OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Màgia blanca

S'anomena màgia blanca a aquells actes de litúrgia màgica la naturalesa, mètodes o objectius dels quals són comunament acceptats per la societat on es produeixen. S'utilitza com a antònim de màgia negra.
Segons Guy Bechtel, en tots els temps hi ha hagut homes i dones que deien tenir poders i practicar la màgia. Des de sacerdots fins a emperadors a la història trobem individus que s'atorgaven el títol de mag. Hi havia funcionaris estatals que treballaven d'endevins o àugurs i es dedicaven a augurar qui seria el vencedor en la batalla. Aquests eren els mags. La bruixeria, en canvi, exercida per gent de menor nivell cultural i econòmic, era vista com un subproducte de la màgia. La gent recorria als bruixots i bruixes per espantar la mala sort o millorar les collites. Al principi es tractava d'una bruixeria benèfica. Les bruixes o bruixots practicaven l'anomenada màgia blanca. Això es veia a tant a Occident com a Orient: a l'antiga Roma, l'Antiga Atenes, l'antic Egipte i fins i tot a Àfrica existien talismans contra el mal d'ull, amulets, herbes màgiques i pocions. Recentment amb el cristianisme apareix el concepte de bruixeria com heretgia religiosa lligat principalment a les dones, i el mag (magus) va deixant lloc al bruixot (maleficus), amb el qual el combat contra la màgia es converteix en sinònim de lluita contra el paganisme.
La màgia blanca va en contra de la màgia negra i és la que combat els encanteris malignes, ja que la màgia blanca cerca la prosperitat, la integritat, el desenvolupament físic i mental en connexió amb l'esperit. La seva base és l'harmonització de la bona voluntat humana amb les forces de la Naturalesa, així com qualsevol expressió d'aquesta. Tot i la seva naturalesa positiva, la màgia blanca pot tenir efectes negatius en la persona que la practica. Per evitar aquests efectes s'utilitzen amulets de la sort.

## Adoració de la Deessa

Encara que no és exclusivament una cerca femenina, la màgia blanca moderna sovint s'associa amb conceptes estereotípicamente femenins com el de la Deessa mare, Afrodita, la lluna i altres esperits de la naturalesa. A les històries modernes o en els contes de fades, la idea de màgia blanca sovint s'associa amb una dona sàvia o un esperit maternal afectuós. El vincle entre la màgia blanca i la Mare Terra és un tema habitual en la bruixeria moderna. Un bruixot blanc sempre busca el consell dels déus, esperits i de l'inconscient. Un oracle pot ser, per exemple el Tarot, I-Ching, runes o d'altres.

## Referències

* ↑ Bechtel. «Capítulo 3: La bruja». A: Las cuatro mujeres de dios. Montevideo, editorial Zeta, 2001. ISBN 978-84-96778-78-8.
* ↑ Horoscope, the Magic. «Find out how to use white magic and the four major spells.» (en anglès), 13-09-2018. [Consulta: 31 juliol 2020].
# Bolero (Chopin)

El Bolero op. 19, és una obra per a piano composta per Frédéric Chopin el 1833 i publicada a Leipzig el 1834. És una de les seves peces per a piano menys conegudes, tot i que s'ha enregistrat en bastantes ocasions. Malgrat el gust ostensiblement espanyol de la peça, s'ha descrit com una polonesa disfressada, o un bolero a la polonesa, ja que els seus ritmes són més a prop d'una polonesa que de la dansa espanyola. El va escriure cinc anys abans que Chopin visités per primera vegada Espanya (1838). S'ha afirmat que és l'única polonesa-bolero mai escrita.
L'aparent inspiració per al bolero era l'amistat de Chopin amb la soprano francesa Pauline Viardot, filla del famós tenor espanyol Manuel García, que havia introduït boleros a París en l'època que Chopin arribà a París. El seu biògraf Frederick Niecks especula que es tractava inspirat en el Bolero que apareix a La Muette de Portici (1828) de Daniel Auber. L'obra la va dedicar a "Mademoiselle la Comtesse Émilie de Flahaut", dama escocesa de 14 anys ja integrada en la societat francesa. Més tard esdevindria la comtessa de Shelburne.
La tonalitat general del Bolero és difícil d'establir. Sovint apareix com a "Bolero en do major-la menor", ja que la peça s'inicia amb tres octaves a l'uníson en sol (acords dominants de do major) en fortissimo, després d'una llarga introducció en do major, per passar a la menor. Apareixen seccions en la major, la bemoll major i si bemoll menor, abans de retornar a la menor. Acaba triomfalment en la major A (tonalitat paral·lela).

## Referències

* 1 2 «Chopin Files». Arxivat de l'original el 2011-07-23. [Consulta: 4 agost 2015].
* ↑ «Naxos». Arxivat de l'original el 2012-04-02. [Consulta: 4 agost 2015].
* ↑ Otto-Haas Music
# Zoarces vivípar

El zoarces vivípar (Zoarces viviparus) és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes present a l'Atlàntic nord-oriental: Bèlgica, Dinamarca, Estònia, Finlàndia, Alemanya, Irlanda, Letònia, Lituània, els Països Baixos, Noruega, Polònia, Rússia, Suècia, Anglaterra, Escòcia i Gal·les. És inofensiu per als humans i respira aire quan és fora de l'aigua.
Els mascles poden assolir 52 cm de longitud total i 510 g de pes. Pell viscosa i color variable.
És un peix de clima temperat i demersal que viu entre 0–40 m de fondària. L'aparellament té lloc entre l'agost i el setembre. La fertilització és interna i la femella pareix entre 30 i 400 cries que fan 35–55 mm de llargària. S'ha descobert que la femella alleta les cries durant la gestació, essent a data de l'estudi l'únic cas conegut de peix que alleta les seves cries. Menja gastròpodes, quironòmids, crustacis i ous i alevins de peixos. És depredat per la foca de Grenlàndia (Phoca groenlandica) i a Finlàndia pel lluç de riu (Esox lucius), el bacallà (Gadus morhua), la lota (Lota lota) i Perca fluviatilis.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 Martin, K.L.M. i C.R. Bridges, 1999. Respiration in water and air. p. 54-78. A: M.H. Horn, K.L.M. Martin i M.A. Chotkowski (eds.) Intertidal fishes. Life in two worlds. Academic Press. 399 p.
* ↑ Andriashev, A.P., 1986. Zoarcidae. p. 1130-1150. A: P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Volum 3. UNESCO, París.
* ↑ Lappalainen, J., 1992. Kivinilkan ekologiasta ja sen käyttökelpoisuudesta bioindikaattorilajina. (The ecology of the eelpout and it's feasibility as a bioindicator species). Luonnon Tutkija 96:152-157
* ↑ Muus, B.J. i J.G. Nielsen, 1999. Sea fish. Scandinavian Fishing Year Book, Hedehusene, Dinamarca. 340 p.
* ↑ Ciencia, B. B. C. «Hallan pez que amamanta a sus crías». [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Nilssen, K.T., T. Haug, V. Potelov, V.A. Stasenkov i Y.K. Timshenko, 1995. Food habits of harp seals (Phoca groenlandica) during lactation and moult in March-May in the southern Barents sea and White sea. ICES. J. Mar. Sci. 52 : 33-41.
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Parc periurbà de la Salut

El Parc periurbà de la Salut és un espai natural de Sabadell que abraça una superfície total de 76 hectàrees. És reconegut pel seu alt valor forestal, ecològic i paisatgístic. És un dels parcs periurbans del Pla General de la ciutat, juntament amb els de Can Deu, Castellarnau i Santiga. Aquests parcs tenen la funció de canalitzar l'ús del rodal i preservar-ne els valors mediambientals i paisatgístics.

## Descripció

Està situat en el corredor d'espais lliures que va des del massís de Sant Llorenç fins a Santa Perpètua.
Dins del parc, es troba el Santuari de la Mare de Déu de la Salut, un lloc de gran significat històric i religiós. Segons la tradició, l'ermità de la Salut va trobar una imatge de la Verge a la font situada a la riera de Canyameres, fet que va motivar la construcció de l'ermita. Actualment, la conservació dels edificis del santuari està a càrrec de la Fundació Canònica Mare de Déu de la Salut, mentre que l'hostatgeria annexa i l'entorn del santuari són de propietat municipal. A part d'aquesta, també es troben altres ermites, com la de Sant Iscle i Santa Victòria.
El parc també és conegut per les seves fonts, especialment la Font de la Salut, situada a la riba dreta de la riera de Canyameres. Aquesta font ha estat un lloc de visita tradicional durant segles, especialment durant el dia de Pasqua i l'Aplec de la Salut. A prop del santuari, hi ha una font de construcció més moderna, coneguda com les Tres Fonts del Santuari de la Salut, que data de 1950 i està connectada a la xarxa d'aigua de Sabadell.
El parc ofereix diversos itineraris que permeten descobrir elements naturals i patrimonials d'interès, com el riu Ripoll, hortes, masies, ermites i arbres singulars. Aquests recorreguts estan dissenyats per facilitar l'exploració del rodal de Sabadell i fomentar el respecte pel medi ambient.

## Accés

L'accés al parc és senzill. Es pot arribar-hi amb l'autobús de la línia L23 (laborables), amb parada al cementiri de Sabadell. Des d'allà, un camí condueix directament al parc de la Salut.

## Galeria

* Santuari
* Part posterior del Santuari
* Casa del capellà del Santuari
* Ermita de Sant Iscle i Santa Victòria i l'hostatgeria de la Salut
* Vista des del centre de Sabadell
* Antic altar del Santuari La Salut a Sabadell, fotografiat entre 1888 i 1896

## Referències

* 1 2 3 «Parc periurbà de la Salut». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 14 maig 2025].
* ↑ «Història de la Salut». Santuari Salut Sabadell.
* ↑ «Font de la Salut». Natura.ues.cat: UES. [Consulta: 14 maig 2025].
* ↑ «El rodal». web.sabadell.cat: Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 14 maig 2025].
# Crestònia

Crestònia —Κρηστωνία en grec antic, Crestonia en llatí— era un districte de Macedònia que limitava amb Migdònia pel nord. Estava situada entre els rius Àxios i Estrímon. El riu Gal·likós, que fluïa per Migdònia, tenia les seves fonts a Crestònia, segons diu Heròdot.
Estava ocupada principalment pels pelasgs, que parlaven una llengua diferent a la dels seus veïns. Tucídides l'anomena Grestònia (Γρηστωνία) i diu que allà hi havia la ciutat de Creston o Crestone (Κρήστων, Κρηστώνη), un lloc situat a setze mil passes de Tessalònica, a la via romana que anava cap a Estobi, segons diu la Taula de Peutinger. Hi havia una altra ciutat important anomenada Gallicum (Gallion, avui Kilkitj) propera també a Tessalònica.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Crestonia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 juliol 2021].
# Frontera entre Grècia i Macedònia del Nord

La frontera entre Grècia i Macedònia del Nord és la frontera internacional entre Grècia, estat membre de la Unió Europea i integrat en l'espai Schengen i Macedònia del Nord. És l'única frontera grega que mai ha estat discutida o variada. També és una de les fronteres externes de la Unió Europea.

## Traçat

La frontera entre Grècia i Macedònia del Nord, totalment terrestre, s'estén d'oest a est del llac Prespa, on s'uneix a la frontera entre Grècia i Albània en un punt anomenat Triethnes ("tres nacions") per trobar-se amb la frontera entre Grècia i Bulgària. És gairebé completament muntanyosa, excepte al nivell de la vall de l'Axios/Vàrdar i l'altiplà de Pelagònia. Aquest altiplà està dividit entre els dos països que també comparteixen les dues principals ciutats: Florina a Grècia i Bitola a Macedònia del Nord. Separa la regió grega de Macedònia Central de les regions estadístiques macedònies de Pelagonia, Vàrdar i Sud-est.

## Història

Fins a les guerres balcàniques, Grècia només tenia fronteres amb l'Imperi Otomà. Com a resultat d'aquests conflictes, la frontera es va establir entre els aliats grecs i serbis. La frontera llavors va separar posteriorment Grècia i la República Socialista Federal de Iugoslàvia i, després de 1992, Grècia i Macedònia del Nord. No obstant això, mai no ha estat qüestionada.
Aquesta frontera ha tingut un paper important en la crisi dels refugiats a Europa del 2015, ja que es troba a la ruta dels Balcans Occidentals. Degut al fort impacte de l'afluència de refugiats al país, el 29 de novembre de 2015, l'exèrcit macedoni va començar la construcció d'una tanca fronterera de tres metres d'alçada en parts de la frontera amb Grècia a causa de l'alta afluència de refugiats. Des de finals de novembre de 2015 s'han produït repetides enfrontaments violents entre els refugiats i els òrgans de seguretat macedònics.

## Referències

* ↑ «Grècia». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* 1 2 Prévélakis, p. 21-22.
* ↑ Macedonia plans fence and troops on Greek border to stop migrants, The Telegraph, 10 de setembre de 2015
* ↑ Refugees tear through police lines at Macedonian border, Reuters, 22 d'agost de 2015
* ↑ Migrant crisis: Macedonia shuts Balkans route, BBC, 9 de març de 2016

## Bibliografia

* Georges Prévélakis, Géopolitique de la Grèce., Complexe, Paris, 2006. ISBN 2804800733
# Boys Town

Boys Town és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 818 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Boys Town tenia 818 habitants, 57 habitatges, i 53 famílies. La densitat de població era de 227,2 habitants per km².
Dels 57 habitatges en un 68,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 93% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 7% no eren unitats familiars. En el 7% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,47.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 78,9% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 11% entre 25 i 44, un 0,7% de 45 a 60 i un 0,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 16 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 150,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.442 $ i la renda mediana per família de 51.944 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.563 $ mentre que les dones 21.042 $. La renda per capita de la població era de 3.048 $. Cap de les famílies i el 6,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Boys Town». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Boys Town». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Universitat de Stuttgart

La Universitat de Stuttgart (en alemany: Universität Stuttgart) és una universitat de recerca situada a la ciutat alemanya de Stuttgart. Va ser fundada el 1829 i està organitzada en 10 facultats. És una de les universitats tècniques més antigues d'Alemanya amb programes d'enginyeria civil, mecànica, industrial i elèctrica, entre d'altres. És membre del consorci TU9, que agrupa les principals universitats de ciència i tecnologia alemanyes.

## Història

De 1770 a 1794, la Karlsschule va ser la primera universitat de Stuttgart. La Universitat de Hohenheim a Stuttgart-Hohenheim, fundada el 1818, no està relacionada amb la Universitat de Stuttgart, llevat d'algunes activitats conjuntes.
La que ara és la Universitat de Stuttgart es va fundar el 1829. A causa de la creixent importància de les ciències tècniques i la instrucció en aquests camps, des de 1876 la universitat va ser coneguda com a Technische Hochschule Stuttgart (Institut de Tecnologia de Stuttgart). L'any 1900 se li va concedir el dret a atorgar títols de doctor en les disciplines tècniques. El desenvolupament dels cursos d'estudis a la Technische Hochschule Stuttgart va fer que l'any 1967 es canviés el nom a l'actual "Universität Stuttgart". Amb aquest canvi de denominació es van crear nous camps, com la història de la ciència i la tecnologia i les ciències socials, i l'ampliació dels ja existents, com la història i la història de l'art.
Des de finals de la dècada de 1950, una part de la universitat es troba al suburbi de Stuttgart-Vaihingen. La majoria de les assignatures tècniques (informàtica, enginyeria, etc.) es troben a Vaihingen, mentre que les humanitats, les ciències socials, l'arquitectura i temes similars encara es troben al campus del centre de la ciutat. La universitat acull molts instituts de recerca nacionals i internacionals, i col·labora amb socis com Fraunhofer o el Centre Aeroespacial Alemany, entre d'altres. La universitat també és membre fundador de la Startup Autobahn i d'Arena2036, la fàbrica de recerca flexible.

## Referències

* ↑ «The University of Stuttgart».
* ↑ «University of Stuttgart Profile».
* ↑ «University of Stuttgart». www.uni-stuttgart.de. [Consulta: 1r desembre 2020].
# Universitat de Stuttgart

La Universitat de Stuttgart (en alemany: Universität Stuttgart) és una universitat de recerca situada a la ciutat alemanya de Stuttgart. Va ser fundada el 1829 i està organitzada en 10 facultats. És una de les universitats tècniques més antigues d'Alemanya amb programes d'enginyeria civil, mecànica, industrial i elèctrica, entre d'altres. És membre del consorci TU9, que agrupa les principals universitats alemanyes de ciència i tecnologia.

## Història

De 1770 a 1794, la Karlsschule va ser la primera universitat de Stuttgart. La Universitat de Hohenheim a Stuttgart-Hohenheim, fundada el 1818, no està relacionada amb la Universitat de Stuttgart, llevat d'algunes activitats conjuntes.
La que ara és la Universitat de Stuttgart es va fundar el 1829. A causa de la creixent importància de les ciències tècniques i la instrucció en aquests camps, des de 1876 la universitat va ser coneguda com a Technische Hochschule Stuttgart (Institut de Tecnologia de Stuttgart). L'any 1900 se li va concedir el dret a atorgar títols de doctor en les disciplines tècniques. El desenvolupament dels cursos d'estudis a la Technische Hochschule Stuttgart va fer que l'any 1967 es canviés el nom a l'actual "Universität Stuttgart". Amb aquest canvi de denominació es van crear nous camps, com la història de la ciència i la tecnologia i les ciències socials, i l'ampliació dels ja existents, com la història i la història de l'art.
Des de finals de la dècada de 1950, una part de la universitat es troba al suburbi de Stuttgart-Vaihingen. La majoria de les assignatures tècniques (informàtica, enginyeria, etc.) es troben a Vaihingen, mentre que les humanitats, les ciències socials, l'arquitectura i temes similars encara es troben al campus del centre de la ciutat. La universitat acull molts instituts de recerca nacionals i internacionals, i col·labora amb socis com Fraunhofer o el Centre Aeroespacial Alemany, entre d'altres. La universitat també és membre fundador de la Startup Autobahn i d'Arena2036, la fàbrica de recerca flexible.

## Referències

* ↑ «The University of Stuttgart».
* ↑ «University of Stuttgart Profile».
* ↑ «University of Stuttgart». www.uni-stuttgart.de. [Consulta: 1r desembre 2020].
# Warramaba virgo

Warramaba virgo és una espècie d'insecte ortòpter de la família Morabidae, descrita per primera vegada per Kenneth Hedley Lewis Key l'any 1963, que forma part del gènere Warramaba. No hi ha subespècies enumerades al Catalogue of Life.
Considerada una espècie de saltamartí present al sud d'Austràlia, no disposa de mascles, només de femelles. Aquest fet ha portat a la conclusió que durant els més de 250.000 anys d'existència, no s'ha reproduït sexualment sinó per partenogènesi.

## Referències

* ↑ Key «A generic and supergeneric classification of the Morabinae (Orthoptera: Eumastacidae), with description of the type species and a bibliography of the subfamily» (en anglès). Australian Journal of Zoology, núm. 37 (supl.), 1976, pàg. 1-185.
* ↑ Bullini, L.; Nascetti, G. «Orthopteroids». A: B. Baccetti (ed.). Evolutionary Biology of Orthopteroid Insects (en anglès). Chichester: Ellis Horwood, 1987 (col. Ellis Horwood series in entomology and acarology).
* ↑ OrthopteraSF: Orthoptera Species File. Eades D.C., Otte D., Cigliano M.M., Braun H., 2010-04-28
* ↑ Bisby, F.A.; Roskov, Y.R.; Orrell, T.M.; Nicolson, D.; Paglinawan, L.E.; BAILLY, N.; KIRK, P.M.; BOURGOIN, T.; BAILLARGEON, G.; OUVRARD, D. . «Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist» (en anglès), 2011. [Consulta: 24 setembre 2012].
* 1 2 Duran, Xavier. «Una espècie de saltamartí fa 250.000 anys que es reprodueix sense mascles». CCMA.cat, 06-06-2022. [Consulta: 9 juny 2022].
# Setge de Saraqusta (755)

El Setge de Saraqusta de 755 fou una de les batalles de la Revolta iemenita del Valiat de l'Àndalus.

## Antecedents

Yússuf ibn Abd-ar-Rahman al-Fihrí va enviar a al-Tagr al-Ala, que corresponia als iemenites, a As-Sumayl ibn Hàtim al-Kilabí com a governador de Saraqusta per alliberar-se de la seva enutjosa tutela i per humiliar-los aprofitant la seva feblesa després de la batalla de Tours i les pèrdues d'Avinyó i Nimes i la pèrdua de terreny enfront Alfons I d'Astúries. Al-Sumayl va acceptar de bon grat i va arribar a Saraqusta a 750 durant una gran fam.
Superada la fam, Amir ibn Asur amb el suport d'al-Hubáb az-Zuhri van convocar un alçament en nom del califa Al-Mansur, i se'ls van unir fonamentalment iemenites i amazics. Al-Sumayl va enviar els seus aliats, amb els quals anava Badr, que havia desembarcat a l'Andalus el juny del 754 per demanar als seus clients i parents el govern per a Abd-ar-Rahman I ad-Dàkhil, l'últim dels Omeia que va sobreviure a la matança de la família a mans del califa. Els rebels van retirar el setge al saber de la proximitat de les tropes de socors.

## El setge

El 755 es va encendre la rebel·lió pro-abbasida i Yússuf ibn Abd-ar-Rahman al-Fihrí i As-Sumayl ibn Hàtim al-Kilabí es van dirigir junts de nou contra Saraqusta però els seus habitants, tement els estralls de l'exèrcit que els venia a sobre, van lliurar als rebels Amir ibn Asur, el seu fill Wahd ibn Amir ibn Asur i al-Hubáb az-Zuhri, que van ser immediatament fets presoners i dirigits cap a Qurtuba. El valí va deixar al seu fill Abd al-Rahman ibn Yusuf Abu Zayd com a governador de Saraqusta.

## Conseqüències

Per desfer-se d'Al-Husayn ibn Al-Dachn i Sulayman ibn Xilah per haver mostrat refractaris en el seu socors en l'any anterior, As-Sumayl ibn Hàtim al-Kilabí va ordenar una expedició de càstig contra els vascons de Pamplona que s'havien revoltat aprofitant les lluites entre els musulmans.
Sulayman ibn Xilah va rebre el comandament d'una petita força i la cavalleria i l'avantguarda estava reservada per Al-Husayn ibn Al-Dachn. Com era previsible, l'expedició va acabar amb la derrota de la columna, Sulayman va morir, però Al-Husayn es va poder refugiar a Saragossa a l'empara del nou governador Abd al-Rahman ibn Yusuf Abu Zayd.
La notícia del desastre va arribar a Yússuf ibn Abd-ar-Rahman al-Fihrí i Al-Sumayl al riu Jarama mentre es retirava a la capital per rebutjar al pretendent omeia. De l'alegria que li va entrar Yusuf al-Fihri va manar decapitar als tres rebels presoners.

## Referències

* ↑ (castellà) Juan A. Souto, Cronologia y gobernadores de la Zaragoza Omeya
* ↑ (castellà) Ingenieros del Rey, Yússuf ibn Abd-ar-Rahman al-Fihrí Arxivat 2008-11-07 a Wayback Machine.
* ↑ Suárez Fernández, Luis. Historia de España Antigua y media (en castellà). Ediciones Rialp, p.155. ISBN 978-84-321-1882-1 [Consulta: 4 desembre 2011].

## Enllaços externs

* (castellà) Ingenieros del Rey, Yússuf ibn Abd-ar-Rahman al-Fihrí Arxivat 2008-11-07 a Wayback Machine.