada des de l'oest, on se sabia que les defenses eren febles. Els sapadors van crear forats al filferro de pues amb torpedes Bangalore i van omplir i trencar els costats de la rasa antitanc amb pics i pales . Això va permetre que la infanteria i els 23 tancs Matilda II del 7è Regiment Reial de Tancs poguessin entrar a la fortalesa i capturar tots els seus objectius, juntament amb 8.000 presoners.
En la segona fase de l'operació, la 17a Brigada d'Infanteria d'Austràlia va aprofitar la bretxa feta al perímetre i va pressionar cap al sud fins a una línia secundària de defenses coneguda com Switch Line. El segon dia, la 16a Brigada d'Infanteria australiana va capturar el poble de Bardia, tallant la fortalesa en dos. Milers de presoners més van ser fets i la guarnició italiana ara només resistia a les parts més al nord i al sud de la fortalesa. El tercer dia, la 19a Brigada d'Infanteria australiana va avançar cap al sud des de Bardia, recolzada per l'artilleria i els sis tancs operatius Matilda. El seu avanç va permetre a la 17a Brigada d'Infanteria australiana avançar també i les dues brigades van reduir el sector sud de la fortalesa. Les guarnicions italianes al nord es van rendir a la 16a Brigada d'Infanteria d'Austràlia i al Grup de Suport de la 7a Divisió Blindada fora de la fortalesa. En total, es van fer uns 36.000 presoners italians.
La victòria a Bardia va permetre a les forces aliades continuar l'avanç cap a Líbia i capturar gairebé tota la Cirenaica, la qual cosa va portar a l'operació Sonnenblume, intervenció alemanya en els combats al nord d'Àfrica, canviant la naturalesa de la guerra al teatre.

## Fons
### Invasió italiana d'Egipte

Itàlia va declarar la guerra al Regne Unit el 10 de juny de 1940. Limitant amb la colònia italiana de Líbia hi havia el Regne d'Egipte. Encara que era un país neutral, Egipte va ser ocupat pels britànics segons els termes del tractat anglo-egipci de 1936, que permetia a les forces militars britàniques ocupar Egipte si el canal de Suez era amenaçat. A la frontera entre Líbia i Egipte van començar una sèrie d'atacs i escaramuzas transfrontereres. El 13 de setembre de 1940, una força italiana va avançar a través de la frontera cap a Egipte, arribant a Sidi Barrani el 16 de setembre, on l'avanç es va aturar fins que es poguessin superar les dificultats logístiques.
La posició d'Itàlia al centre del Mediterrani va fer que fos inacceptablement perillós enviar vaixells des de Gran Bretanya a Egipte per aquesta ruta, de manera que els reforços i subministraments britànics per a la zona van haver de viatjar al voltant del Cap de Bona Esperança. Per aquest motiu, era més convenient reforçar el comandament de l'Orient Mitjà del general Sir Archibald Wavell amb tropes d'Austràlia, Nova Zelanda i l'Índia. No obstant això, fins i tot quan Gran Bretanya va ser amenaçada d'invasió després de la Batalla de França i es va requerir urgentment equip per reequipar la Força Expedicionària Britànica després de les seves pèrdues en l'evacuació de Dunkerque, encara es van enviar tropes i subministraments al Comandament de l'Orient Mitjà. Un comboi que va sortir del Regne Unit l'agost de 1940 va portar armes, botigues, munició i tres regiments blindats, inclòs el 7è Regiment Reial de Tancs, equipat amb tancs Matilda II.
El 9 de desembre de 1940, la Força del Desert Occidental sota el comandament del major general Richard O'Connor va atacar la posició italiana a Sidi Barrani. La posició va ser capturada, 38.000 soldats italians van ser fets presoners i la resta de la força italiana va ser expulsada. La Força del Desert Occidental va perseguir els italians fins a Líbia, i la 7a Divisió Blindada es va establir a l'oest de Bardia, tallant les comunicacions terrestres entre la forta guarnició italiana i Tobruk. L'11 de desembre, Wavell va decidir retirar la 4a divisió índia i enviar-la al Sudan per participar en la campanya d'Àfrica Oriental. La 6a divisió australiana (major general Iven Mackay) va ser portada des d'Egipte per reemplaçar-la i Mackay va assumir el comandament de la zona el 21 de desembre de 1940.

### Geografia

A diferència del Gran Mar de Sorra, la part costanera del desert de Líbia és pedregosa en lloc de sorrenca, però no és menys àrida i suporta poca vegetació. Prop de la costa, el terreny estava trencat pels uadis. Els vehicles militars podien travessar el desert pedregós amb poca dificultat, tot i que la calor, la pols i el vent van provocar el seu ràpid deteriorament. Com que estava tan poc poblat, es podien utilitzar bombes i obusos amb un risc mínim de víctimes civils. Les nits d'hivern podrien ser molt fredes, però els dies encara podrien ser incòmodament calorosos. Gairebé no hi havia menjar ni aigua, i poc refugi del fred, la calor o el vent. El desert, però, estava relativament lliure de malalties.

## Planificació i preparació
### Itàlia

Després del desastre de Sidi Barrani i la retirada d'Egipte, el XXIII Cos (Generale di Corpo d'Armata Annibale Bergonzoli s'enfrontà als britànics des de les fortes defenses de Bardia. Mussolini va escriure a Bergonzoli: "T'he donat una tasca difícil però adequada al teu coratge i experiència com a soldat vell i intrèpid: la tasca de defensar la fortalesa de Bardia fins a l'últim. Estic segur que 'Barba elèctrica' i els seus valents soldats aguantaran a qualsevol preu, fidels fins a l'últim". Bergonzoli va respondre: "Sóc conscient de l'honor i avui he repetit a les meves tropes el vostre missatge, senzill i inequívoc. Estem a Bardia i aquí ens quedem". Bergonzoli tenia aproximadament 45.000 defensors sota el seu comandament. Les divisions italianes que defensaven el perímetre de Bardia incloïen restes de quatre divisions. El sector nord ("Gerfah") estava en mans del 2a Divisió CC.NN. "28 Ottobre"; el sector centre ("Ponticelli") per la 1a Divisió CC.NN. "23 Marzo" i elements de la 62a Divisió d'Infanteria "Marmarica"; i el sector sud ("Mereiga") per la 63a Divisió d'Infanteria "Cirene" i la resta de la 62a Divisió d'Infanteria Marmarica. Bergonzoli també tenia les restes de la dissolta 64a Divisió d'Infanteria "Catanzaro", unes 6.000 tropes de la Guàrdia Fronterera (GaF), tres companyies de Bersaglieri, part del regiment desmuntat "Cavalleggeri di Vittorio Emanuele II" i una companyia de metralladores de la 60a Divisió d'Infanteria "Sabratha".
Aquestes divisions custodiaven un perímetre de 18 milles (29 km) que tenia una rasa antitanc gairebé contínua, una extensa tanca de filferro de pues i una doble fila de punts forts. Els punts forts estaven situats a aproximadament 800 iardes (730 m) de distància. Cadascun tenia la seva pròpia rasa antitanc, amagada per taulers prims. Cadascun estava armat amb un o dos canons anticarro de 47 mm i de dues a quatre metralladores. Les armes eren disparades des de fosses de formigó connectades per trinxeres a un profund búnquer de formigó subterrani que oferia protecció contra el foc de l'artilleria. Les trinxeres no tenien escales de foc i les fosses d'armes no tenien coberta aèria. Cada lloc estava ocupat per una patrulla o per una companyia. La fila interior de punts eren similars, excepte que no tenien les rases anticarro. Els punts es van numerar seqüencialment de sud a nord, amb els pals exteriors amb nombres senars i els interiors números parells. Els australians coneixien els números reals a partir de les marques dels mapes capturats a Sidi Barrani i també es mostraven a les mateixes publicacions. A la cantonada sud hi havia una tercera línia de pals, coneguda com a Switch Line. Hi havia sis camps de mines defensius i una dispersió de mines davant d'altres llocs. El principal defecte tàctic d'aquest sistema defensiu era que si l'enemic trencava, els pals podien ser escollits individualment per davant o per darrere.
La defensa estava recolzada per un fort component d'artilleria que incloïa quaranta-un canons antiaeris Breda Model 35 de 20 mm; vuitanta-cinc canons anticarro de 47 mm; vint-i -sis fusells antitanc Solothurn S-18/1000; quaranta-un canons de suport d'infanteria de 65 mm; cent quaranta-set canons de camp de 75 mm i 77 mm; setanta-sis canons Skoda 100 mm Model 1916 i de 105 ml 1913 Schneider de 105 mm; i vint-i-set obusos mitjans de 120 mm i Obice de 149/12 model 14 149 mm. El gran nombre de models d'armes, molts d'ells força antics, van crear dificultats amb el subministrament de peces de recanvi. Les armes més antigues sovint tenien canons desgastats, cosa que causava problemes amb la precisió. Les existències de munició eren igualment antigues i potser fins a dos terços de les espoletes estaven obsolets, la qual cosa va provocar un nombre excessiu de balades. També hi havia diversos models de metralladores, amb set tipus de munició en ús. La Breda 30, la principal metralladora lleugera, tenia una cadencia de foc baixa i una reputació d'embussar-se. La Fiat-Revelli Modello 1914 era una arma voluminosa i complicada que també era propensa a les aturades. Algunes d'aquestes s'havien reconstruït com a Fiat-Revelli Modello 1935 que, tot i ser una millora, encara no eren fiables. La principal metralladora mitjana, la Breda M37, tenia deficiències, la principal era que utilitzava tires de cartutxos de 20 cartutxos, la qual cosa li donava una velocitat de tir reduïda. L'escassetat de matèries primeres, juntament amb l'augment de la sofisticació tecnològica de les armes modernes, va provocar problemes de producció que van frustrar els esforços per subministrar a l'exèrcit italià el millor equipament disponible. El resultat va ser que la potència de foc dels defensors italians no era ni tan gran ni tan eficaç com hauria d'haver estat.
Com a "reserva mòbil" hi havia tretze tancs mitjans M13/40 i cent quinze tanquetes L3/35. Els L3 eren generalment inútils, els M13/40 eren tancs mitjans efectius amb quatre metralladores i un canó antitanc de 47 mm muntat en torreta per al seu armament principal que eren "en molts aspectes iguals als vehicles de combat blindats britànics"". Els 20 mm de blindatge dels M13/40, tot i que molt més gruixuts que els de les tanquetes, encara podien ser penetrats pels britànics de 2 lliures i les tanquetes no eren rivals per als Matildas britànics ni en blindatge ni en potència de foc. Cap dels tancs de Bardia estava equipat amb ràdio, cosa que dificultava un contraatac coordinat.
Bergonzoli sabia que si Bardia i Tobruk aguantaven, un avenç britànic més enllà a Líbia finalment hauria de caure davant les dificultats logístiques de mantenir una força del desert mitjançant una línia de subministrament terrestre estesa. Sense saber quant de temps havia de resistir, Bergonzoli es va veure obligat a racionar les seves provisions d'aliments i aigua perquè O'Connor no pogués simplement matar-lo de gana. La fam i la set van afectar negativament la moral dels defensors italians que ja havien estat sacsejades per la derrota a Sidi Barrani. Les condicions mèdiques també van minar la moral, especialment els polls i la disenteria, els resultats d'una higiene deficient.

### Aliats

La 6a divisió australiana s'havia format el setembre de 1939 com a part de la Segona Força Imperial australiana. El primer ministre Robert Menzies va ordenar que tots els comandaments de la divisió anessin a reservistes més que a oficials regulars, que havien estat públicament crítics amb les polítiques de defensa dels polítics de la dreta. Aquestes polítiques van afavorir la Royal Australian Navy, que va rebre la majoria de les despeses de defensa durant el període d'entreguerres. El resultat va ser que quan va arribar la guerra, l'equipament de l'exèrcit era d'època de la Primera Guerra Mundial i les seves fàbriques només eren capaços de produir armes petites. Afortunadament, aquestes armes petites de la Primera Guerra Mundial, el rifle Lee-Enfield i la metralladora Vickers, eren armes sòlides i fiables que romandrien en servei durant tota la guerra; es van augmentar amb la més recent metralladora lleugera Bren. La majoria dels altres equips estaven obsolets i s'haurien de substituir, però es requerien noves fàbriques per produir els últims articles, com morters de 3 polzades, canons de camp de 25 lliures i vehicles de motor; L'aprovació del Gabinet de Guerra per a la seva construcció va tardar a arribar. L'entrenament de la 6a divisió australiana a Palestina, encara que "vigorós i realista", es va veure per tant obstaculitzat per l'escassetat d'equipament. Aquestes mancances es van solucionar gradualment amb lliuraments de fonts britàniques. De la mateixa manera, l'esquadró número 3 RAAF va haver de ser enviat a l'Orient Mitjà sense avions ni equipament i subministrat per la Royal Air Force, a costa dels seus propis esquadrons.
Malgrat la rivalitat entre els oficials regulars i de reserva, l'estat major de la 6a Divisió australiana era una organització eficaç. El brigadier John Harding, el cap d'estat major del XIII Cos, com la Froça del Desert Occidental va ser rebatejada l'1 de gener de 1941, havia estat estudiant a l'Acadèmia d'Estats Major de Camberley juntament amb el cap d'estat major de Mackay, el coronel Frank Berryman, en un moment en què O'Connor hi havia estat instructor. Harding va considerar més tard que el personal de la 6a Divisió d'Austràlia "tan bo com qualsevol que vaig trobar en aquella guerra, i molt eficient." La doctrina australiana emfatitzava la importància de la iniciativa en els seus líders menors i les petites unitats eren entrenades en patrullatges agressius , especialment de nit.
Quan es va traslladar a la posició al voltant de Bardia el desembre de 1940, la 6a divisió australiana encara estava experimentant escassetat. Només tenia dos dels seus tres regiments d'artilleria i només el 2/1r Regiment de Camp estava equipat amb els nous 25 lliures, que només havia rebut aquell mes. El 2/2n regiment de camp encara estava equipat amb dotze obusos de 18 lliures i dotze obusos de 4,5 polzades. Només hi havia un esquadró del 2/6è regiment de cavalleria, ja que la resta del regiment es va desplegar en la defensa dels llocs fronterers d'Al-Jaghbub i l'oasi de Siwa. El 2/1r Batalló de metralladores havia estat desviat a Gran Bretanya i el seu lloc havia estat ocupat per un batalló de metralladores de l'exèrcit britànic, el 1r de Fusellers de Northumberland. El 2/1r Regiment Antitanc també s'havia desviat, de manera que cada brigada d'infanteria havia format una companyia antitanc, però només estaven disponibles onze càrregues de 2 lliures en comptes dels 27 necessaris. Els batallons d'infanteria tenien particularment escassetat de morters i les municions per als rifles antitanc Boys eren escasses.
Per compensar això, O'Connor va augmentar l'artilleria de la 6a divisió australiana del brigadier Edmund Herring amb part de l'artilleria del XIII Cos: el 104è regiment (Essex Yeomanry), Royal Horse Artillery, equipat amb setze canons de 25 lliures; la Bateria F, Royal Horse Artillery, amb dotze; el 51è Regiment de Camp, Royal Artillery, amb vint-i-quatre i el 7è Regiment Mitjà, Royal Artillery, que estava equipat amb dos de 60 lliures, vuit obusos de 6 polzades i vuit canons de 6 polzades. També hi havia dos regiments anticarros, el 3r i 106è Regiments, Royal Horse Artillery, equipats amb canons de 2 lliures i Bofors de 37 mm.
Les posicions de canons italians van ser localitzades mitjançant el so oel 6è Regiment d'Inspecció de l'Artilleria Reial. Aquestes posicions es van revelar disparant contra les patrulles australianes, que ara sortien cada nit, cartografiant la rasa antitanc i els obstacles de filferro de pues. Les fotografies aèries de les posicions van ser preses per avions Westland Lysander de l'esquadró núm. 208 de la RAF, escortats pels caces biplans Gloster Gladiator de l'esquadró núm. 3 de la RAAF . La intel•ligència britànica va estimar la força de la guarnició italiana entre 20.000 i 23.000 amb 100 canons i va descomptar els informes de sis tancs mitjans i setanta tancs lleugers com a exagerats: un greu error d'intel•ligència.
En una reunió amb Mackay la vigília de Nadal de 1940, O'Connor va visitar Mackay a la seu de la division i li va ordenar que preparés un atac a Bardia. O'Connor va recomanar que es construïssin al voltant dels 23 tancs Matilda del 7è Regiment de Tancs Reials (Tient Coronel R.M. Jerram) que romanien en funcionament. L'atac s'havia de fer amb només dues brigades, deixant la tercera per a un posterior avanç a Tobruk. Mackay no compartia l'optimisme d'O'Connor sobre la perspectiva d'una victòria fàcil i va procedir en el supòsit que Bardia es mantindria decididament, requerint un atac ben planificat similar al que es requeria per trencar la línia Hindenburg el 1918. El pla desenvolupat per Mackay i el seu cap d'estat major, el coronel Frank Berryman, va implicar un atac de la brigada occidental d'infanteria de Bardia per part de la 16a brigada australiana (brigadier Arthur "Tubby" Allen) a la cruïlla dels sectors Gerfah i Ponticelli. Atacar a la cruïlla de dos sectors confondria la defensa. Les defenses aquí eren més febles que al sector de Mereiga, el terreny era favorable per a l'ocupació dels tancs Matilda i era possible una bona observació per a l'artilleria. També hi havia la perspectiva que un atac aquí podria dividir la fortalesa en dos. La 17a brigada d'infanteria australiana (brigadier Stanley Savige) explotaria llavors la bretxa a les defenses de la fortalesa en la segona fase. La major part de l'artilleria, agrupada com el "Grup Frew" sota el comandament del tinent coronel britànic J.H. Frowen, donaria suport a la 16a Brigada d'Infanteria australiana; la 17a seria recolzat pel 2/2 Regiment de Camp. En aquest cas, la densitat d'artilleria —96 canons per a un atac en un front de 800 iardes (730 m)— era comparable a la de la batalla del canal de Sant Quintí el setembre de 1918, quan 360 canons van donar suport a un atac en un front de 7.000 iardes (6.400 m). Mackay va insistir que l'atac requeria 125 rondes per arma. Es va haver d'ajornar al 3 de gener perquè aquesta munició s'hagués avançat.
Molt depenia de la Força del Desert Occidental que avançava combustible, aigua i subministraments. El coronel George Alan Vasey, ajudant general adjunt de la 6a divisió australiana i intendent general (AA&QMG), va dir "Aquesta és una guerra Q".{{enf|Q per Quartermaster, "intendent" en anglès Els vehicles italians capturats i el combustible s'utilitzaven per transportar subministraments sempre que era possible. El 12 de desembre, una companyia de transport mecànic de reserva es va fer càrrec de 80 camions dièsel italians de 5 i 6 tones que havien estat capturats a Sidi Barrani. El 15 de desembre se'ls van unir cinquanta camions de 7 tones i mitja que van arribar de Palestina. Els britànics no estaven familiaritzats amb els motors dièsel i la manca de recanvis, el manteniment indiferent i el dur ús en condicions del desert aviat van passar factura, provocant moltes avaries. A finals de desembre, la flota de vehicles de la Força del Desert Occidental només representava el 40% de la seva força d'establiment.
Els subministraments s'emmagatzemaven al Dipòsit de Subministraments de Camp 8 a Sallum, on els Royal Engineers van construir un embarcador. Les tropes de la 16a Brigada d'Infanteria van començar a treballar al port el 18 de desembre. Aviat es van unir dues companyies d'enginyers del Regiment de Xipre i un destacament d'enginyers del Regiment de Palestina. Les botigues van ser transportades al 8 Dipòsit de Subministraments de Camp per la 4a Companyia Mecànica de Transport de Nova Zelanda.
El port va ser objecte de bombardejos de llarg abast per canons mitjans a Bardia, conegut pels australians com "Bardia Bill" i d'atacs aeris italians. Només es va poder estalviar una bateria antiaèria per a Sallum. Un atac aeri la vigília de Nadal va matar o ferir 60 neozelandesos i xipriotes. Sense una xarxa d'avís adequada, la intercepció era molt difícil. El 26 de desembre vuit Gloster Gladiators de l'esquadró número 3 de la RAAF van albirar i atacar deu bombarders Savoia-Marchetti SM.79 escortats per 24 caces biplans Fiat CR.42 sobre el golf de Sallum. Els australians van afirmar haver abatut dos CR 42, mentre que tres Gladiators van resultar danyats.
El 23 de desembre el transport d'aigua Myriel va arribar a Sallum amb 3.000 tones d'aigua, mentre que el monitor HMS Terror va portar 200 tones més. L' aigua es portava als tancs d'emmagatzematge de Fort Capuzzo. Es van fer esforços per emmagatzemar 8 dipòsits de subministrament de camp amb un subministrament de combustible per a set dies, magatzems i 500 cartutxos per arma de munició. L'esforç per fer-ho va procedir satisfactòriament malgrat els atacs aeris italians i les tempestes de sorra encegadores. Es van fer esforços d'última hora per rectificar l'escassetat d'equipament de la 6a divisió australiana. Durant els últims dies abans de la batalla, es van obtenir uns 95 vehicles addicionals, dels quals 80 estaven destinats a transportar munició. Es va repartir un enviament d'11.500 jerkins de cuir sense mànigues per protegir-se del fred i filferro de pues, així com 350 jocs de talladors de filferro italians capturats . La 17a Brigada d'Infanteria d'Austràlia finalment va rebre els seus morters de 3 polzades, però els va trobar sense mira. Un oficial va tornar al Caire per obtenir-los a temps. Uns 300 parells de guants i 10.000 iardes (5,7 milles; 9,1 km) de cinta de marcatge van arribar amb només unes hores per al final. Els guants es van repartir però la cinta no va arribar a temps a la 16a Brigada d'Infanteria, per la qual cosa van esguinçar la franela de netejar els rifles i es va utilitzar en el seu lloc.

## Referències

* ↑ Stockings 2009, p. 3
* 1 2 Long 1952, p. 199
* ↑ Long 1952, p. 203
* ↑ Stockings 2009, p. 276
* ↑ Playfair, 1959, p. 287.
* ↑ Long 1952, p. 82
* ↑ Gwyer 1964, p. 165
* ↑ Wavell 1946a, pàg. 3000–3001
* ↑ Stockings 2009, p. 63
* ↑ Playfair, 1959, p. 190–192.
* ↑ Long 1952, pàg. 133–139
* ↑ Long 1952, pàg. 140–141
* ↑ Playfair, 1959, p. 271, 282.
* ↑ Long 1952, pàg. 146–147
* ↑ Long 1952, p. 201
* ↑ Stockings 2009, p. 121
* ↑ Stockings 2009, p. 115
* ↑ Long 1952, pàg. 147–148
* ↑ Playfair, 1959, p. 282.
* ↑ Stockings 2009, pàg. 323–324
* ↑ Stockings 2009, p. 116
* ↑ Stockings 2009, p. 335
* ↑ Stockings 2009, p. 340
* ↑ Schreiber, Stegemann & Vogel 1995, pàg. 72–73
* ↑ Stockings 2009, pàg. 336–337
* 1 2 Stockings 2009, pàg. 327–330
* ↑ Schreiber, Stegemann & Vogel 1995, p. 75
* ↑ Stockings 2009, pàg. 118–119
* ↑ Stockings 2009, pàg. 315–316
* ↑ Stockings 2009, p. 320
* ↑ Long 1952, pàg. 54–55
* ↑ Long 1952, pàg. 44–45, 18–20
* ↑ Long 1952, pàg. 9–14
* ↑ Long 1952, pàg. 40–41
* 1 2 3 Playfair, 1959, p. 283.
* ↑ Herington 1954, p. 57
* ↑ Long 1952, p. 190
* ↑ Stockings 2009, p. 372
* ↑ Long 1952, pàg. 129–130
* 1 2 Long 1952, p. 146
* 1 2 Long 1952, p. 155
* ↑ Long 1952, p. 158
* ↑ Long 1952, pàg. 148–151
* 1 2 Herington 1954, p. 64
* ↑ Stockings 2009, pàg. 122–123
* 1 2 3 4 Playfair, 1959, p. 280.
* ↑ Long 1952, pàg. 158–159
* ↑ Long 1952, p. 156
* ↑ Long 1952, p. 161
* ↑ Playfair, 1959, p. 279.
* 1 2 Carter & Kann 1952, pàg. 110–112
* ↑ Long 1952, pàg. 157–158
* ↑ Shores, Massimello i Guest, 2012, p. 107.
* ↑ Long 1952, p. 162
* ↑ Un recompte de 2012 de Shores, Massimello i Guest, utilitzant dades d'ambdues forces aèries, va fer malbé un Gladiator, un CR 42 enderrocat i el pilot mort, sis CR 42 danyats i un SM.79 aterrat a prop de Gazala sense víctimes de la tripulació.