OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Glòria

Can Glòria era una masia senyorial situada al barri d'Horta de Barcelona, a redós de Collserola, entre les masies de Can Cortada i Can Notari. Va ser enderrocada el 1974.

## Història

Fou construïda a mitjans del segle xviii per Josep Glòria i Picó (1723-1782), membre d'una família de comerciants que importaven cotó d'Amèrica. A finals de segle era propietat del seu nebot Onofre Glòria i Sampons (1733-1798), cònsol de Malta a Barcelona i fabricant d'indianes. Posteriorment, passà a mans del baró de Foixà i finalment a Jaume de Bofarull.
Durant la Guerra Civil va ser expropiada i l'Ajuntament de Barcelona hi va fer una Escola de Producció. El 1974 fou enderrocada per a la construcció del segon cinturó de ronda, actual Ronda de Dalt, malgrat els intents de l'Escola d'Arquitectura de Barcelona de declarar-la monument historicoartístic.

## Descripció

La torre-masia era d'estil neoclàssic, amb esgrafiats a la façana i balustrades de ceràmica. Tenia dues plantes i golfes, hi havia una capella, una biblioteca, un gran saló per convidats i el menjador amb gran pintures murals. Tenia uns jardins romàntics davant de la façana principal, que es distribuïen en tres nivells: al superior hi havia un estany, una gran cascada i les torres dels Vents; al mig hi havia un jardí d'estil Lluís XV amb el bany de Diana, el banc de la Comtessa i l'escala del Trobador; a baix, el pati d'honor, el balcó de Pilats i la menagerie. L'ús de casa d'estiueig es combinava amb l'explotació agrícola, especialment de vinya.

## Referències

* 1 2 Giménez i Compte, Carlota. L'Abans: Recull gràfic de la Vall d'Horta (1861 - 1978). El Papiol: Efadós, juny 2012. ISBN 978-84-15232-22-3.
* ↑ «Can Glòria, la finca que va donar pas al Cinturó de Ronda». Betevé, 28-10-2016.
* ↑ Díez i Quijano, Desideri. El que ha estat i és Horta. Barcelona. Graó, Stat. Cooperativa, juliol 1982. ISBN 84-2917-1914-8.
* ↑ «La «Torre Gloria» de Horta se salvará de la demolición». La Vanguardia, 25-09-1970.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Glòria

## Enllaços externs

* «Can Glòria». Memòria dels barris (blog), 07-11-2011.
# Seqüència del tallador mandrós

La seqüència del tallador mandrós, (de l'anglès lazy caterer's sequence) descriu el nombre màxim de trossos que es poden obtenir d'un pastís rodó amb talls verticals rectes. Per exemple, amb dos talls podem obtenir 4 trossos si vigilem que els dos talls es creuin.
Formalment és el nombre màxim de regions en que es pot dividir un cercle amb línies rectes. També és el nombre màxim de regions en que es pot dividir el pla amb línies rectes.
L'equivalent amb tres dimensions considerant un pastís cilíndric i els talls realitzats en qualsevol direcció s'anomenen números pastís.
| Talls | Nombre màxim de trossos |
| 0 | 1 |
| 1 | 2 |
| 2 | 4 |
| 3 | 7 |
| 4 | 11 |
| 5 | 16 |
| 6 | 22 |

## Fórmula i seqüència

El nombre màxim p de peces que es poden crear amb un nombre determinat de talls n (on n ≥ 0 ) ve donat per la fórmula
    $p={\frac {n^{2}+n+2}{2}}.$
Aquesta és la seqüència A000124 de l'OEIS, començant per n = 0, és:
    1, 2, 4, 7, 11, 16, 22, 29, 37, 46, 56, 67, 79 , 92, 106, 121, 137, 154, 172

## Prova

Anomenem p = f(n) el nombre màxim de trossos que es poden obtenir d'un cercle amb n talls. Considerem el nombre de trossos afegits per l'últim tall. Aquesta línia, per obtenir el màxim de trossos, ha de travessar les n-1 línies anteriors.
La nova línia només pot creuar cada línia anterior una vegada. Una línia de tall sempre pot travessar totes les línies de tall anteriors, evitant els punts d'intersecció dels talls anteriors.
Al tallar n-1 línies es passa per n regions que d'aquesta manera es divideixen en dos afegint exactament n al nombre de peces.
Així, el nombre total de peces després n talls és
$f(n)=n+f(n-1).$
Aquesta relació de recurrència permet continuar, aplicat-la a f (n − 1) s'obté
$f(n)=n+(n-1)+f(n-2).$
I seguint fins l'últim terme s'obté
$f(n)=n+(n-1)+(n-2)+\cdots +1+f(0).$
Com que $f(0)=1$, perquè sense fer cap tall el disc és d'una peça, es pot reescriure com
$f(n)=1+(1+2+3+\cdots +n).$
El contingut del parèntesi és un progressió aritmètica, així que:
$f(n)=1+{\frac {n(n+1)}{2}}={\frac {n^{2}+n+2}{2}}.$

## Referències

* Moore, T. L. (1991), "Using Euler's formula to solve plane separation problems", The College Mathematics Journal (Mathematical Association of America) 22 (2): 125–130, DOI 10.2307/2686448.
* Wetzel, J. E. (1978), "On the division of the plane by lines", American Mathematical Monthly (Mathematical Association of America) 85 (8): 647–656, doi:10.2307/2320333, <http://webcourse.cs.technion.ac.il/236603/Spring2008/ho/WCFiles/Wetzel.pdf>. Consulta: 15 desembre 2008.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W. «Circle Division by Lines» (en anglès). [Consulta: 7 octubre 2024].
# Pomatoschistus microps

Pomatoschistus microps és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Noruega fins al Mauritània, incloent-hi la mar Bàltica, el Marroc, les Illes Canàries i la Mediterrània occidental.

## Referències

* 1 2 «Pomatoschistus microps» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Krøyer, H. N. 1838-1853. Denmarks Fiske. 4 vols. in 3. Kjøbenhavn. v. 1 (1838) 616 pp.; v. 2 (1843-45) 644 pp.; v. 3 (1846) 320 pp.; v. 4 (1849) 321-640, (1852) 641-960, (1853) 961-1279. Denmarks Fiske. 4 vols. in 3.
# Pou cec

Un pou cec o pou negre és una excavació en el terreny en forma de pou, cobert de parets perforades que rep la descàrrega de les aigües negres. Mentre que la part líquida es filtra en el terreny, la sòlida queda retinguda fins que es descompon per efecte bacterià. La profunditat màxima del pou cec està determinada per la napa freàtica; si el pou arriba fins a la napa, la contamina.
A partir del segle xix, les legislacions ambientals de diferents països van imposar limitacions a la construcció de pous negres. La seva utilització va ser restringida a zones sense clavegueram; en aquests casos, és necessària la construcció d'una cambra sèptica, que rep les aigües negres, i on es produeix la decantació de la matèria sòlida. De la cambra sèptica surten les aigües negres, amb escassa matèria sòlida, que acaben en el pou cec.
La cambra sèptica, a diferència del pou cec, està construïda amb materials impermeables i s'ha de buidar quan se satisfà la seva capacitat.

## Vegeu també

* Tractament d'aigües residuals
* Sanejament ecològic

## Referències

* ↑ DRAE. «pou». [Consulta: 30 maig 2014].
* 1 2 Medi ambient i educació: capacitació ambiental per a docents. Noveduc Llibres, 2001, p. 145. ISBN 9789875380264.
* ↑ El vàter i les seves connexions: la indiscreta història del lloc de necessitat que, per comuna, excusat és nomenar-ho. Biblos, 2007, p. 76. ISBN 9789507865954.
# Notemigonus crysoleucas

Notemigonus crysoleucas és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.
Es troba a Nord-amèrica. És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.
Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total.
Als Estats Units és depredat per Micropterus salmoides i Morone saxatilis.

## Referències

* ↑ «Notemigonus crysoleucas». Catalogue of Life. (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Beitinger, T.L. i W.A. Bennett, 2000. Quantification of the role of acclimation temperature in temperature tolerance of fishes. Environ. Biol. Fish. 58(3):277-288.
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* ↑ Setler, E.M., W.R. Boynton, K.V. Wood, H.H. Zion, L. Lubbers, N.K. Mountford, P. Frere, L. Tucker i J.A. Mihursky, 1980. Synopsis of biological data on striped bass, Morone saxatilis (Walbaum). NOAA Tech. Rep. NMFS Circular 433, FAO Synopsis Núm. 121.
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Håkon Brusveen

Håkon Brusveen (Vingrom, 15 de juliol de 1927 - Lillehammer, 21 d'abril de 2021) fou un esquiador de fons noruec que destacà a la dècada del 1960.

## Carrera esportiva

Especialista en distàncies curtes en esquí de fons, participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1956 disputats a Cortina d'Ampezzo (Itàlia), on finalitzà quart en la prova de relleus 4x10 km i cinquè en la prova de 15 km. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1960 disputats a Squaw Valley (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de 15 km i la medalla de plata en la prova de relleus 4x10 km.
Després de 1960 va competir en biatló, amb l'esperança de classificar-se per als seus quarts Jocs Olímpics, el 1964, però no ho va aconseguir per un escàs marge. Una vegada retirat fou un popular comentarista de ràdio entre 1963 i 1997.
El 1958 va rebre la medalla Holmenkollen i el 1960 la medalla d'or Morgenbladet.
Va morir als 93 anys, a Lillehammer, el 21 d'abril de 2021.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Håkon Brusveen». [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ Goksøyr, Matti. «Håkon Brusveen». A: Knut Helle. Norsk biografisk leksikon (en norwegian). Oslo: Kunnskapsforlaget.
* ↑ «Holmenkollmedaljen». A: Erik Bolstad. Store norske leksikon (en noruec). Oslo: Norsk nettleksikon.
* 1 2 Bryhn, Rolf. «Håkon Brusveen». A: Erik Bolstad. Store norske leksikon (en noruec). Oslo: Norsk nettleksikon.
* ↑ ; Engeland, Anders; Kessel, Dag«Skilegenden Håkon Brusveen er død» (en noruec).
# Porus nuclear

Els porus nuclears són grans complexos de proteïnes que travessen l'embolcall nuclear, la qual és una doble membrana que envolta el nucli cel·lular, present a la majoria dels eucariotes. Hi ha prop de 2000 complexos de porus a l'embolcall nuclear de la cèl·lula d'un vertebrat, però varia segons el nombre de transcripcions de la cèl·lula. Les proteïnes que formen els complexos de porus nuclears són conegudes com a nucleoporines. Prop de la meitat de les nucleoporines contenen habitualment una estructura terciària alfa solenoide o beta hèlix, o en alguns casos ambdues com dominis proteics separats. L'altra meitat mostra característiques estructurals típiques de proteïnes "nativament no plegades", per exemple són proteïnes altament flexibles que manquen d'estructura secundària ordenada. Aquestes proteïnes desordenades són les nucleoporines FG, anomenades així per la seva seqüència aminoacídica que conté diverses repeticions del pèptid fenilalanina-glicina.
Els porus nuclears permeten el transport de molècules solubles en aigua a través de l'embolcall nuclear. Aquest transport inclou el moviment d'ARN i ribosomes des del nucli al citoplasma, i moviment de proteïnes (com ADN polimerasa i laminines), carbohidrats, molècules de senyal i lípids cap al nucli. És notable que el complex de porus nuclear (CPN o NPC en anglés) pot conduir activament 1000 translocacions per complex per segon. Tot i que les molècules petites passen per difusió simple a través dels porus, les molècules de mida més gran poden ser reconegudes mitjançant seqüències de senyal específiques i després difoses amb l'ajuda de les nucleoporines cap a o des del nucli. Això és conegut com el cicle RAN. Cadascuna de les vuit subunitats proteiques que envolten el porus autèntic (l'anell extern) projecta una proteïna amb forma de radi cap al canal del porus. El centre del porus moltes vegades sembla que tingui una estructura semblant a un tap. Encara no se sap si això correspon a un tap autèntic o és simplement càrrega atrapada durant el trànsit.

## Referències

* ↑ Denning D, Patel S, Uversky V, Fink a, Rexach M «Disorder in the nuclear pore complex: the FG repeat regions of nucleoporins are natively unfolded». Proc Natl Acad Sci U S A, 100, 5, 2003, pàg. 2450-5. PMID: 12604785.
* ↑ Peters R «Introduction to nucleocytoplasmic transport: molecules and mechanisms». Methods Mol Biol, 322, 2006, pàg. 235-58. Arxivat de l'original el 2007-09-28. PMID: 16739728 [Consulta: 5 desembre 2009]. Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
# Vol de prova

Un vol de prova o assaig en vol, és una branca de l'enginyeria aeronàutica que desenvolupa i reuneix les dades durant el vol d'un avió i després analitza les dades per avaluar les característiques de vol de l'aeronau i validar el seu disseny, incloent aspectes de seguretat. La fase de proves de vol porta a terme dues tasques principals:
* Trobar i corregir qualsevol disseny d'aeronaus problemes.
* Verificar i documentar les capacitats de les aeronaus per a la certificació del govern o de l'acceptació del client.
La fase de proves de vol poden variar des de la prova d'un nou sistema únic per a una aeronau existents per al desenvolupament complet i la certificació d'un nou avió. Per tant, la durada d'un programa de proves de vol pot variar des d'unes poques setmanes a diversos anys.

## Vegeu també

* Primer vol
* Enginyeria aeroespacial

## Referències

* ↑ Jorge García de la Cuesta Terminologia aeronàutica

## Enllaços externs

* Society of Experimental Test Pilots (anglès)
* Society of Flight Test Engineers (anglès)
# Odontofòrids

Els odontofòrids (Odontophoridae) són una família d'aus de l'ordre dels gal·liformes (Galliformes) distribuïda de manera natural pel continent americà i que s'ha introduït a altres indrets. Les seves espècies es coneixen sovint com colins. Són conegudes en anglès genèricament per "New World quails" (Guatlles del Nou Món).

## Morfologia

D'aspecte de petites i rodanxones guatlles, estan sovint ornades amb dibuixos vistosos i crestes al cap, apuntades cap avant. Potes fortes sense esperons. Ales curtes. Bec curt, lleugerament corbat i serrat. Moderat dimorfisme sexual.

## Hàbits

En general es tracta d'animals monògams i territorials en l'època de cria, mentre que són gregàries la resta de l'any, formant esbarts.
Són aus diürnes i cerquen el menjar en terra, malgrat que algunes es reuneixen en arbres alts.

## Alimentació

Règim omnívor. Mengen insectes, llavors, vegetació, tubèrculs.

## Hàbitat i distribució

Adaptades a una bona varietat de medis, des del desert fins a la selva tropical, des del Canadà fins al sud de Brasil. Alguna espècie s'ha introduït a diferents llocs com ara Nova Zelanda.

## Reproducció

Sobre un niu a terra, ponen entre 3 i 15 ous, depenent de les espècies. El temps d'incubació també és molt variat (entre 16 i 30 dies). Els pollets són molt precoces, i aviat deixen el niu per acompanyar els seus pares

## Taxonomia

Considerades tradicionalment una subfamília dels fasiànids, actualment hi ha un acord prou generalitzat sobre el seu estatus com a família. S'han classificat en 10 gèneres amb 34 espècies:
* Gènere Callipepla, amb 4 espècies.
* Gènere Colinus, amb 4 espècies.
* Gènere Cyrtonyx, amb dues espècies.
* Gènere Dactylortyx, amb una espècie: el colí cantaire (Dactylortyx thoracicus).
* Gènere Dendrortyx, amb 3 espècies.
* Gènere Odontophorus, amb 15 espècies.
* Gènere Oreortyx, amb una espècie: el colí muntanyenc (Oreortyx pictus).
* Gènere Philortyx, amb una espècie: el colí barrat (Philortyx fasciatus).
* Gènere Ptilopachus, amb dues espècies.
* Gènere Rhynchortyx, amb una espècie: el colí cara-roig (Rhynchortyx cinctus).
El gènere Ptilopachus, tradicionalment situat a la família dels fasiànids, s'ha ubicat a la dels odontofòrids, arran els treballs de Crowe et al. (2006)

## Referències

* del Hoyo, J.; Elliot, A. & Sargatal, J. (editors). (1994). Handbook of the Birds of the World. Volum 2: New World Vultures to Guineafowl. Lynx Edicions. ISBN 84-87334-15-6
* ↑ «Classificació de la COI». Arxivat de l'original el 2013-04-13. [Consulta: 9 desembre 2009].
* ↑ Phylogenetics, biogeography and classification of, and character evolution in, gamebirds (Aves: Galliformes): effects of character exclusion, data partitioning and missing data Rev.27-06-2010
# Metrika

Metrika (Castelló de la Plana, 23 de novembre de 2003) és una cantant de música trap valenciana que forma un duo musical amb el productor Alejandro Estellés «D.Basto».

## Discografia

* Fiat voluntas tua (2022)
* La Minimixxxtape de las Zorras (2022)
* Ceremonia (EP, 2023)
* Femme fatale (EP, 2023)
* Madre fundadora (2024)
* El Grimorio (EP, 2024)

## Referències

* ↑ Fabián, Rafael. «Métrika, la voz del trap en Castellón: “Hablo del empoderamiento femenino, pero sin dar la chapa”» (en castellà), 22-06-2021. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ Gómez Cascales, Agustín. «Metrika, en 'Generación selfi': "Que dejen de hipersexualizarnos a las tías bisexuales"» (en castellà), 02-02-2024. [Consulta: 22 juliol 2024].
* 1 2 «Métrika busca cambiar la música urbana española con Madre Fundadora» (en castellà), 05-06-2024. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ Rubio, Diego. «ENTREVISTA | METRIKA». Nuebo, 07-05-2024. [Consulta: 22 juliol 2024].
# Mi (kana)

En l'escriptura japonesa, み (hiragana) i ミ (katakana) són dues mores o kanes que ocupen la 32a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre ま i む; i la 41a en el poema iroha, entre め i し. En fonologia, una mora és la unitat superior al segment i inferior a la síl·laba.
A la taula de l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la setena columna (ま行, columna «ma») i la segona fila (い段, fila «i»).
El caràcter み prové del kanji 美, mentre que ミ prové de 三.

## Romanització

Segons els sistemes de romanització Hepburn modificat, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, み, ミ es romanitzen com a «mi».

## Escriptura

* El caràcter み s'escriu amb dos traços:
* Traç que consisteix en una línia horitzontal seguida d'una corba que va cap avall, forma un bucle en la part esquerra del caràcter i al final és horitzontal cap a la dreta.
* Traç vertical que talla a la part final del primer traç. Al final es corba cap a l'esquerra.
* El caràcter ミ s'escriu amb tres traços:
* Traç horitzontal encara que lleugerament descendent.
* Traç similar a l'anterior situat a sota.
* Traç similar a l'anterior situat a sota.

## Altres escriptures

み / ミ en braille japonès :
| み / ミ mi | みい / ミー mī |
* Alfabet fonètic: 「三笠のミ」 (la «mi de Mikasa»)
* Codi Morse: ••－•－

## Referències

* ↑ «escriptura japonesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bernabé, Marc. Japonès en vinyetes. Norma editorail, maig del 2005, p. 17-19 i 26-28. ISBN 84-9814-162-1.
* ↑ Gilhooly, Helen. Beginner's Japanese Script (en anglès). Teach Yourself, 2003. ISBN 978-0-340-86024-3.
* ↑ «mora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Romanization of Japanese Kana – Modified Hepburn System» (pdf) (en anglès) p. 2. Government Digital Service (GDS) – The National Archives (Regne Unit), 01-10-2016.
* ↑ «Japanese Braille» (en anglès). Accessible Japan, 12-10-2015. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Ohta, Satoru. «The Earliest Japanese Telecommunication Technology» (en anglès). IEEE Conference Publication. Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE), 01-08-2017. DOI: 10.1109/histelcon.2017.8535723. [Consulta: 4 febrer 2024].

## Bibliografia

* López i Vidal, Lluc. L'escriptura japonesa. Editorial UOC, 2008. ISBN 978-84-9788-772-4.
* Nolla i Cabellos, Albert. L'escriptura en kanji (pdf). Barcelona: Universitat Oberta de Catalunya, p. 40.
# Joseph Mewis

Joseph Mewis (Anvers, 23 de març de 1931) és un lluitador belga, ja retirat, que combinà la lluita lliure i la lluita grecoromana, guanyador d'una medalla olímpica.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1952, 1956, 1960 i 1964. El 1956, a Melbourne, guanyà la medalla de plata en la competició del pes ploma del programa de lluita lliure. El 1960, a Roma, fou cinquè en la mateixa prova, mentre el 1964, a Tòquio, fou sisè en la competició del pes ploma del programa de lluita grecoromana.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jef Mewis». [Consulta: 16 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 16 març 2025].
# Xiphactinus

Xiphactinus és un gènere de grans peixos teleostis que van viure durant el període Cretaci. Habità els mars del sud i sud-oest del que avui dia són els Estats Units d'Amèrica. El seu nom significa "aleta d'espasa" i clàssicament se li solen atribuir instints caníbals.

## Morfologia

Xiphactinus media de 4,3 fins a 6 metres de longitud. Posseïa radis ossis que sobresortien del cos i s'introduien en les aletes per a mantenir-les fermes. Controlava el seu enorme cos gràcies a aquestes aletes, i d'aquesta manera conseguia una bona maniobrabilitat per a la seva mida, optimitzant la seva eficàcia depredadora. Les seves mandíbules tenien una gran mida, i van poder funcionar a manera de tub per a succionar les seves víctimes. El cap era xato i la seva cua més aviat fina.

## Ecologia

La creença que aquests peixos es devoraven entre ells s'originà en trobar fòssils a Texas (Estats Units), on es mostraven les restes de l'estòmac d'un exemplar. Es va veure que Xiphactinus havia devorat un congènere més petit, si bé pot tractar-se d'un altre peix anomenat Gillicus, d'uns 1,7 metres. La idea no resultava esbojarrada, ja que la mida d'aquest peix (major que un automòbil) feia pensar que hauria de menjar contínuament per a mantenir-se actiu. Així doncs, la seva dieta estaria formada per qualsevol peix més petit i altres animals marins.

## En la cultura popular

* Va aparèixer en el programa de la BBC Sea Monsters. Se'l presenta en un ecosistema juntament amb altres espècies com ara: Halisaurus, Hesperornis, Hainosaurus, Archelon, Pteranodon i Elasmosaurus. En aquest programa se li atribueixen uns 6 metres.
* També surt en la pel·lícula de la National Geographic Society Sea Monsters, on forma bancs nombrosos i fa uns 5 metres.

## Referències

* Hay, O. P. 1898. Observations on the genus of Cretaceous fishes called by Professor Cope Portheus. Science, 7(175):646.

## Enllaços externs

* Carnegie Museum Arxivat 2004-11-14 a Wayback Machine.
* http://www.prensacaixa.com/View_Note/1,1274,1-8-808,00.html Arxivat 2007-10-18 a Wayback Machine.
# Dàrsena de Cubelles

La dàrsena de Cubelles és la zona de presa d'aigües de l'antiga central tèrmica ubicada a Cubelles. Feia les funcions de captació i retorn al mar de l'aigua necessària per refredar la central.
Actualment és aprofitada per la pràctica de la pesca i esports nàutics.
Es planteja l'arranjament de la dàrsena amb l'objectiu d'habilitar un nou port esportiu amb una capacitat de 400 amarratges en una superfície de 138.000 m².

## Referències

* ↑ Presentació del projecte
* ↑ «Dàrsena esportiva al Port de Cubelles | 01/01/2007». Arxivat de l'original el 2011-07-10. [Consulta: 30 juliol 2009].