OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluert oriental

El lluert oriental o llangardaix verd oriental (Lacerta viridis) és una espècie de sauròpsid (rèptil) escatós de la família lacèrtids que viu a Europa centro-oriental, fins Ucraïna i Turquia.

## Descripció

Els mascles tenen una coloració verda amb clapat negre en el llom i groguenc en el ventre, mentre que en les femelles s'aprecia un verd brillant en el llom i en el ventre groc-ataronjat. A mitjans de la primavera els dos sexes adquireixen una coloració blavosa en les mandíbules, apreciable més freqüentment en els mascles. Les seves dimensions en l'edat adulta és, des del cap fins a la cloaca, d'entre 10-15 cm, i des del cap fins a la punta de la cua d'entre 28-45 cm.
Les cries naixen amb una coloració marró en el llom, i verdós en el ventre passant desapercebuts als depredadors entre la fullaraca de la tardor.

## Comportament

S'alimenta d'insectes, cucs, llagostes, cigales, papallones, aranyes, etc. A mitjans de l'estiu la femella posa al voltant de cinc a vuit ous que soterra sota la molsa o sota terra fent eclosió aquests a la fi d'estiu i principis de tardor. A l'hivern rares vegades es deixen veure, romanent en galeries excavades en els mesos freds.

## Referències

* ↑ Jelka Crnobrnja Isailovic, Milan Vogrin, Claudia Corti, Valentin Pérez Mellado, Paulo Sá-Sousa, Marc Cheylan, Juan Pleguezuelos, Hans Konrad Nettmann, Bogoljub Sterijovski, Petros Lymberakis, Richard Podloucky, Dan Cogalniceanu, Aziz Avci 2009. Lacerta viridis. The IUCN Red List of Threatened Species 2009: e.T61530A12507156. http://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2009.RLTS.T61530A12507156.en. Downloaded on 19 May 2019.

## Vegeu també

* Lluert occidental

## Enllaços externs

* A Reptiles Database (anglès)
# Kumis

    Per la província de la Pèrsia medieval vegeu Qumis
El kumis (també anomenat koumiss, kumys o kymys, o airag a Mongòlia) és un producte lacti similar al quefir, encara que amb un contingut alcohòlic més gran que aquest (un 3%). Tradicionalment, s'ha elaborat amb llet d'egua. És una beguda tradicional de la zona de l'Àsia central, es creu que originària de la tribu dels kirguisos, que es pensa que van desenvolupar aquest tipus de beguda al voltant del segle xiii.

## Característiques

Igual que el quefir, en la seva elaboració hi participen diversos microorganismes. Els principals bacteris làctics són Lactobacillus delbrueckii sbsp. bulgaricus i Lactobacillus acidophilus, així com llevats com ara Kluyveromyces lactis sbsp. lactis, Candida utilis, Candida quefir i Saccharomyces cerevisiae.
Al segle xix, el kumis es va popularitzar com un remei per combatre malalties com la tuberculosi, bronquitis, anèmia i refredats.

## Preparació

En un recipient de vidre s'hi afegeix un litre de llet sencera a temperatura ambient, 180 cc de kumis i 2 cullerades de llet en pols. Es tapa i deixa reposar, entre 12 i 24 hores, fins que coaguli. Un cop coagulat, es remou amb una cullera per dividir el coàgul en grumolls. Convé separar una part (180 cc) per poder elaborar la següent tanda, de fet, aquest mètode de fermentació backslopping garanteix una fermentació constant i estable, ja que introdueix cultius de bacteris làctics beneficiosos per a la nova tanda. Deixar refredar a la nevera i afegir sucre o mel a l'hora de servir.
Com que la llet d'egua (igual que la de camella) és pobre en caseïnes, el producte obtingut presenta un coàgul finament dispers, que se suspèn fàcilment i que amb prou feines es percep a la boca.

## Informació addicional

El seu escàs contingut alcohòlic fa difícil l'aparició de símptomes de borratxera llevat que es consumeixi en quantitats elevades. Això no obstant, el kumis es pot destil·lar i produir una beguda amb un 10% de graduació alcohòlica anomenada arkhi.
Bixkek, la capital del Kirguizstan, rep el nom de les lleteres emprades per elaborar kumis.

## Referències

* 1 2 3 «El kumis, la champaña láctea». El Tiempo. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ Ringmar, Erik. History of international relations : a non-European perspective, 2019. ISBN 978-1-78374-024-6.
* ↑ Álava Zambrano, Carlos Antonio; Legton Solórzano, Wilmer Oswaldo. Efecto del tiempo y fermento láctico en la fermentación del kumis (pdf) (tesi). Chone - Manabí: Universidad laica Eloy Alfaro de Manabí, 2015, p. 21.
* ↑ «Kumis casero - probióticos para la salud y el bienestar». Fundación Procaps. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «Aprende a preparar kumis patiano el original». Facilísimo. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ Olivera, Jorge. Caracterización tecnológica de cepas de bacterias ácido lácticsa aisladas de la leche. (pdf) (tesi). Equador: Universidad de la República, juliol 2011.
* ↑ Pancorbo, Luis. «Leche de yegua». El Periódico, 14-05-2009. [Consulta: 18 abril 2021].
# Kohat

Kohat (paixtu کوهاټ) és una ciutat no municipi del Pakistan a la Província de la Frontera del Nord-oest. És la capital del districte de Kohat. La fortalesa, construïda el 1850, és el centre de la ciutat. La població el 1868 amb els campaments militars era d'11.274; el 1881 la ciutat tenia 13.490 habitants i els campaments militars 4.689 o sigui en total 18.179 habitants; el 1901 la població total era de 30.762 (12.670 al campament militar) ,

## Història

En una època imprecisa de domini budista dos rages de noms Adh i Kohat es van establir a la zona i el segon va fundar Kohat a la que va donar el seu nom i el raja Adh va donar el nom seu a la ruïnes d'un antic fort a pocs quilòmetres a l'oest. Al segle xiv els bangash la van refundar en un nou emplaçament no gaire lluny del primer. Fou saquejada per Baber el 1505. Entre 1819 i 1828 els sardars de Peshawar es van apoderar de Kohat, però el 1832 Azim Khan fou derrotat per Ranjit Singh prop de Naushera i els sardars de Peshawar van esdevenir tributaris de Lahore, que enviaven cada any un exèrcit a recaptar el tribut. El 1834 el sardar Hari Singh Nalwa va fugir i el general sikh Autar Singh Sindhanwalia, fou enviat a la zona i va esdevenir governador de Kohat però finalment es va retirar deixant el govern al Khan of Teri el 1836. El 28 de març de 1849 fou annexionada al domini britànic amb la resta del Panjab. El 1873 es va formar la municipalitat.

## Base aèria

La base aèria de Kohat (IATA: OHT, ICAO: OPKT) és un aeroport militar a la rodalia de Kohat

## Vegeu també

* Pedreres de sal de Kohat.

## Referències

* Tareekh-Kohat (1997) per Ahmad Paracha, Book Centre, Rawalpindi Cant
* Kohat Tareekh Kay Aenay Main written pel periodista Zulfiqar Shah
* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Enllaços externs

* Sarhad Tourism Corporation, Government of NWFP, Pakistan Arxivat 2008-12-02 a Wayback Machine. (anglès)
# Josep Darder i Seguí

Josep Darder i Seguí (Palma, Mallorca, 1924-Tarragona, 2008) fou un geòleg mallorquí especialista en hidrologia i fill del també geòleg Bartomeu Darder i Pericàs (1895-1944).
De jove Darder es mudà a Tarragona on el seu pare havia aconseguit plaça com a catedràtic de l'institut. Juntament amb son pare, explorà el territori peninsular i balear, viatjant a peu i en bicicleta. Es llicencià en Ciències Naturals a la Universitat Complutense de Madrid el 1945. Entre els 1947 i 1948, impartí assignatures a l’Escola d’Enginyers de Mines de Madrid i a la Facultat de Ciències Naturals de Madrid. Entre els anys 1948 i 1949, s'establí al Laboratori de Geologia de la Mediterrània Occidental del Col·legi Francès a París, becat pel Govern francès. A partir de 1947, treballà com a geòleg professional, inicialment en la recerca d’aigües subterrànies, i amplià al llarg dels anys el seu camp de treball a pràcticament tots els àmbits de la geologia. Especialitzat en hidrogeologia, fou director de l’Empresa d’Aigües de Tarragona (AITASA), entre 1965 i 1974. Sota la seva direcció, AITASA fou una escola per a molts geòlegs de l’època i realitzà nombrosos estudis i dictàmens sobre captació de recursos hídrics en el subsol. El Col·legi de Geòlegs de Catalunya el reconegué com a Geòleg de l’Any 2007. Quan en els anys setanta el boom del turisme posà de manifest l’escassesa d’aigua a Mallorca, Josep Darder preparà un transvasament d’aigua pioner del riu Ebre a l’illa. Poc abans de morir, llegà al Govern de les Illes Balears milers de documents científics i familiars amb testimonis dels treballs científics de son pare, que havia estat alumne de Ramón y Cajal, premi Nobel de Medicina. Fou guardonat el 2008 amb el premi Ramon Llull per part del Govern de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Jurado, L. «El geólogo de los trasvases». B@leòpolis. El Mundo, 14-12-2011.
* 1 2 «PREMIS RAMON LLULL 2009». Govern de les Illes Balears. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Col·legi de Geòlegs de Catalunya. Memòria 2007.
# Kolar Gold Fields

Kolar Gold Fields fou una ciutat i major centre miner d'or a l'Índia al districte de Kolar a Karnataka, propera a Bangalore. L'explotació fou tancada el 2003 per esgotament de les millors vetes i cost excessiu d'explotació de les altres. És la segona mina d'or més fonda del món. La ciutat va sorgir el 1887 i tenia 7085 habitants el 1891 i va arribar a tenir 38.204 habitants el 1901, i ocupar una superfície incloent les mines de prop de 40 km². Va seguir pujant però des del tancament de les mines la població s'ha reduït considerablement.
Encara que era conegut com a lloc amb or des d'antic els intents d'explotació no havien donat fruits. El 1873 M. F. Lavelle va obtenir la concessió del govern de Mysore per 20 anys i va iniciar l'explotació a Urigam el 1875; com que calia molta inversió va transferir els drets el 1876 amb aprovació del govern, a un sindicat anomenat Kolar Concessionaires, que va aconseguir renovar el dret sobre 52 km² per 30 anys i en termes més favorables. El 1881 hi va entrar John Taylor & Sons, enginyers de mines de Londres, i el capità B. D. Plummer, un miner molt experimentat i van explotar l'or a Nundydroog mine. Els fons es van acabar sense èxit el 1883. A proposta de John Taylor, el capità Plummer va rebre les darreres 13000 lliures per fer un darrer intent i el 1884 va descobrir un bon camp i el 1885 ja estava l'explotació en marxa.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Bàsmala

La bàsmala (àrab: بسملة, basmala) és una fórmula ritual islàmica que encapçala totes les sures de l'Alcorà (excepte la novena) i que els musulmans utilitzen en diversos altres contexts així com a motiu ornamental cal·ligràfic.
La fórmula diu:
    بسم الله الرحمن الرحيم
    bi-sm$^i$ Llāh$^i$ r-Raḥmān$^i$ r-Raḥīm$^i$
    «En nom de Déu, el Clement, el Misericordiós»
Com tots els continguts de l'Alcorà, es pronuncia sempre en àrab, que és la llengua litúrgica de l'islam. La paraula «bàsmala» està formada amb les quatre primeres consonants de la fórmula (b-s-m-l, ب س م ل).
A més d'iniciar els capítols de l'Alcorà, la fórmula es fa servir sovint com a preàmbul en les cartes i els texts oficials, com per exemple les constitucions de certs països islàmics. També se sol escriure a la part superior de les pissarres a les escoles i fins i tot pot trobar-se a la capçalera dels diaris. Molts musulmans la pronuncien en iniciar diverses accions, de manera completa o en la seva forma abreujada, és a dir dient només la primera part, bi-smi-L·lah.
Es tracta igualment de la frase més utilitzada en la cal·ligrafia àrab ornamental: la major part de les figures i composicions realitzades pels cal·lígrafs la contenen i es fa servir molt sovint per a decorar les parets de les llars musulmanes o dels comerços i centres de treball.
Segons un dels mètodes de numerologia islàmica, la suma dels valors numèrics assignats a les lletres que componen la bàsmala dona com a resultat la xifra 786. Per això, en alguns llocs, especialment a l'Índia i al Pakistan, de vegades la fórmula se substitueix per aquest número.

## Referències

* ↑ «Bismillah al rahman al rahim». Wahiduddin, 03-01-2008. [Consulta: 21 juny 2009].
* ↑ Albin Michel. Dictionnaire des symboles musulmans : rites, mystique et civilisation, 1995, p. 500. ISBN 9782226075505.
* ↑ A New Arabic Grammar of the Written Language by J.A. Haywood and H.M. Nahmad (London: Lund Humphries, 1965), ISBN 0-85331-585-X, p. 263.
* ↑ Flammarion. Calligraphie arabe vivante, 1999, p. 159. ISBN 9782080125194.

## Vegeu també

* Inxal·lah
* Salam
* Takbir
* Tughra
# Josep Macià i Macià

Josep Macià i Macià (Barcelona, 19 febrer de 1909 — l'Hospitalet de Llobregat, 20 de desembre de 1991) fou un periodista, actor, autor i director teatral barceloní vinculat a l'Hospitalet de Llobregat. Als anys 30, participà activament en grups teatrals de Collblanc i la Torrassa i fundà l'Agrupació Teatral del Poble. Durant la Guerra Civil Espanyola, s'incorporà a files i fou internat en camps de concentració.
Després de la guerra, es reintegrà a l'activitat teatral, dirigint obres al Centre Parroquial de Sant Ramon. Entre 1960 i 1961, en dirigí cinc obres, incloent El diari d'Anna Frank. Impulsà un grup juvenil i edità el butlletí Centro fins al 1965, juntament amb J. Durán, fins que fou substituït per J. Vilamitjana.
A més de la seva trajectòria en el teatre, Macià també destacà en el món radiofònic amb diversos programes. Entre d'altres, fou el creador i locutor de «Les coses de Barcelona» a Ràdio España (1978-1984) i de «La ciudad de hoy y de siempre» a Ràdio Music, un espai bilingüe de caràcter local i participatiu.
Morí el 20 de desembre de 1991 als 82 anys. L'enterrament se celebrà el 22 de desembre a la capella de l'Hospital de Bellvitge, a l'Hospitalet de Llobregat.

## Obra

* L'honor. Drama en tres actes (1935)
* Gent de mar. Comèdia en un acte i prosa (abans de 1948)

## Referències

* 1 2 3 «Districte II: Collblanc- La Torrassa». Collblanc Torrassa, 02-04-2013. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Josep Macià i Macià». Arxiu Municipal de l'Hospitalet. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Josep Macià i Macià (obituari)». La Vanguardia, 22-12-1991, pàg. 43.
* ↑ «L'honor». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya, 1935, pàg. 96.
* ↑ «Gent de mar». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya, anterior a 1948, pàg. 29.
# Cavalcada nocturna i sortida del sol

Cavalcada nocturna i sortida del sol (en finès⁣: Öinen ratsastus ja auringonnousu) és un poema simfònic d'un sol moviment per a orquestra escrit la tardor del 1908 pel compositor finlandès Jean Sibelius. Sibelius va donar diferents relats sobre la inspiració d'aquesta música. Una, explicada a Karl Ekman, era que es va inspirar en la seva primera visita al Colosseu de Roma, el 1901. Un altre relat, donat en els seus darrers anys al seu secretari Santeri Levas, va ser que la inspiració va ser un passeig en trineu des de Hèlsinki fins a Kerava "en algun moment del tombant de segle", durant el qual va veure una sorprenent sortida del sol.

## Orquestració

Sibelius va escriure l'obra per a flautí, 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets, clarinet baix, 2 fagots, contrafagot, 4 trompes, 2 trompetes, 3 trombons, tuba, timbals, bombo, caixa, tamborí, triangle i cordes.

## Història

Sibelius va afirmar que va tenir la idea per primera vegada quan estava treballant en la seva Segona Simfonia el 1901, mentre estava a Itàlia amb la seva família. El tema principal li va venir, va dir, mentre mirava el Colosseu a la llum de la lluna.
Sibelius va completar la partitura el novembre de 1908 i va enviar el manuscrit a Aleksandr Ziloti, que va dirigir la primera representació, a Sant Petersburg, el 1909. Les crítiques de la primera actuació van ser desfavorables, excepte una a Novy Russ, i un crític va qualificar la direcció de Siloti de "fluixa i monòtona". Un escriptor del Novoye Vremya va preguntar: "Qui està realment muntant i per què?" Siloti havia fet retallades a la partitura.
L'obra representa una experiència subjectiva i espiritual de la natura per part d'"un home normal". Es desenvolupa en tres parts oposades: una secció galopant la llargada i la tenacitat de la qual produeixen una de les declaracions més estranyes de Sibelius; una breu transició hímnica a les cordes⁣; i una sortida de sol exquisida del nord els primers raigs del qual emergeixen en les trompes.
Una actuació típica dura uns catorze minuts.

## Enregistraments

El juliol de 1956, la peça va ser gravada per Sir Adrian Boult i la London Philharmonic Orchestra.

## Referències

* ↑ Tawaststjerna, 1986, p. 100-101.
* ↑ Tawaststjerna, 1986, p. 96-97.
* ↑ «Sir Adrian Boult, The Philharmonic Promenade Orchestra Of London - The Tone Poems Of Sibelius: Patriotic And Nature Pieces Vol. II». Discogs. [Consulta: 4 juny 2017].

## Bibliografia

* Tawaststjerna, Erik W. Sibelius, Volume II: 1904–1914. Londres: Faber and Faber, 1986. ISBN 978-0571247738.
# Mosquiter d'ulleres de Martens

El mosquiter d'ulleres de Martens (Phylloscopus omeiensis) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). Es troba a la Xina, Laos, Myanmar, Tailàndia i Cambodja. Els seus hàbitats principals són els boscos temperats i els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El nom de Martens fa referència a l'ornitòleg Jochen Martens (1941-).

## Referències

* 1 2 «Mosquiter d'ulleres de Martens». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 624. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Martens's Warbler. Phylloscopus omeiensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Strathmere

Strathmere és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2000 tenia 175 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Strathmere tenia 175 habitants, 93 habitatges, i 54 famílies. La densitat de població era de 104 habitants/km².
Dels 93 habitatges en un 7,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,5% hi vivien parelles casades, en un 5,4% dones solteres, i en un 40,9% no eren unitats familiars. En el 38,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,88 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,44.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 8% tenia menys de 18 anys, un 4% entre 18 i 24, un 17,1% entre 25 i 44, un 36,6% de 45 a 60 i un 34,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 58 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 78.709 $ i la renda mediana per família de 77.783 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.972 $ mentre que les dones 43.750 $. La renda per capita de la població era de 52.045 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Strathmere». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Strathmere». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Wenonah (Nova Jersey)

Wenonah és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2006 tenia 2.333 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wenonah tenia 2.317 habitants, 844 habitatges, i 652 famílies. La densitat de població era de 922,3 habitants/km².
Dels 844 habitatges en un 35,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,4% hi vivien parelles casades, en un 8,6% dones solteres, i en un 22,7% no eren unitats familiars. En el 19,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,7 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,13.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,9% tenia menys de 18 anys, un 5,1% entre 18 i 24, un 26% entre 25 i 44, un 29,1% de 45 a 60 i un 13,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93 homes.
La renda mediana per habitatge era de 71.625 $ i la renda mediana per família de 82.505 $. Els homes tenien una renda mediana de 57.381 $ mentre que les dones 37.500 $. La renda per capita de la població era de 34.116 $. Aproximadament el 2% de les famílies i el 2,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wenonah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wenonah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Banc del Canadà

El Banc de Canadà (BoC; francès: Banque du Canada, anglès Bank of Canada) és l'actual banc central del Canadà. Constituït el 1934 sota la Llei del Banc del Canadà, és responsable de formular la política monetària del Canadà, i de promoure un sistema financer segur i sòlid al Canadà. El Banc de Canadà és l'única autoritat emissora de bitllets canadencs, ofereix serveis bancaris i gestió de diners per al govern, i presta diners a institucions financeres canadenques. El contracte per produir els bitllets és de la Canadian Bank Note Company des de 1935.
La seu del Bank of Canada es troba a l'edifici del Bank of Canada, 234 Wellington Street a Ottawa, Ontario. L'edifici també albergava el Museu del Banc del Canadà, que es va obrir el desembre de 1980 i es va tancar temporalment el 2013. A partir del juliol de 2017, el museu ara es troba al carrer Bank 30, Ottawa, Ontario, però està connectat amb els edificis principals a través de les sales de reunions subterrànies del Banc del Canadà.

## Referències

* ↑ «Lender of Last Resort». Bank of Canada. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ OECD. OECD Economic Surveys: Canada 2000. OECD Publishing; 30 August 2000. ISBN 978-92-64-17701-7. p. 45–.
* ↑ Financial Stability and Central Banks: A Global Perspective. Routledge; November 2002. ISBN 978-1-134-51636-0. p. 41–.
* ↑ «Funds Management». Bank of Canada. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ Gene Swimmer. How Ottawa Spends, 1996-97: Life Under the Knife. MQUP; 15 May 1996. ISBN 978-0-7735-9589-7. p. 379–.
* ↑ «Banknote Printing and Currency Processing». Giesecke & Devrient (G&D). Arxivat de l'original el 30 March 2016. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «About the Museum». Bank of Canada. Arxivat de l'original el 13 May 2013. [Consulta: 20 març 2013].