OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Laurie (Missouri)

Laurie és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 663 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Laurie tenia 663 habitants, 299 habitatges, i 156 famílies. La densitat de població era de 48,7 habitants per km².
Dels 299 habitatges en un 17,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,5% hi vivien parelles casades, en un 5,7% dones solteres, i en un 47,8% no eren unitats familiars. En el 40,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 23,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,92 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,59.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 14,9% tenia menys de 18 anys, un 4,8% entre 18 i 24, un 19,5% entre 25 i 44, un 19,9% de 45 a 60 i un 40,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 55 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.333 $ i la renda mediana per família de 35.357 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.833 $ mentre que les dones 19.063 $. La renda per capita de la població era de 18.023 $. Entorn del 8,6% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Laurie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Laurie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Leawood (Missouri)

Leawood és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 904 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Leawood tenia 904 habitants, 318 habitatges, i 274 famílies. La densitat de població era de 240,7 habitants per km².
Dels 318 habitatges en un 39,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 78,3% hi vivien parelles casades, en un 6,3% dones solteres, i en un 13,8% no eren unitats familiars. En l'11% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,83 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,5% tenia menys de 18 anys, un 8,4% entre 18 i 24, un 23,8% entre 25 i 44, un 30,9% de 45 a 60 i un 9,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 62.250 $ i la renda mediana per família de 68.214 $. Els homes tenien una renda mediana de 48.333 $ mentre que les dones 21.875 $. La renda per capita de la població era de 36.196 $. Entorn del 5% de les famílies i el 8,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Leawood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Leawood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Abili

Abili d'Alexandria, o també Avili, Sabel·li, Abici i Mili (llatí: Abilius, Avilius, Sabellius, Abicius, Milius), va ser patriarca d'Alexandria de l'any 83 al 95.
Quan va morir Anià d'Alexandria els bisbes i sacerdots es van reunir amb els laics d'Alexandria i van escollir Abili com a patriarca per unanimitat, el mes de desembre de l'any 83, durant el regnat de l'emperador Domicià.
El papa Abili era conegut per la seva castedat, i per l'eficàcia de la seva predicació. Els cristians van augmentar en nombre a Egipte i a les cinc províncies occidentals, i al Sudan. Quan era patriarca el poble egipci va començar a renunciar al culte dels ídols romans i van formar grups de fidels per practicar la nova religió. Durant el seu pariarcat hi va haver pau al territori.
Alguns historiadors afirmen que l'emperador Domicià va expulsar Abili del tron episcopal i n'hi va instal·lar un altre, però d'això no n'hi ha constància escrita. Segons els registres històrics, va ocupar el seu càrrec durant dotze anys, i va morir l'11 de setembre de l'any 95. Abili va ser enterrat al costat de les restes de Marc Evangelista a l'església de Baucalis, a Alexandria.
L'Església Ortodoxa Copta, l'Església Catòlica Romana i l'Església Ortodoxa el consideren sant.

## Referències

* 1 2 «St. Sabellius». Catholic on line. [Consulta: 24 agost 2023].
* ↑ «Abelios». Previous patriarcs. Patriarchate of Alexandria. [Consulta: 24 agost 2023].
* ↑ Morgan, Robert. History of the Coptic Orthodox people and the church of Egypt. Victoria, Canada: FriesenPress, 2016, p. 15-17, 521. ISBN 9781460280270.
* ↑ Meinardus, Otto F. A. Two thousand years of Coptic Christianity. El Caire: American University in Cairo Press, 2016, p. 273. ISBN 9789774167454.
* ↑ «Synaxarion Copto-Arabic». Claremont Coptic Library. [Consulta: 24 agost 2023].
# Oregonita

L'oregonita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom de l'estat d'Oregon (Estats Units).

## Característiques

L'oregonita és un sulfur de fórmula química Ni₂FeAs₂. Cristal·litza en el sistema hexagonal. Es troba en forma de còdols arrodonits per l'aigua amb una crosta marró suau, normalment en matriu formada en un 40% per penninita i serpentina. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5. Té una alta reflectivitat, al voltant del 65%, tant en l'aire com en l'oli.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'oregonita pertany a «02.B - Sulfurs metàl·lics, M:S > 1:1 (principalment 2:1), amb Ni» juntament amb els següents minerals: horomanita, samaniïta, heazlewoodita, vozhminita, arsenohauchecornita, bismutohauchecornita, hauchecornita, tel·lurohauchecornita, tučekita, argentopentlandita, cobaltopentlandita, geffroyita, godlevskita, kharaelakhita, manganoshadlunita, pentlandita, shadlunita i sugakiïta.

## Formació i jaciments

Sol trobar-se associada a altres minerals com: molibdenita, coure, cromita, calcopirita, pirrotina, magnetita o bornita. Va ser descoberta l'any 1959 als placers de Josephine Creek, al districte de Josephine Creek (Oregon, Estats Units). També se n'ha trobat a Koriàkia (Rússia), Àlxar (Macedònia), Skouriotissa (Xipre) i a Dundonald Township (Canadà).

## Referències

* ↑ «Oregonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 febrer 2016].
# Prova d'asseure's i alçar-se

La prova d'asseure's i alçar-se (de l'anglès sitting-rising test - SRT) és una prova clínica que proporciona una predicció significativa i eficient del risc de mortalitat en la gent gran. Va ser desenvolupada inicialment per investigadors brasilers en medicina de l'exercici i l'esport a la dècada de 1990. En l'estudi de persones d'entre 51 i 80 anys, els que tenien puntuacions en el rang més baix (de 0 a 3) tenien entre 5 i 6 vegades més probabilitats de morir durant el període de l'estudi (6 anys) que els del grup amb el puntuacions més altes (de 8 a 10). Per contra, cada punt guanyat es relaciona amb la disminució d'un 21 % de la probabilitat de morir en els següents sis anys.
Una investigació del 2012 apareguda a l'European Journal of Preventive Cardiology contenia els resultats derivats de l'observació de 6141 adults. En aquest estudi hi apareixien les puntuacions de la prova amb referències de sexe i edat.

## Procediment

Sense preocupar-se per la velocitat del moviment, s'ha d'intentar seure i després aixecar-se del terra, utilitzant els suports mínims necessaris. La puntuació màxima possible de la prova és de 10 punts: un total possible de 5 punts per asseure's i 5 punts per alçar-se del terra a una posició dempeus. L'ús d'una mà, un avantbraç, un genoll o el costat de la cama per pressionar cap amunt des del terra, o reforçar una mà al genoll, pressuposa la resta d'un punt. La puntuació mínima possible és de 0 punts. Es dedueixen 0,5 punts addicionals si l'avaluador percep una execució inestable o una pèrdua parcial de l'equilibri. Si el subjecte perd punts en els primers intents, l'avaluador pot oferir consells per ajudar-lo a millorar la seva puntuació en els intents posteriors.

## Referències

* 1 2 3 4 «A Simple Test Assessing Ability To Sit Up From The Floor Predicts Mortality Risk» (en anglès). Medical News Today, 14-12-2012. [Consulta: 27 setembre 2023].
* ↑ «‘Sitting-rising test’: el ejercicio que adivina cuándo moriremos» (en castellà). CMD Sport, 12-12-2014. [Consulta: 27 setembre 2023].
* 1 2 VVAA, 2012.

## Bibliografia

* VVAA «Ability to sit and rise from the floor as a predictor of all-cause mortality». European Journal of Preventive Cardiology, 21, 7, 2012, pàg. 892–898. DOI: 10.1177/2047487312471759. PMID: 23242910.

## Enllaços externs

* Prova d'asseure's i alçar-se. (anglès)
# Magatama

Les magatama (勾玉 o 曲玉) són vidrets que sorgiren al Japó durant l'era Jōmon. Aquests objectes es poden trobar generalment soterrats en túmuls mortuoris com a ofrenes a les deïtats. Continuen la seva popularitat amb l'adveniment de les elits governamentals de l'era Kofun en Japó i usualment les hi relaciona com indicatius del període Yamato. Estan compostes majoritàriament de jade (翡翠), àgata (瑪瑙), quars (石英), talc (滑石) i jaspi (碧玉).

## Vegeu també

* Amaterasu
* Mitologia japonesa
* Xintoisme
* Tomoe

## Referències

* ↑ The Japanese Enthronement Ceremonies By Daniel Clarence Holtom, Sophia University, 1972, and other books regarding Magatama.
# Aabybro

Aabybro o Åbybro és una ciutat danesa del nord de la península de Jutlàndia, a l'illa de Vendsyssel-Thy. És la capital del municipi de Jammerbugt que forma part de la regió de Nordjylland, ambdós creats l'1 de gener del 2007 com a part d'una reforma territorial.

## Vegeu també

* Llista de ciutats de Dinamarca
# Programa Bracero

El Bracero Program o Programa Bracero (de la paraula en espanyol brazo) va ser una sèrie de lleis i acords diplomàtics, iniciat per un intercanvi l'agost de 1942 de notes diplomàtiques entre els Estats Units i Mèxic, per a la importació de treballadors contractats temporalment de Mèxic als Estats Units. Després de l'expiració del contracte inicial el 1947, el programa va continuar en l'agricultura, en una varietat de lleis i acords administratius fins al seu final formal el 1964.
# Detector d'ionització de flama

Un detector d'ionització de flama és un detector que es fa servir en la cromatografia de gasos. És una tècnica que permet separar, detectar i quantificar mescles d'una gran quantitat de compostos mitjançant el temps de retenció i l'àrea dels pics. És un component d'un cromatògraf de gasos, el detector de conductivatat tèrmica n'és l'altre component major.
És un dels detectors més utilitzats i versàtils. Bàsicament és un cremador d'hidrogen/oxigen, on es barreja l'efluent de la columna (gas portador inert i anàlit) amb hidrogen. S'encèn aquesta mescla amb una espurna elèctrica i això produeix una flama d'alta temperatura. La majoria de compostos orgànics al sotmetre's a altes temperatures pirolitzen i es produeixen ions i electrons, que són conductors elèctrics. Aquest fet s'aprofita per establir una diferència de potencial d'uns centenars de volts entre la part inferior del cremador i un elèctrode col·lector situat per sobre de la flama. El corrent generada és baixa (de l'ordre dels 10$^{-12}$ ampere), per tant ha de ser amplificada mitjançant un amplificador d'alta impedància.
El procés de ionització en la flama és complex, però es pot aproximar el nombre d'ions produïts al nombre d'àtoms de carboni transformats en la flama. Això fa que el detector sigui sensible a la massa (al nombre d'àtoms de carboni que surten de la columna) més que a la concentració, per tant no l'afecten massa els canvis en el flux de sortida.
Hi ha alguns grups funcionals que no responen a aquest detector, com el carbonil, alcohol, halogen o amina, i tampoc hi responen els gasos no inflamables com el CO₂, SO₂, vapor d'aigua i òxids de nitrogen. Aquest fet, més de limitar l'àmbit d'aplicació d'aquest detector, permet l'anàlisi de mostres contaminades amb algun dels compostos esmentats.
Aquest procediment té una alta alta sensibilitat, l'ordre de 10$^{-13}$ g/s i un ampli interval lineal de resposta, 10$^7$ unitats. Té una elevada relació senyal/soroll. És fàcil de fabricar i de mantenir. Només permet proves destructives, com que la mostra és pirolitza.

## Referències

* ↑ «Cromatografia de gasos». Universitat de Girona Serveis Tècnics de Recerca. [Consulta: 15 agost 2023].
* ↑ «cromatògraf de gasos». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 15 agost 2023].
* ↑ Henriksen, M.; Bjerketvedt, D.; Vaagsaether, K.; Gaathaug, A.V.; Skjold, T. «Accidental hydrogen release in a gas chromatograph laboratory: A case study» (en anglès). International Journal of Hydrogen Energy, 42, 11, 3-2017, pàg. 7651–7656. DOI: 10.1016/j.ijhydene.2016.05.299.
# Jaume Marxuach i Flaquer

Jaume Marxuach i Flaquer (Barcelona, 1906 - Calella, 22 d'abril de 1966) fou un advocat, escriptor i erudit català.
Fill de Josep Marxuach i Solo metge de professió (+ 23 juliol 1907) i de Lluïsa Flaquer i Barraquer (+ 1964) queda orfe de pare de molt petit. Era una persona que sempre s'havia interessat per la història del poble. Ha estat considerat cronista oficial de la vila de Calella i investigador de la seva història, amb nombrosos estudis i publicacions relacionades. Va ser militant de la Lliga Catalana, va col·laborar amb la revista Recull de Blanes fins que el 1933 es va crear el prestigiós setmanari Cap-Aspre, una publicació que sempre va treballar a favor del catalanisme. Jaume Marxuach va deixar Calella el 1936, al començar la Guerra Civil espanyola. Va ser detingut a Barcelona. Tres anys més tard va tornar a Calella. Al setembre de 1946 va fundar la revista periòdica Estela, que es va publicar fins a l'any 2012. Al marge de tot això, Marxuach va fundar la secció excursionista de Calella, el cercle filatèlic i el Museu Arxiu Municipal. L'any 1940 va reprendre la tradició de fer l'aplec de la Sardana, que s'havia perdut durant la guerra.

## Obres recopilades

* Calella típica II : pàgines viscudes calellenques - Josep Andreu i Gay, Josep Esteve Bartrina i Vilaró, Jaume Marxuach i Flaquer; recopilació de Lluis Campeny i Coll.

## Referències

* ↑ «esquela de: Joseph Marxuach y Solo». La Veu de Catalunya : diari catalá d'avisos, noticias y anuncis: Any 17, Núm. 2967 Ed. Vespre, 27-07-1907, pàg. 3.
* ↑ Mir «Calella: Fallecimiento de don Jaime Marxuach Flaquer». La Vanguardia (Hemeroteca), 23-04-1966, pàg. 40 [Consulta: 31 juliol 2016].
* ↑ Amat i Teixidó, Jordi «Estudi de la repressió a Calella (1936-1938)». Estudis Maratonins, Núm. 23, 2006, pàg. 65-84. ISSN: 2385-4774 [Consulta: 31 juliol 2016].
* ↑ «Jaume Marxuach i Flaquer: l’escriptor i fundador de la revista “Estela”». Calella Comunicació, 02-03-2025. [Consulta: 16 març 2025].
# Llei de Wien

La llei de Wien és una llei de la física. Especifica que hi ha una relació inversa entre la longitud d'ona en què es produeix el pic d'emissió d'un cos negre i la seva temperatura.
    $\lambda _{\mbox{màx}}={\frac {0,002\,897\,6\ {\mbox{m}}\cdot {\mbox{K}}}{T}}$
en què $T$ és la temperatura del cos negre en kèlvins (K) i $\lambda _{\mbox{màx}}$ és la longitud d'ona del pic d'emissió en metres.
Les conseqüències de la llei de Wien és que, com més gran sigui la temperatura d'un cos negre, menor és la longitud d'ona en la qual emet. Per exemple, la temperatura de la fotosfera solar és de 5 780 K i el pic d'emissió es produeix a 475 nm = 4,75 × 10$^{–7}$ m. Com 1 àngstrom 1 Å = 10$^{–10}$ m = 10$^{–4}$ micres resulta que el màxim passa a 4 750 Å. Com el rang visible s'estén des de 4 000 Å a 7 400 Å, aquesta longitud d'ona cau dins de l'espectre visible, sent un to de verd. No obstant això, a causa de la difusió de Rayleigh de la llum blava per l'atmosfera, el component blau se separa distribuït per la volta celeste i el Sol apareix groguenc.

## Deducció de la llei de Wien

La constant c de Wien ve donada en kelvin x metre.
Aquesta llei va ser formulada empíricament per Wilhelm Wien. No obstant això, avui es dedueix de la llei de Planck per a la radiació d'un cos negre de la manera següent:
    $E(\lambda ,T)={C_{1} \over \lambda ^{5}\cdot (e^{C_{2} \over \lambda \cdot T}-1)}={C_{1}\cdot \lambda ^{-5} \over (i^{C_{2} \over \lambda \cdot T}-1)}$
en què les constants valen en el sistema internacional d'unitats o sistema MKS:
    $C_{1}=8\pi hc=4,995\,89\times 10^{-24}\ {\mbox{J}}\cdot {\mbox{m}}$
    $C_{2}={hc \over k}=1,4385\times 10^{-2}\ {\mbox{m}}\cdot {\mbox{K}}=1,4385\times 10^{4}\ \mu {\mbox{m}}\cdot {\mbox{K}}$
Per trobar-ne el màxim, la derivada de la funció pel que fa a $\lambda$ ha de ser zero.
    ${\partial (E(\lambda ,T)) \over \partial \lambda }=0$
N'hi ha prou amb utilitzar la regla de derivació del quocient i, com s'ha d'igualar a zero, el numerador de la derivada serà nul, és a dir:
    ${\frac {C_{2}}{\lambda \cdot T}}=5\cdot (1-e^{-C_{2} \over \lambda \cdot T})$
Si definim:
    $x\equiv {C_{2} \over \lambda T}$
llavors:
    ${x \over 1-e^{-x}}-5=0$
Aquesta equació no es pot resoldre mitjançant funcions elementals. Com una solució exacta no és important, podem optar per solucions aproximades. Es pot trobar fàcilment un valor aproximat per a $x$:
Si x és gran, és que aproximadament $e^{-x}=0\,$, així que x està prop de 5. Així que aproximadament $x=5(1-e^{-5})=4,9663\,$.
Utilitzant el mètode de Newton o de la tangent:
    $x=4,965\,114\,231\,744\,276\ldots$
De la definició de x resulta que:
    $\lambda _{\max }\cdot T={\frac {C_{2}}{x}}={\frac {1,4385\times 10^{4}}{4,965\,114\,231\,744\,276}}=2897,6\;\mu mK$
Així que la constant de Wien és $2.897,6\mu m\cdot K$, per la qual cosa:
    $\lambda _{\max }\cdot T=2\,897,6\;\mu m\cdot K$
# Mosquiter de Gansu

El mosquiter de Gansu (Phylloscopus kansuensis) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). És endèmic de les províncies xineses de Gansu i Qinghai. Els seus hàbitats principals són els boscos temperats. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Mosquiter de Gansu». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 623. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Gansu Leaf-warbler. Phylloscopus kansuensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Garding (ciutat)

Garding és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Eiderstedt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Està situada en el cor de la península d'Eiderstedt.

## Personatges il·lustres

* Theodor Mommsen, historiador, Premi Nobel de Literatura de 1902
* Peter-Jürgen Boock, escriptor i ex-membre del RAF

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 16 març 2025].
* ↑ «Theodor Mommsen | enciclopedia.cat». [Consulta: 16 març 2025].
* ↑ Gohr, Andreas. «Rote Armee Fraktion Infopage» (en alemany), 01-01-1970. [Consulta: 16 març 2025].
# Mosquiter de Claudia

El mosquiter de Claudia (Phylloscopus claudiae) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). Es troba a la Xina, Bangladesh, l'Índia, Myanmar i Vietnam. Els seus hàbitats principals són els boscos temperats, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els matollars temperats, els matollars humits tropicals i subtropicals i les terres llaurades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
L'epitet específic claudiae fa referència a la ornitòloga i il·lustradora Claudia Bernardine Elisabeth Hartert (1863-1958).

## Referències

* 1 2 «Mosquiter de Claudia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 626. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Claudia's Leaf-warbler. Phylloscopus claudiae» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Jocs Fúnebres

A l'antiguitat clàssica, els jocs fúnebres eren els jocs que se celebraven després de la mort de certes persones il·lustres. Consistien en competicions esportives i en simulacions de combats de caràcter privat, organitzats per la família del difunt, encara que hi podia assistir tothom. Els organitzaven els particulars, i no l'estat, que a Roma era qui organitzava els Jocs romans.

## Grècia

A la Ilíada (cant XXIII), Homer narra detalladament els jocs fúnebres que Aquil·les va organitzar en honor de Pàtrocle, i Virgili (Eneida, cant V), inspirat en Homer, els que Enees va organitzar en honor del seu pare Anquises. Moltes de les competicions que se celebraven eren similars a les que tenien lloc als Jocs Olímpics, que, de fet, tenen el seu origen precisament els jocs fúnebres, encara que posteriorment se celebrassin en honor de Zeus.

## Roma

A Roma, els jocs fúnebres (en llatí: Ludi Funebres) se celebraven el novè dia després de la mort. Les exhibicions de gladiadors al Fòrum eren freqüents en aquests jocs. Aquestes lluites no es feien en cap altre lloc durant l'època republicana, segons la vella creença que la sang humana havia de fluir sobre la tomba d'un mort. A Roma, l'origen dels concursos de gladiadors, que provenien d'Etrúria i de Campània, es troba justament en els jocs fúnebres que va organitzar el cònsol Dècim Juni Pera, juntament amb el seu germà Marc, en honor del seu pare, Dècim Juni Brutus Pera, l'any 264 aC, segons que diuen Valeri Màxim i Titus Livi. Als testaments s'ordenava sovint que es fessin exhibicions de gladiadors durant el funeral del testador. També es feien representacions dramàtiques durant jocs fúnebres, i així es va fer als jocs fúnebres de Luci Emili Paulus Macedònic l'any 160 aC. Generalment, els jocs només duraven un dia, i només lluitaven algunes parelles de gladiadors, però al funeral de Marc Emili Lèpid, l'any 216 aC, els jocs van durar tres dies, i van lluitar vint-i-dues parelles de gladiadors van lluitar. Al funeral de Marc Valeri Leví, l'any 200 aC, els jocs van durar quatre dies, i van lluitar vint-i-cinc parelles, i al de Publi Licini Cras Dives, l'any 183 aC, els jocs van durar tres dies i van lluitar 120 gladiadors, segons dades de Titus Livi. Es considerava vergonyós que les dones assistissin als jocs fúnebres, i Publi Semproni Sop, cònsol l'any 304 aC, es va divorciar de la seva dona perquè va assistir a uns jocs fúnebres, diuen Valeri Màxim i Plutarc.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Ludi». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 11 desembre 2023].
* ↑ Raschke, Wendy J. The archaeology of the olimpics : the Olympics and other festivals in antiquity. Madison: The University of Wisconsin Press, 1988, p. 22. ISBN 9780299113308.
* ↑ «Iunius 59». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Valeri Màxim, Dits i fets memorables, II 4.7; Titus Livi, Epítomes, 16.