OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jebel Xams

Jebel Xams o Jabal Xams (àrab: جَبَل شَمْس, Jabal Xams, ‘Muntanya del Sol’) és una muntanya situada a la serralada del Hàjar, al nord de la ciutat d'Al Hamra, Oman. Se la coneix com a Jebel Xams perquè és el primer lloc a rebre la sortida del sol a Oman a causa de la seva altura i la seva ubicació oriental dins del país. Amb els seus 3009 m d'alçada, és la muntanya més alta d'Oman.
La muntanya és una zona turística popular situada a 240 km de Masqat, capital d'Oman, i de la ciutat turística de Nizwa de la Governació d'Ad Dakhiliyah. Per a pujar-ne el cim, cal anar des de Nizwa fins a la ciutat d'Al Hamra i des d'allà cal arribar fins al lloc anomenat Uadi Ghul per carretera. Aquí és on comença la pujada. Tècnicament no és un ascens difícil, almenys si el sol no colpeja fort. S'hi han preparat rutes de trekking.
A l'estiu, la temperatura és d'uns 20 °C i a l'hivern baixa per sota dels 0 °C. Jebel Xams també acull el congost d'Al Nakhur que, amb els seus mil metres de profunditat, ha estat anomenat el «Grand Canyon» de l'Orient Mitjà. Hi ha petits pobles i allotjaments turístics en un altiplà a uns 2000 metres d'alçada al sud-oest del cim. El congost d'Al Nakhu es troba entre l'altiplà i el cim de la muntanya.
A prop hi ha també Jebel Akhdar, un altre cim destacat de la regió amb 2.980 m d'alçada.

## Cims

El punt més alt de la muntanya és el Cim Nord, que està ocupat per una base militar i és una zona restringida. El Ministeri de Turisme del Sultanat d'Oman afirma que el Cim Nord té 3.009 m d'alçada.
La muntanya té també un segon cim, el Cim Sud, que és accessible públicament per fer senderisme a través del W4 Trail, marcat pel Ministeri de Turisme d'Oman. L'elevació d'aquesta segona punta és de 2.997 m.

## Referències

* ↑ «Rutes» (en anglès). Turisme d'Oman. Arxivat de l'original el 2013-03-09. [Consulta: 29 novembre 2023].
* 1 2 3 «Jebel Shams, Oman» (en anglès). peakbagger.com. [Consulta: 29 novembre 2023].
* ↑ «Jebel Shams» (en anglès). ianandwendy.com. [Consulta: 29 novembre 2023].
* ↑ «Muntanyes d'Oman» (en anglès). Turisme d'Oman. Arxivat de l'original el 2011-07-15. [Consulta: 29 novembre 2023].
* ↑ «Trekking» (en anglès). Turisme d'Oman. Arxivat de l'original el 2021-12-09. [Consulta: 29 novembre 2023].
# Gradient geotèrmic

El gradient geotèrmic és la variació de la temperatura de la Terra en profunditat, és a dir, segons s'avança des de la superfície cap al centre seguint un raig de la seva esfera. Aquest augment de temperatura indica el flux de calor cap a l'exterior del planeta i lluny dels límits de plaques tectòniques acostuma a ser d'entre 25 i 30 °C per km de profunditat; tot i que els valors normals es troben en el rang 10 a 60 °C/km i s'han mesurat valors de fins a 200 °C/km. La seva fórmula és: dT/dz
El gradient geotèrmic no és un valor constant a tota l'escorça terrestre, ja que depèn de les característiques físiques que presentin els materials geològics a cada zona, com són: la composició química i les reaccions que hi tenen lloc, l'existència de material radioactiu, la presència de moviments de convecció, la relació de pressió i temperatura, etc.
Estrictament parlant, el gradient geotèrmic fa referència al planeta Terra, tot i que el mateix concepte s'aplica habitualment a altres planetes.
La calor interna de la Terra és deguda a la combinació de la calor residual de l'acreció planetària (aprox. 20%) i la calor produïda per les desintegracions radioactives (80%). Els isòtops de l'interior de la Terra que produeixen més calor són el potassi-40, l'urani-238 i el tori-232. La temperatura al centre del planeta Terra s'estima en 7000 K i la pressió en 360 GPa.
L'aprofitament del gradient geotèrmic com a energia renovable es coneix com a energia geotèrmica.

## Referències

* ↑ Turcotte, D. L.; Schubert, G.. «4». A: Geodynamics. 2. Cambridge, England, UK: Cambridge University Press, 2002, p. 136–137. ISBN 978-0-521-66624-4.
* ↑ Sanders, Robert «Radioactive potassium may be major heat source in Earth's core». UC Berkeley News, 10-12-2003 [Consulta: 28 febrer 2007].
# Oncorhynchus aguabonita

Oncorhynchus aguabonita és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 71 cm de longitud total i 4.980 g de pes.

## Reproducció

És ovípar i els ous són colgats sense protecció.

## Subespècies

* Oncorhynchus aguabonita gilberti
* Oncorhynchus aguabonita aguabonita

## Hàbitat

Viu en zones d'aigües dolces temperades (37°N-36°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: conca del riu Kern (Califòrnia, Estats Units).

## Longevitat

Pot arribar a viure 7 anys.

## Observacions

Forma part de la pesca esportiva.

## Referències

* ↑ Suckley G., [1861]. Notices of certain new species of North American Salmonidae, chiefly in the collection of the N. W. Boundary Commission, in charge of Archibald Campbell, Esq., Commissioner of the United States, collected by Doctor C. B. R. Kennerly, naturalist to the... Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 7 (art. 30). 306-313.
* ↑ Jordan, D. S., 1892. Description of the golden trout of Kern River. Salmon (sic) mykiss agua bonita. Biennial Report of the State Board of Fish Commissioners of the State of California (1891-1892): 62-65, 1 Pl.
* ↑ «Oncorhynchus aguabonita». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* ↑ International Game Fish Association 1991 World record game fishes. International Game Fish Association, Florida, Estats Units.
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Hugg, D.O., 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. and Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater (Maryland), Estats Units.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
# Jens Fiedler

Jens Fiedler (Dohna, Saxònia, 15 de febrer de 1970) és un ciclista alemany, ja retirat, especialista en pista. En el seu palmarès destaquen cinc medalles als Jocs Olímpics, tres d'elles d'or, entre les edicions de 1992 i 2004. També ha aconseguit nombroses medalles als Campionats del Món de Ciclisme en pista. És un dels últims exemples de l'escola ciclista de la República Democràtica Alemanya.
Es retirà a començaments de febrer de 2005. Unes setmanes més tard, el 26 de febrer de 2005, va donar positiu en amfetamines en una cursa a Manchester, Anglaterra. Fiedler va explicar que el resultat era degut a que havia pres alguns medicaments sense cap cura.
Des del 2009 és gerent de l'equip de pista Team Erdgas.2012 juntament amb Michael Hübner, i del Team TheedProjekt-Cycling des del 2019.

## Palmarès

* 1988
** Campió del món júnior en Velocitat
* 1991
** Campió del món de velocitat amateur
** Campió d'Alemanya en velocitat
* 1992
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Barcelona en Velocitat
** Campió d'Alemanya en velocitat
* 1993
** Campió d'Alemanya en velocitat
* 1994
** Campió d'Alemanya en velocitat
** 1r al Gran Premi de Copenhaguen
* 1995
** Campió del món de velocitat per equips (amb Michael Hübner i Jan van Eijden)
** Campió d'Alemanya en velocitat
* 1996
** Medalla d'or als Jocs Olímpics d'Atlanta en Velocitat
** Campió d'Alemanya en velocitat
* 1997
** Campió d'Europa sub-23 en Velocitat per equips (amb Stefan Nimke i Eyk Pokorny)
* 1998
** Campió del món de keirin
** Campió d'Alemanya en velocitat
* 1999
** Campió del món de keirin
** Campió d'Alemanya en velocitat
** Campió d'Alemanya en velocitat per equips
* 2000
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Sydney en Velocitat
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Sydney en Keirin
** Campió d'Alemanya en velocitat per equips
** Campió d'Alemanya en keirin
* 2001
** Campió d'Alemanya en velocitat per equips
* 2002
** Campió d'Alemanya en velocitat
** Campió d'Alemanya en velocitat per equips
** Campió d'Alemanya en keirin
* 2003
** Campió del món de velocitat per equips (amb Carsten Bergemann i René Wolff)
* 2004
** Medalla d'or als Jocs Olímpics d'Atenes en Velocitat per equips (amb Stefan Nimke i René Wolff)
** Campió d'Alemanya en velocitat per equips

### Resultats a la Copa del Món

* 1998
** 1r a Cali i Berlín, en Keirin
** 1r a Victoria i Berlín, en Velocitat per equips
* 1999
** 1r a València, en Velocitat per equips
* 2001
** 1r a Cali, en Velocitat per equips
* 2002
** 1r a Cali, en Velocitat
* 2003
** 1r a Sydney, en Keirin
* 2004
** 1r a Moscou, en Velocitat
** 1r a Moscou, en Velocitat per equips
** 1r a Moscou, en Keirin

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jens Fiedler». [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ «Bahn-Olympiasieger Jens Fiedler gedopt - WELT» (en alemany). [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ «Team 2012 >> Die Macher», 07-12-2013. Arxivat de l'original el 2013-12-07. [Consulta: 18 agost 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Jeroni Pagès Xicart

Jeroni Pagès Xicart (Badalona, 17 de novembre de 1807 – Madrid, ca.1859) fou un mestre de capella i organista badaloní.

## Biografia

Fill de Jeroni Pagès i de Josefa Xicart de Barcelona, va començar a exercir com a organista i mestre de capella abans de prendre l'hàbit. L'octubre de 1827 va ingressar a l'Orde de Sant Jeroni a El Escorial (Madrid), i el 12 d'octubre del següent any va ocupar el càrrec de mestre de capella al monestir del mateix municipi.
El 3 de maig de 1854, la reina Isabel II el va nomenar prior amb l'objectiu de restablir la comunitat de Sant Jeroni al monestir d'El Escorial. Aquest càrrec se li va atorgar definitivament el 30 de maig del mateix any, en un acte en el qual hi assistiren l'Arquebisbe de Toledo, el Patriarca de les Índies, el Nunci de Sa Santedat i el Pare general de l'Orde.
Amb l'ocupació d'aquest nou càrrec, va deixar vacant la plaça de director del monestir. Per aquest motiu, realitzà unes oposicions presidides per ell mateix i, l'1 setembre de 1859. La plaça va ser ocupada per un seglar anomenat Cosme Damián José Benito y Barbero.

## Referències

* 1 2 3 Llorens Cisteró, José Mª. «Pagés, Jerónimo», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 7.
* ↑ Aparicio López, osa, Teófilo «Una «memoria» sobre El Escorial que hace historia en la Orden de san Agustín». Una «memoria» sobre El Escorial que hace historia en la Orden de san Agustín.
# Epsom

Epsom és un poble del Comtat de Merrimack (estat de Nou Hampshire, Estats Units d'Amèrica).

## Demografia

Segons el cens del 2000, Epsom tenia 4.021 habitants, 1.491 habitatges, i 1.103 famílies. La densitat de població era de 45,4 habitants per km².
Dels 1.491 habitatges en un 34,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64% hi vivien parelles casades, en un 6,9% dones solteres, i en un 26% no eren unitats familiars. En el 19,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,5% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 30,9% entre 25 i 44, un 25,4% de 45 a 60 i un 14% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 50.685$ i la renda mediana per família de 56.875$. Els homes tenien una renda mediana de 40.995$ mentre que les dones 27.106$. La renda per capita de la població era de 22.026$. Entorn de l'1,9% de les famílies i el 3,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Epsom». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Epsom». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ponerins

Els ponerins (Ponerinae) són una subfamília de formigues (Formicidae) amb 1.274 espècies, incloent Dinoponera gigantea, una de les formigues més grans del món. Són fàcils de diferenciar d'altres subfamílies perquè tenen una constricció al gàster (abdomen).

## Tribus

La subfamília Ponerinae està subdividida en dues tribus:
* Platythyreini (només el gènere Platythyrea)
* Ponerini (incloent-hi Thaumatomyrmecini)

## Gèneres

La subfamília Ponerinae inclou 50 gèneres, dels quals 4 viuen a la península Ibèrica:

### Gèneres ibèrics

* Anochetus Mayr, 1861
* Cryptopone Emery, 1893
* Hypoponera Santschi, 1938
* Ponera Latreille, 1804

### Gèneres no ibèrics

* Anochetus Mayr, 1861
* Asphinctopone Santschi, 1914
* Austroponera Schmidt & Shattuck, 2014
* Belonopelta Mayr, 1870
* Boloponera Fisher, 2006
* Bothroponera Mayr, 1862
* Brachyponera Emery, 1900
* Buniapone Schmidt & Shattuck, 2014
* Centromyrmex Mayr, 1866
* Corrieopone Esteves & Fisher, 2021
* Diacamma Mayr, 1862
* Dinoponera Roger, 186
* Dolioponera Brown, 1974
* Ectomomyrmex Mayr, 1867
* Emeryopone Forel, 1912
* Euponera Forel, 1891
* Feroponera Bolton & Fisher, 2008
* Fisheropone Schmidt & Shattuck, 2014
* Hagensia Forel, 1901
* Harpegnathos Jerdon, 1851
* Igaponera Troya et al., 2022
* Iroponera Schmidt & Shattuck, 2014
* Leptogenys Roger, 1861
* Loboponera Bolton & Brown, 2002
* Mayaponera Schmidt & Shattuck, 2014
* Megaponera Mayr, 1862
* Mesoponera Emery, 1900
* Myopias Roger, 1861
* Neoponera Emery, 1901
* Odontomachus Latreille, 1804
* Odontoponera Mayr, 1862
* Ophthalmopone Forel, 1890
* Pachycondyla Smith, 1858
* Paltothyreus Mayr, 1862
* Parvaponera Schmidt & Shattuck, 2014
* Phrynoponera Wheeler, 1920
* Platythyrea Roger, 1863
* Plectroctena Smith, 1858
* Promyopias Santschi, 1914
* Psalidomyrmex André, 1890
* Pseudoneoponera Donisthorpe, 1943
* Pseudoponera Emery, 1900
* Rasopone Schmidt & Shattuck, 2014
* Simopelta Mann, 1922
* Streblognathus Mayr, 1862
* Thaumatomyrmex Mayr, 1887
* Wadeura Weber, 1939

## Referències

* 1 2 3 «Ponerinae - AntCat» (en anglès). [Consulta: 27 novembre 2023].
* ↑ «Thaumatomyrmecini - AntCat» (en anglès). [Consulta: 27 novembre 2023].
* ↑ «Hormigas.org - Subfamilia Ponerinae» (en castellà). [Consulta: 27 novembre 2023].

## Bibliografia

* Bolton B. (1992). A new general catalogui of the ants of the world, Harvard University Press, Cambridge, DT..
* Brown, W. L., Jr. 1975. Contributions toward a reclassification of the Formicidae. 5. Ponerinae, tribes Platythyreini, Cerapachyini, Cylindromyrmecini, Acanthostichini, and Aenictogitini. Search Agriculture 5. Entomology (Ithaca) 15: 1-115.
* Brown, W. L., Jr. 1976. Contributions towards a reclassification of the Formicidae. Part 6. Ponerinae, tribe Ponerini, subtribe Odontomachiti. Section A. Introduction, subtribal characters, genus Odontomachus. Studia Entomologica (N. S.) 19: 67-171.
* Wheeler, G. C. and J. Wheeler (1952). The ant larvae of the subfamily Ponerinae - Part I. Am. Midl. Nat. 48: 111-144.

## Enllaços externs

* Ponerinae at Antweb
# Port de Llafranc

El port de Llafranc és un port esportiu del municipi de Palafrugell (Baix Empordà), situat a la badia de Llafranc, a l'esquerra de la platja de Llafranc. Està protegit del vent de tramuntana pel Cap de Sant Sebastià. Inaugurat l'any 1970, n'és el titular l'organisme de Ports de la Generalitat, i està gestionat pel Club Nàutic Llafranc.
Disposa de 140 amarraments, per a una eslora de 6-4 metres. El calat de la bocana és de 5 metres i el calat interior de 2,65 metres.
El Club Nàutic Llafranc, fundat l'any 1963, tenia la base a la platja fins a la construcció del port. En els seus inicis, s’organitzaren moltes competicions de motonàutica i d’esquí nàutic, esports que amb el creixement del turisme i l’aparició de boies de fondeig a les cales, varen anar disminuint, per anar agafant més impuls la vela. Organitza ininterrompudament des de la seva fundació, la Regata de Llafranc 'Trofeu Santa Rosa'. Organitzà el Campionat d’Europa de la classe olímpica finn (1975) i els Campionats de Catalunya de classe laser (1988) i finn (1990), així com el Campionat d’Espanya de fotografia submarina en apnea (2005). Disposa d’escola de vela homologada per l’Escola Catalana de Vela.

## Referències

* 1 2 «Club Nàutic Llafranc». Club Nàutic Llafranc.
* 1 2 «Port de Llafranc». Ports de la Generalitat. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Club Nàutic Llafranc». Gran Enciclopèdia Catalana.
# President dels Emirats Àrabs Units

Els presidents dels Emirats Àrabs Units, o els Raʾīs, és el cap d'estat de la Unió dels Emirats Àrabs (Emirats Àrabs Units).
El president i el vicepresident són elegits de jure cada cinc anys pel Consell Suprem Federal, i el primer ministre del Unió dels Emirats Àrabs és de jure nomenat pel president. De facto, el governant de l'Emirat d'Abu Dhabi ostenta la presidència i el governant de l'Emirat de Dubai ocupa la presidència. El president també és el comandant en cap de les Forces Armades dels Emirats Àrabs Units.
El xeic Zayed bin Sultan Al Nahyan va ser àmpliament acreditat per unificar els set emirats en un sol estat federal. Va ser el primer president dels Emirats Àrabs Units des de la formació dels Emirats Àrabs Units fins a la seva mort el 2 de novembre de 2004. El va succeir el seu fill, el xeic Khalifa bin Zayed, que va morir al càrrec el 13 de maig de 2022. Després de la mort del seu germà Khalifa, El xeic Mohamed bin Zayed Al Nahyan va ser elegit tercer i actual president dels Emirats Àrabs Units pel Consell Suprem federal el 14 de maig de 2022.

## Llista

| Núm. | Retrat | Nom (Naixement-Mort) | Període del mandat | Període del mandat | Període del mandat | Emirat |
| Núm. | Retrat | Nom (Naixement-Mort) | Va prendre el càrrec | Va deixar el despatx | Temps al càrrec | Emirat |
| 1 | | Xeic Zayed bin Sultan Al Nahyan زايد بن سلطان آل نهيان (1918–2004) | 2 desembre 1971 | 2 Novembre 2004 (Va morir al càrrec) | 32 anys, 336 dies | Abu Dhabi |
| – | | Xeic Maktoum bin Rashid Al Maktoum مكتوم بن راشد آل مكتوم (1943–2006) En funcions | 2 Novembre 2004 | 3 Novembre 2004 | 0 anys, 1 dia | Dubai |
| 2 | | Xeic Khalifa bin Zayed Al Nahayan خليفة بن زايد آل نهيان (1948–2022) | 3 Novembre 2004 | 13 maig 2022 (Va morir al càrrec) | 17 anys, 191 dies | Abu Dhabi |
| – | | Xeic Muhammad bin Rashid Al Maktum محمد بن راشد آل مكتوم (1949–) En funcions | 13 maig 2022 | 14 maig 2022 | 0 anys, 1 dia | Dubai |
| 3 | | Xeic Mohammed bin Zayed Al Nahyan محمد بن زايد آل نهيان (1961–) | 14 maig 2022 | Titular | 2 anys, 307 dies | Abu Dhabi |

## Referències

* ↑ «The UAE Leaders» (en francès). mideast-capital-6. [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «The Political System of the UAE». www.hziegler.com. [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «United Arab Emirates 1971 (rev. 2009) Constitution - Constitute» (en anglès). www.constituteproject.org.
* ↑ «UAE». Arabruleoflaw.org. [Consulta: 12 febrer 2016].
* ↑ Reporter, A. Staff. «Sheikh Mohamed bin Zayed elected President of the UAE» (en anglès). Khaleej Times. [Consulta: 14 maig 2022].
* ↑ «CNN.com – UAE's president Nahyan dies – Nov 2, 2004». edition.cnn.com. [Consulta: 14 maig 2022].
* ↑ «Khalifa elected new UAE President». Emirates News Agency, 04-11-2004.
* ↑ «UAE President Sheikh Khalifa dies at 73» (en anglès). BBC News, 13-05-2022.
* ↑ «UAE president Sheikh Khalifa bin Zayed dies». Reuters, 13-05-2022.
* ↑ Reporter, A. Staff. «Sheikh Mohamed bin Zayed elected President of the UAE» (en anglès). Khaleej Times. [Consulta: 14 maig 2022].
# Noseana

La noseana és un mineral de la classe dels silicats (tectosilicats) que pertany al grup sodalita. Va ser descoberta l'any 1815 a la regió volcànica d'Eifel, a l'estat de Renània-Palatinat (Alemanya). Martin H. Klaproth li va posar el nom en honor del físic, químic i mineralogista alemany Karl Wilhelm Nose (1753-1835).

## Característiques

La noseana és un alumino-tectosilicat amb anió addicional de sulfat, del tipus feldspatoide, amb catió de sodi hidratat. Pertany al grup sodalita de minerals. Cristal·litza en el sistema cúbic formant cristalls dodecahedrals, tot i que també s'hi troba de manera granular i massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 5,5, i la seva fractura és concoidal. Es pot confondre amb haüyna de color pàl·lid. La noseana de color blau brillant es confon fàcilment amb la latzurita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la noseana pertany a «09.FB - Tectosilicats sense H₂O zeolítica amb anions addicionals» juntament amb els següents minerals: afghanita, bystrita, cancrinita, cancrisilita, davyna, franzinita, giuseppettita, hidroxicancrinita, liottita, microsommita, pitiglianoïta, quadridavyna, sacrofanita, tounkita, vishnevita, marinellita, farneseïta, alloriïta, fantappieïta, cianoxalita, balliranoïta, carbobystrita, depmeierita, kircherita, bicchulita, danalita, genthelvita, haüyna, helvina, kamaishilita, lazurita, sodalita, tsaregorodtsevita, tugtupita, marialita, meionita i silvialita.

## Formació i jaciments

Es forma en fonolites (roques volcàniques alcalines) deficients en silici. Sol trobar-se associada a altres minerals com: sanidina, mica, leucita, magnetita, ilmenita, titanita o zircó.

## Referències

* ↑ «Nosean» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 novembre 2014].
# Jess Pepper

Jess Pepper és una activista pel medi ambient, fundadora del grup de debat sobre el canvi climàtic Climate Café.
El 2015 va ser pionera a fundar un espai per debatre qüestions relacionades amb el canvi climàtic en un poble d'Escòcia. Es reuneixen mensualment a Birnam, a Perthshire, per compartir idees sobre el canvi climàtic al voltant d'un cafè. Per afavorir la conversa hi ha te, cafè i galetes i després un dinar de sopa i entrepà.
És membre honorària de la Real Societat Geogràfica Escocesa i de la Real Societat de les Arts.
El 2023 fou inclosa en la llista de les 100 dones més inspiradores de la BBC.

## Referències

* 1 2 3 4 «BBC 100 Mujeres 2023: ¿quién está en la lista este año? - BBC News Mundo» (en anglès). BBC, 21-11-2023. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ Keane, Kevin «How to tackle Scotland's 'climate emergency'» (en anglès). BBC, 11-08-2019.
* ↑ «Scienziate, attiviste, atlete: le 28 paladine dell'ambiente nel 2023» (en italià). Repubblica, 31-12-2023. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «How to run a climate café - with Jess Pepper from the Climate Café Hub» (en anglès britànic). Evenbrite, 24-01-2024. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Welcoming Jess Pepper's Inclusion on BBC's List of 100 Inspiring and Influential Women» (en anglès). Parlament d'Escòcia, 23-11-2023. [Consulta: 15 gener 2024].