# Llengües austronèsiques

Les llengües austronèsiques és una família que agrupa un conjunt d'idiomes parlats a les illes del Pacífic properes a Àsia i Austràlia, a tot el sud-est asiàtic marítim, parts del sud-est asiàtic continental, Madagascar, les illes de l'oceà Pacífic i els indígenes de Taiwan.Són parlades per uns 328 milions de persones (el 4,4% de la població mundial). Això la converteix en la cinquena família lingüística més gran per nombre de parlants. Les principals llengües austronesies inclouen el malai (al voltant de 250–270 milions només a Indonèsia en el seu propi estàndard literari anomenat " indonesi "), javanès, sondanès, tagal (estandarditzat com a filipí), malgaix i cebuà. És un dels grups de llengües major del món, tant quant a nombre d'idiomes (1.244, d'acord amb Ethnologue) com quant a extensió geogràfica (des de Madagascar fins a l'illa de Pasqua). El nom prové de l'grec austronesia que significa 'illes del sud'.
El descobriment de la família precedeix al de les llengües indoeuropees (establerta a partir del segle xix de manera certa). Des del 1706, el lingüista Hadrian Reland ja havia subratllat la semblança entre la llengua parlada en Futuna, el malai i el malgaix, a partir del glossari recollit per Jacob Le Maire a Futuna. Al segle XIX, els investigadors (per exemple Wilhelm von Humboldt, Herman van der Tuuk ) van començar a aplicar el mètode comparatiu a les llengües austronesies. El primer estudi extens sobre la història de la fonologia va ser realitzat pel lingüista alemany Otto Dempwolff. Inclou una reconstrucció del lèxic protoaustronesi. El terme austronesi es va encunyar (com a alemany austronesisch) de Wilhelm Schmidt, derivant-lo del llatí auster "sud" i del grec antic νῆσος ( nêsos "illa"), que significa "llengües de l'illa del sud".
L'existència d'una família de llengües, que més tard serà denominada austronèsia, es reconeix definitivament en el Catalogo delle Lingue de Lorenzo Hervas i Panduro, del 1784. El 1834, la família, estesa fins a l'illa de Pasqua, és batejada com a malaiopolinèsia pel lingüista Wilhelm von Humboldt en Über die Kawi-Sprache auf der Insel Java (1836-1839). Les llengües melanèsies van ser tractades a part durant llarg temps, en part per prejudicis racials, a pesar dels treballs del lingüista Otto Dempwolff (1920).
La majoria de les llengües austronesies són parlades per la gent del sud-est asiàtic insular i d'Oceania. Només unes poques llengües, com l'urak lawoiʼ i les llengües càmices (excepte l'acehnese), són indígenes de l'Àsia continental, o el malgaxe, que és l'única llengua austronesia indígena de l'Àfrica oriental insular. Hi ha poques llengües austronesies que tinguin poblacions que superin els pocs milers, però un grapat tenen poblacions parlants de milions. Per exemple, l'indonesi és parlat per uns 197,7 milions de persones. Això la converteix en l'onzena llengua més parlada del món. Aproximadament una vintena de llengües austronésiennes són oficials als seus respectius països.
Pel nombre d'idiomes que inclouen, l'austronesi i el Níger–Congo són les dues famílies lingüístiques més grans del món. Cadascun conté aproximadament una cinquena part de les llengües del món. L'abast geogràfic de l'austronesi va ser el més gran de qualsevol família lingüística a la primera meitat del segon mil·lenni d.C., abans de l'expansió de les llengües indoeuropees en el període colonial. Va anar des de Madagascar fins a l'illa de Pasqua al Pacífic oriental.
La majoria de les llengües austronesies no tenen una llarga història d'atestació escrita. La inscripció més antiga en llengua cham, la inscripció Đông Yên Châu datada al c.350 dC, és el primer testimoni de qualsevol llengua austronesia.
Les llengües austronèsiques es divideixen en 10 branques, nou de les quals es parlen a Taiwan i algunes illes pròximes, i s'agrupen dintre de les llengües formosanes, sense relació amb el xinès. Les branques que van romandre a Taiwan mostren grans diferències entre si. La branca restant és l'anomenada malaiopolinèsia, que engloba totes les altres llengües de la família. Aquesta branca se subdivideix en dues grans subgrups: el grup occidental, amb uns 300 milions de parlants, i l'oriental amb aproximadament un milió de parlants.
La lingüística comparativa, recolzada per troballes arqueològiques, localitza l'origen dels ancestres lingüístics de la família al sud-est de l'actual Xina, des d'on van emigrar cap a Taiwan.
Alguns lingüistes creuen que la família tai-kadai hauria de col·locar-se dintre d'una versió expandida de la família austronèsica. Uns altres es decanten a favor d'una relació amb la família sinotibetana. I finalment uns altres han proposat una relació amb les llengües afroasiàtiques, formant una superfamília àustrica. Cap d'aquestes propostes s'ha guanyat l'acceptació de la comunitat científica.
Les llengües malaiopolinèsies tendeixen a la reduplicació (repetició de tot o part d'una paraula) per a expressar el plural i totes les llengües austronèsiques tenen una entropia baixa, és a dir, els textos són bastant repetitius quant a la freqüència dels sons. La majoria no posseïx grups de consonants (com [str] o [mpl]) i té un nombre de vocals petit, sent-ne cinc el més comú.
Algunes de les branques i llengües més importants són:
* Llengües formosanes (llengües vernaculars de Taiwan no emparentades amb el xinès, d'arribada més tardana a l'illa. En perill de desaparició)
* Llengües malaiopolinèsies
** Llengües malaiopolinèsies occidentals
*** Indonesi (250 milions de parlants) / malai (23 milions)
*** Javanès (80 milions)
*** Malgaix (10 milions)
*** Tagàlog o tagal (90 milions)
*** Cebuà (31 milions)
*** Chamorro
*** Palauès
*** Acehnès
** Llengües malaiopolinèsies centrals i orientals
*** Llengües malaiopolinèsies orientals
**** Llengües de Halmahera-Sud i de Nova Guinea occidental
**** Llengües oceàniques (antigament subdividides en llengües melanèsies, llengües micronèsies i llengües polinèsies)
***** Llengües oceàniques de Nova Guinea septentrional i occidental i llengües mesomelanèsies
***** Llengües oceàniques orientals (regions més a l'est de Nova Guinea i Salomó, que comprenen totes les llengües de Vanuatu, Nova Caledònia, Rotuma, Fiji, Micronèsia i de Polinèsia
****** Drehu
****** Fijià (337.000)
****** Gilbertès
****** Maori (100.000)
****** Tahitià

## Característiques tipològiques
### Fonologia

Les llengües austronesies en general tenen inventaris de fonemes que són més petits que la mitjana mundial. Al voltant del 90% de les llengües austronesies tenen inventaris de 19-25 sons (15-20 consonants i 4-5 vocals), situant-se així a l'extrem inferior de l'interval típic global de 20-37 sons. Tanmateix, també es troben inventaris extrems, com Nemi (Nova Caledònia) amb 43 consonants.
El tipus d'arrel canònica en protoaustronesi és disíl·lab amb la forma CV(C)CVC (C = consonant; V = vocal), i encara es troba en moltes llengües austronesianes. En la majoria dels idiomes, els grups de consonants només es permeten en posició medial i, sovint, hi ha restriccions per al primer element del clúster. Hi ha una deriva comuna per reduir el nombre de consonants que poden aparèixer en posició final, per exemple, el Buginese, que només permet les dues consonants /ŋ/ i /ʔ/ com a finals, d'un nombre total de 18 consonants. S'observa l'absència completa de consonants finals, per exemple, en Nias, elMalgaix i moltes llengües oceàniques.
Els contrastos tonals són rars a les llengües austronesies, encara que el moken–moklen i algunes llengües dels subgrups chamic, Halmahera del Sud–Nova Guinea Occidental i Nova Caledònia mostren un to lèxic.

### Morfologia

La majoria de les llengües austronesies són llengües aglutinants amb un nombre relativament elevat d'afixos i límits morfemàtics clars. La majoria d'afixos són prefixos ( malai i indonesi ber-jalan 'caminar' < jalan 'carretera'), amb un nombre menor de sufixos (tagalog titis-án 'cendrer' < títis 'cendra') i infixos (Roviana t<in>avete 'treball (nom)' < tavete 'treball (verb)').
La reduplicació s'utilitza habitualment a les llengües austronesies. Això inclou la reduplicació completa (malai i indonesi anak-anak 'nens' < anak 'nen'; Karo Batak nipe-nipe 'eruga' < nipe 'serp') o reduplicació parcial (Agta taktakki 'cames' < takki 'cama', at-atu 'gosset' < atu 'gos').

### Sintaxi

És difícil fer generalitzacions sobre les llengües que formen una família tan diversa com l'austronesi. De manera molt àmplia, es poden dividir les llengües austronesies en tres grups: llengües de tipus filipí, llengües de tipus indonèsia i llengües de tipus post-indonèsia:
* El primer grup inclou, a més de les llengües de les Filipines, les llengües austronesies de Taiwan, Sabah, Sulawesi del Nord i Madagascar. Es caracteritza principalment per la retenció del sistema original d' alternances de veu de tipus filipí, on normalment tres o quatre veus verbals determinen quin paper semàntic expressa el "subjecte"/"tema" (pot expressar l'actor, el pacient, la ubicació i el beneficiari, o diversos altres rols circumstancials com l'instrument i el concomitant). El fenomen s'ha referit sovint com a focus (que no s'ha de confondre amb el sentit habitual d'aquest terme en lingüística). A més, l'elecció de la veu està influenciada per la definició dels participants. L'ordre de les paraules té una forta tendència a ser verbal-inicial.
* En canvi, les llengües més innovadores de tipus indonèsia, que estan especialment representades a Malàisia i l'oest d'Indonèsia, han reduït el sistema de veu a un contrast entre només dues veus (veu d'actor i veu "subidor"), però aquestes es complementen amb dispositius morfològics aplicatius (originalment dos: el més directe * -i i el més oblic * -an/-[a]kən del "senderman"), que serveixen per modificar el paper del "senderugo". També es caracteritzen per la presència de pronoms clítics preposats. A diferència del tipus filipí, aquestes llengües tendeixen majoritàriament a l'ordre del verb-segona paraula. Una sèrie de llengües, com les llengües batak, el javanès antic, el balinès, el sasak i diverses llengües de Sulawesi semblen representar un estadi intermedi entre aquests dos tipus.
* Finalment, en alguns idiomes, que Ross anomena "post-indonès", el sistema de veu original s'ha trencat completament i els afixos de marcatge de veu ja no conserven les seves funcions.

### Lèxic

La família de llengües austronesia s'ha establert pel mètode comparatiu lingüístic sobre la base de conjunts cognats, conjunts de paraules de múltiples llengües, que són similars en so i significat que es pot demostrar que descendeixen de la mateixa paraula ancestral en protoaustronesi segons regles regulars. Alguns conjunts afins són molt estables. La paraula per a ull en moltes llengües austronesies és mata (des de les llengües austronesies més septentrionals, les llengües formoses com ara el bunun i l'amis fins al sud fins al maori).
Altres paraules són més difícils de reconstruir. La paraula per a dos també és estable, ja que apareix en tota la gamma de la família austronesia, però les formes (p.ex.Bunun dusa; Amis tusa; Maori rua) requereixen una certa experiència lingüística per reconèixer-les. La base de dades de vocabulari bàsic austronesi ofereix llistes de paraules (codificades per a la cognació) per a aproximadament 1000 llengües austronesianes.

## Referències

* ↑ Blust, Robert Andrew. «Austronesian Languages». A: Encyclopædia Britannica.
* ↑ «Austronesian; Ethnologue».
* ↑ Neil Sneddon, James. The Indonesian Language: Its History and Role in Modern Society. UNSW Press, 2004, p. 14. )
* ↑ Gonzalez, Andrew B. Language and Nationalism: The Philippine Experience Thus Far. Manila: Ateneo de Manila University Press, 1980, p. 76. ISBN 9711130009.
* ↑ «Austronesian languages | Origin, History, Language Map, & Facts | Britannica» (en anglès), 29-01-2025. [Consulta: 19 març 2025].
* ↑ Pereltsvaig, 2018.
* ↑ Dempwolff, Otto. Vergleichende Lautlehre des austronesischen Wortschatzes (en alemany). Berlin: Dietrich Reimer (Beihefte zur Zeitschrift für Eingeborenen-Sprachen (Supplements to the Journal of Native Languages) 15; 17; 19).
* ↑ Blust, 2013, p. 169.
* 1 2 3 Blust, 2013.
* ↑ Blust, 2013, p. 220–222.
* ↑ Crowley, 2009.
* ↑ Blust, 2013, p. 188–189, 200, 206.
* ↑ Blust, 2013, p. 370–399.
* ↑ Blust, 2013, p. 406–431.
* ↑ Ross, 2002, p. 453.
* ↑ Adelaar, K. Alexander. The Austronesian Languages of Asia and Madagascar. Routledge, 2005, p. 6–7. ISBN 978-0415681537.
* ↑ Croft, William. Verbs: Aspect and Causal Structure. Oxford University Press, 2012, p. 261. ISBN 978-0199248599.
* 1 2 Greenhill, Blust i Gray, 2003–2019.

## Vegeu també

* Aklanon

## Enllaços externs

* Ethnologue report for Austronesian (anglès)

## Bibliografia

* «The Austronesian Dispersal and the Origin of Languages». Scientific American, vol. 265, 1, 7-1991, pàg. 88–93. Bibcode: 1991SciAm.265a..88B. DOI: 10.1038/scientificamerican0791-88.
* Bellwood, Peter. Prehistory of the Indo-Malaysian archipelago. Honolulu: University of Hawai'i Press, 1997.
* «Taiwan and the Prehistory of the Austronesians-speaking Peoples». Review of Archaeology, vol. 18, 1998, pàg. 39–48.
* ; Fox, James; Tryon, Darrell The Austronesians: Historical and comparative perspectives. Department of Anthropology, Australian National University, 1995. ISBN 978-0-7315-2132-6.
* «Human Migrations in Continental East Asia and Taiwan: Genetic, Linguistic, and Archaeological Evidence». Current Anthropology, vol. 46, 3, 6-2005, pàg. 480–484. DOI: 10.1086/430018.
* (June 10–13, 2004) "Stratification in the peopling of China: how far does the linguistic evidence match genetics and archaeology?" a Human migrations in continental East Asia and Taiwan: genetic, linguistic and archaeological evidence.
* Blevins, Juliette «A Long Lost Sister of Proto-Austronesian? Proto-Ongan, Mother of Jarawa and Onge of the Andaman Islands». Oceanic Linguistics, vol. 46, 1, 2007, pàg. 154–198. DOI: 10.1353/ol.2007.0015.
* Blust, Robert «The Proto-Austronesian pronouns and Austronesian subgrouping: a preliminary report». Working Papers in Linguistics. Department of Linguistics, University of Hawaii [Honolulu], vol. 9, 2, 1977, pàg. 1–15.
* «The Austronesian Homeland: A Linguistic Perspective». Asian Perspectives, vol. 26, 1985, pàg. 46–67.
* Blust, Robert. «Subgrouping, circularity and extinction: some issues in Austronesian comparative linguistics». A: Selected papers from the Eighth International Conference on Austronesian Linguistics. Taipei: Academia Sinica, 1999, p. 31–94.
* Blust, Robert. The Austronesian Languages. revised. Australian National University, 2013. ISBN 978-1-922185-07-5.
* Blust, Robert «Some Recent Proposals Concerning the Classification of the Austronesian Languages». Oceanic Linguistics, vol. 53, 2, 2014, pàg. 300–391. DOI: 10.1353/ol.2014.0025.
* Comrie, Bernard. The Handbook of Linguistics. Oxford: Blackwell, 2001, p. 19–42 (Languages of the world). ISBN 1-4051-0252-7.
* Crowley, Terry. «Austronesian languages». A: Brown, Keith. Concise Encyclopaedia of Languages of the World. Oxford: Elsevier, 2009, p. 96–105.
* Dahl, Otto Christian. Proto-Austronesian. Lund: Skandinavian Institute of Asian Studies, 1973.
* «Taiwan's gift to the world». Nature, vol. 403, 6771, 2000, pàg. 709–10. Bibcode: 2000Natur.403..709D. DOI: 10.1038/35001685. PMID: 10693781.
* «A Lexicostatistical classification of the Austronesian languages». International Journal of American Linguistics, Memoir 19, 1965.
* (19–20 August 2004) "Current Developments in Comparative Austronesian Studies" a Symposium Austronesia Pascasarjana Linguististik dan Kajian Budaya.
* «Reading the Full Picture». Asia Pacific Research. Canberra, Australia: Research School of Pacific and Asian Studies, 2002. Arxivat de l'original el September 27, 2011. [Consulta: 28 juliol 2005].
* Grace, George W. «Austronesian Lexicostatistical Classification:a review article (Review of Dyen 1965)». Oceanic Linguistics, vol. 5, 1, 1966, pàg. 13–58. DOI: 10.2307/3622788. JSTOR: 3622788.
* «The Austronesian Basic Vocabulary Database: From Bioinformatics to Lexomics». Evolutionary Bioinformatics. SAGE Publications, vol. 4, 2008, pàg. 271–283. DOI: 10.4137/EBO.S893. PMC: 2614200. PMID: 19204825.
* «Austronesian Basic Vocabulary Database», 2003–2019. Arxivat de l'original el 2018-12-19. [Consulta: 19 desembre 2018].
* Haudricourt, André G. «Problems of Austronesian comparative philology». Lingua, vol. 14, 1965, pàg. 315–329. DOI: 10.1016/0024-3841(65)90048-3.
* Ko, Albert Min-Shan «Early Austronesians: Into and Out Of Taiwan». The American Journal of Human Genetics, vol. 94, 3, 2014, pàg. 426–36. DOI: 10.1016/j.ajhg.2014.02.003. PMC: 3951936. PMID: 24607387.
* «Origins of the East Formosans:Basay, Kavalan, Amis, and Siraya». Language and Linguistics, vol. 5, 2, 2004, pàg. 363–376.
* (2006) "The Internal Relationships of Formosan Languages" a Tenth International Conference on Austronesian Linguistics (ICAL).
* Li, Paul Jen-kuei. «Time perspective of Formosan Aborigines». A: Sanchez-Mazas, Alicia. Past human migrations in East Asia: matching archaeology, linguistics and genetics. London: Routledge, 2008, p. 211–218.
* McColl, Hugh; Racimo, Fernando; Vinner, Lasse; Demeter, Fabrice; Gakuhari, Takashi; Moreno-Mayar, J. Víctor; van Driem, George; Gram Wilken, Uffe; Seguin-Orlando, Andaine «The prehistoric peopling of Southeast Asia». Science. American Association for the Advancement of Science (AAAS), vol. 361, 6397, 05-07-2018, pàg. 88–92. Bibcode: 2018Sci...361...88M. DOI: 10.1126/science.aat3628. ISSN: 0036-8075. PMID: 29976827.
* ; Ross, Malcolm; Crowley, Terry The Oceanic languages. Richmond, Surrey: Curzon Press, 2002. ISBN 0-415-68155-3.
* «Genetic evidence for the proto-Austronesian homeland in Asia: mtDNA and nuclear DNA variation in Taiwanese aboriginal tribes». American Journal of Human Genetics, vol. 63, 6, 1998, pàg. 1807–23. DOI: 10.1086/302131. PMC: 1377653. PMID: 9837834.
* Ostapirat, Weera. The Peopling of East Asia: Putting Together Archaeology, Linguistics and Genetics. London: Routledge Curzon, 2005, p. 107–131.
* (2004) "Austronesian: What linguists know and what they believe they know" a The workshop on Human migrations in continental East Asia and Taiwan.
* Pereltsvaig, Asya. Languages of the World. Cambridge University Press, 2018. ISBN 978-1-316-62196-7.
* Ross, Malcolm. «Proto Austronesian verbal morphology: a reappraisal». A: Austronesian Historical Linguistics and Culture History: A Festschrift for Robert Blust. Canberra: Pacific Linguistics, 2009, p. 295–326.
* «Austronesian historical linguistics and culture history». Annual Review of Anthropology, vol. 22, 1993, pàg. 425–459. DOI: 10.1146/annurev.an.22.100193.002233. OCLC: 1783647.
* Ross, John. «Final words: research themes in the history and typology of western Austronesian languages». A: The history and typology of Western Austronesian voice systems. Canberra: Pacific Linguistics, 2002, p. 451–474.
* Sagart, Laurent; Hsu, Tze-Fu; Tsai, Yuan-Ching; Hsing, Yue-Ie C. «Austronesian and Chinese words for the millets». Language Dynamics and Change, vol. 7, 2, 2017, pàg. 187–209. DOI: 10.1163/22105832-00702002.
* (8–11 January 2002) "Sino-Tibeto-Austronesian: An updated and improved argument" a Ninth International Conference on Austronesian Linguistics (ICAL9).
* «The higher phylogeny of Austronesian and the position of Tai–Kadai». Oceanic Linguistics, vol. 43, 2, 2004, pàg. 411–440. DOI: 10.1353/ol.2005.0012.
* Sagart, Laurent. The Peopling of East Asia: Putting Together Archaeology, Linguistics and Genetics. London: Routledge Curzon, 2005, p. 161–176. ISBN 978-0-415-32242-3.
* Sapir, Edward. Selected writings of Edward Sapir in language, culture and personality. Berkeley: University of California Press, 1968, p. 389–467. ISBN 0-520-01115-5.
* «A ramble through southern Formosa». The China Review, vol. 16, 1888, pàg. 137–161.
* Thurgood, Graham. From Ancient Cham to Modern Dialects. Two Thousand Years of Language Contact and Change. Oceanic Linguistics Special Publications No. 28. Honolulu: University of Hawaii Press, 1999. ISBN 0-8248-2131-9.
* «Traces of archaic mitochondrial lineages persist in Austronesian-speaking Formosan populations». PLOS Biol, vol. 3, 8, 2005, pàg. e247. DOI: 10.1371/journal.pbio.0030247. PMC: 1166350. PMID: 15984912.
* Wei, Lan-Hai; Yan, Shi; Teo, Yik-Ying; Huang, Yun-Zhi «Phylogeography of Y-chromosome haplogroup O3a2b2-N6 reveals patrilineal traces of Austronesian populations on the eastern coastal regions of Asia». PLOS ONE, vol. 12, 4, 2017, pàg. 1–12. Bibcode: 2017PLoSO..1275080W. DOI: 10.1371/journal.pone.0175080. PMC: 5381892. PMID: 28380021.
* Winter, Bodo «A Note on the Higher Phylogeny of Austronesian». Oceanic Linguistics, vol. 49, 1, 2010, pàg. 282–287. DOI: 10.1353/ol.0.0067. JSTOR: 40783595.
* The history and typology of western Austronesian voice systems. Canberra: Australian National University, 2002 (Pacific Linguistics).