OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Salvador d'Arboçols

Sant Salvador d'Arboçols és l'església parroquial del poble d'Arboçols, de la comuna del mateix nom, a la comarca nord-catalana del Conflent.
Està situada en el nucli de població d'Arboçols, al sud-oest del centre del petit poble.
En un inici, aquesta església era una simple capella, aïllada, dependent de la parroquial de Sant Eulàlia. Des del segle xii passà a dependre de Santa Maria de les Grades, de Marcèvol. Al voltant seu es va anar formant la població d'Arboçols, atès que el lloc on es dreçava la capella era de més bon defensar i, alhora, estava més a prop de les terres de conreu i dels molins de Nossa.
Entre finals del XIV i el segle xvii Sant Salvador va esdevenir la parròquia d'Arboçols, en detriment de l'església de Santa Eulàlia. La restauració recent de l'església ha permès treure a la llum allò que havia romàs amagat rere l'arrebossat de les parets, i han aparegut fragments de mur d'aparell medieval, restes d'una finestra preromànica, i altres elements que permeten situar l'església entre les esglésies romàniques del Conflent.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «6 - Arboçols». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 3. Sant Salvador d'Arboçols». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Arboçols». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere. «Esglésies del Conflent anteriors al 1300: Sant Salvador d'Arboçols». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.

## Referències

* ↑ Sant Salvador d'Arboçols en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Pere de Montfalcó

* Per a altres significats, vegeu «Sant Pere de Montfalcó Murallat».
Sant Pere de Montfalcó és l'església parroquial del nucli de Montfalcó el Gros, municipi de Veciana (Anoia), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Església d'una sola nau amb absis sobrealçat, essent la coberta a la mateixa altura que la de la nau. Té una porta a la façana sud i un campanar d'espadanya a la façana de ponent. Té diversos cossos afegits. A la façana est, es troba el cementiri que recentment s'ha restaurat. En l'arc de la porta d'entrada al cementiri hi ha la data inscrita de 1852. Aquesta església era sufragània de la de Santa Maria de Veciana, des del S. XIV. El 1905 hi hagué una cessió temporal de Sant Pere a l'Orde de Sant Agustí.

## Notes

* ↑ «Sant Pere de Montfalcó el Gros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Saint-Jean-Trolimon

Saint-Jean-Trolimon (en bretó Sant-Yann-Drolimon) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 954 habitants. El 17 de setembre de 2004 el consell municipal va aprovar la carta Ya d'ar brezhoneg.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 804 | 758 | 666 | 735 | 727 | 845 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Roger Riou | |
| 2008- | Jacques Auge | |
# Santa Maria de Jújols

Santa Maria de Jújols, o la Capella d'en Maria, és una capella oratori del poble de Jújols, en el terme del mateix nom, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És a llevant del poble de Jújols, damunt i al nord de la partida de l'Oratori.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «77 - Jújols». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Jújols». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ La Capella d'en Maria en els ortofotomapes de l'IGN
# Santa Maria de Llardecans

Santa Maria de Llardecans és una església barroca de Llardecans (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de tres naus, amb la nau central i la part corresponent als creuers més alta i ampla. Té volta de canó, amb cúpula a l'encreuament. De l'edifici, que reuneix les característiques de les esglésies del segle xviii destaca el coronament del campanar, que reprodueix un mirador.
Té forta singularitat la portada amb elements de secció entretallada i una volada poc comú, que constitueixen una composició voluptuosa i abarrocada.

## Referències

* 1 2 «Església parroquial de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Església parroquial de l'Assumpta». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
# Sainte-Colombe-des-Bois

Sainte-Colombe-des-Bois és un municipi francès, situat al departament del Nièvre i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2018 tenia 133 habitants.

## Demografia

El 2007 tenia 133 habitants. Hi havia 64 famílies, de les quals 28 eren unipersonals.
El 2007 hi havia 115 habitatges, 68 eren l'habitatge principal de la família, 36 eren segones residències i 11 estaven desocupats. El 2007 hi havia una botiga i un taller de reparació d'automòbils i una empresa de serveis. L'any 2000 hi havia 9 explotacions agrícoles que conreaven un total de 744 hectàrees.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
# Salar al-Dawla

Salar al-Dawla Abu l-Fath Mirza (1880-1959) fou un príncep qajar de Pèrsia, fill de Muzaffar al-Din Shah (1896-1907) i germà de Muhammad Ali Shah (1907-1909).
Educat acuradament va ocupar alguns càrrecs i el 1906 fou nomenar governador de Luristan i es va casar amb la filla del governador de Pusht-i-Kuh amb la idea d'agafar poder per independitzar-se del seu germà. El 1909 quan fou enderrocat Muhammad Ali Shah va armar les tribus més per fer-se independent que en defensa del seu germà.
El 1911 es va revoltar a prop de Saqqiz i el juliol entrava a Sanandadj (Senna) on gaudia de relacions familiars i clientelars importants que s'estenien a tota l'aristocràcia local. Va tenir com a lloctinent a xeic nakhshibandita de Tawila. Va proclamar que volia retornar al tron al seu germà que en aquell mateix moment estava fent el seu darrer intent de recuperar el poder (intent que no va tenir èxit). Va aconseguir el suport dels kalhurs kurds manats per Daud Khan (al que va prometre el govern de Kermanshah), així com dels kurds sandjabis de Shir Khan i algunes altres tribus o faccions kurdes i es va posar al front dels anti-constitucionalistes. Els comerciants de Kermanshah van haver de finançar la revolta sota pressió de Daud Khan. Així Salar al-Dawla va reunir deu mil soldats però no eren ni molt bons ni de plena confiança. El setembre Salar fou derrotat pels constitucionalistes prop de Sultanabad, i es va haver de retirar cap a Kermanshah que també va haver d'abandonar.
Però el 1912 va passar al contraatac i va recuperar Kermanshah; per guanyar el favor dels kurds els va deixar saquejar la ciutat, i això va portar noves tribus al costat de Salar i Daud Khan. Aquestos dos van fer una marxa de tot o res cap a Teheran, però foren derrotats a la batalla de Sahna. Daud i el seu fill sobrevivent més gran van morir en el combat i Salar al-Dawla va fugir al Luristan. L'octubre la revolta s'havia acabat. El lideratge dels kalhurs va passar a Sulayman Khan, un altre fill de Daud Khan, junt amb un net, Abbas Khan; les disputes pel lideratge va eclipsar als kalhurs com va passar des de 1913 amb Shir Khan i els sandjabis.
Salar al-Dawla va viure després com a persona privada i va morir el 1959 amb 79 anys.

## Referències

* A modern history of the Kurds, per David McDowall, pàgs. 80 a 83, en línia a
# Salt de Llubriqueto

El Salt de Llubriqueto, o Cascada dels Gémena, és un salt d'aigua que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
Salt del Barranc de Llubriqueto, a 2.222 metres d'altitud i d'uns 85 metres de desnivell, situat per sota de l'Estany Gémena de Baix i per damunt del Pla de la Cabana.

## Referències

* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Salt de Llubriqueto. [Consulta: 05/10/2013]

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Sebastià Torres i Planas

Sebastià Torres i Planas fou un polític barceloní. Era un terratinent amb propietats a la Guinea Espanyola i propietari de la finca de Can Camp (l'Ametlla del Vallès).
El 1898 ingressà en la política quan organitzà i presidí la Lliga de Defensa Comercial i Industrial. El novembre de 1898, endemés, signà tant el manifest de la Junta Regional d'Adhesions al Programa del general Polavieja com el Missatge a la Reina Regent. El juny de 1899 va dirigir el moviment del Tancament de Caixes contra la llei del ministre Raimundo Fernández Villaverde. El 1901 participà en la fundació de la Lliga Regionalista, amb la que va formar part de la candidatura anomenada dels quatre presidents i amb la que fou elegit diputat per Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1901.
A l'Ametlla del Vallès va finançar la construcció de l'edifici per a les escoles públiques, un edifici de Joaquim Raspall de 1910 convertit posteriorment en l'ajuntament de la vila.

## Referències

* ↑ Barbé i Pou, Elisenda; Cucurella, Santiago. Servei de Publicacions de la Fundació Universitària Martí l'Humà. Història general de l'Ametlla del Vallès, 2006. ISBN 8493379840.

## Enllaços externs

* «Sebastià Torres i Planas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Sant Martí Vell (Castell de Vernet)

Sant Martí Vell és l'antiga església parroquial romànica del poble de Castell de Vernet, de la comarca nord-catalana del Conflent.
És a llevant del poble de Castell de Vernet, al peu del camí de pujada a Sant Martí del Canigó. Al costat seu, dalt d'un penyal, hi havia hagut la Fortalesa de Castell, de la qual no queda res.
Segons alguns autors aquesta era la domus Sancti Martini esmentada el 997, i no la primera església del cementiri, com proposen d'altres. Aquesta domus hauria estat ampliada i convertida en parròquia del poble en consolidar-se l'abadia benedictina.
Més endavant, en construir-se una altra església a baix el poble, també dedicada a sant Martí, aquesta església va passar a conèixer-se com a Sant Martí Vell, i es convertí en oratori. Caiguda en desús, va esdevenir un munt de ruïnes entre els esbarzers que s'ensenyoriren del lloc, fins que els darrers anys de la dècada dels 70 del segle XX es va reconstruir, a partir de la iniciativa del monjo cistercenc Bernat de Chabannes, que té cura de Sant Martí del Canigó.
És una església d'una sola nau amb capçalera quadrada. Al costat nord dels peus de la nau hi ha un campanar quadrat, no gaire alt. Més tardanament es van afegir dues capelles a banda i banda, formant transsepte amb el presbiteri. Les primeres filades dels murs de l'església mostren un aparell constructiu del segle xi.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «33 - Castell de Vernet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 15. Sant Martí». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Castell de Vernet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Pladevall i Font, Antoni. «Castell de Vernet: Sant Martí Vell». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.

## Referències

* ↑ Sant Martí Vell en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Pladevall, 1995.
# Sant Martí d'Albarells

Sant Martí és una església al veïnat d'Albarells (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Martí d'Albarells, existent ja al segle xi, fou renovada el 1615. Ara no té culte (sols un cop a l'any?), i la parròquia ha passat a Santa Maria del Camí (Veciana). Té una nau i dues capelles laterals; el campanar s'aixeca al costat esquerre i està format per tres cossos poligonals octogonals que acaben amb barana. La llinda de la porta conserva la inscripció: "Domus Dei et Porta Caeli", 1590. El cos superior de la torre del campanar està format per quatre finestres que recorren els seus quatre costats. A la part esquerra se li adossa un antic cementiri i a la dreta el rectorat, actualment en ruïnes.

## Notes

* ↑ «ESGLÉSIA DE SANT MARTÍ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2015].
# Sara Bailac i Ardanuy

Sara Bailac i Ardanuy (Tàrrega, 1986) és una politòloga, política i poeta catalana. Senadora per Lleida en les legislatures XIII i XIV.
Al Senat és portaveu de la comissió de Drets Socials, de la comissió d'Igualtat i de la comissió de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana. També és portaveu adjunta a les comissions de Cooperació Internacional pel desenvolupament i a la General de les Comunitats Autònomes. A la vegada, també està adscrita a les comissions de Pressupostos, de Sanitat i Consum i a la de Seguiment i avaluació de les estratègies en contra la violència de gènere.
Bailac va començar la seva militància política el 2005 a les JERC, on va impulsar la refundació de la secció local de Tàrrega i va ocupar durant tres anys la Secretaria Nacional de les Dones. El 2007 s'incorpora a Esquerra Republicana i presideix la secció local de Tàrrega des del 2015 fins al 2019. En el 28è Congrés Nacional d'Esquerra Republicana celebrat el 2019 va ser escollida vicesecretària general d'Acció Política.
Més enllà de la banda política, Bailac també és autora d'Inventari d'afectes perduts, Premi Joan Perucho Vila d'Ascó (Meteora, 2007), i Venen turbulències (Editorial Tria Llibres, 2010).

## Referències

* ↑ España, Senado de. «Ficha del Senador | BAILAC ARDANUY, SARA | Senado de España» (en castellà). [Consulta: 28 maig 2019].
* ↑ «Qui som». [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ «Bailac i Ardanuy, Sara». Qui és qui. Índex d'autors. Generalitat de Catalunya. Dept. Cultura, 31-10-2013. [Consulta: 16 novembre 2016].
* ↑ Sara Bailac i Ardanuy al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ Diversos autors. Donzelles de l'any 2000: Antologia de dones poetes dels Països Catalans. Editorial Mediterrània, SL, 25 de febrer de 2013, p. 54-55. ISBN 978-84-9979-142-5.

## Enllaços externs

* Realitats i Miratges, bloc de Sara Bailac Arxivat 2020-07-11 a Wayback Machine..
* Sara Bailac en Editorial Tria.
# Sant Jordi de l'Hospital

Sant Jordi de l'Hospital és una antiga església de la ciutat d'Elna, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord). Està situada a la Vila Alta, a prop de la catedral.
Antiga capella de l'hospital de la vila, se'n conserva una capella, que podria no ser exactament la capella original de l'hospital.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Elna». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «104. Sant Jordi». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
# Santanell

El santanell és un objecte amb dos regles articulats utilitzat per a formar angles de qualsevol obertura. També rep els noms de saltarella, capserrat, sentenella, fals escaire o fals regle.
És una eina en forma d'escaire que permet de copiar angles mitjançant dos braços articulats que es poden immobilitzar. Per a mesurar l'angle en la peça original es col·loca el santanell amb els braços lliures sobre les superfícies l'angle de les quals interessa reproduir. Un cop ben situats cal immobilitzar els braços de la sentenella, que restaran marcant l'angle adequat. L'angle anterior es pot marcar o traçar en el material que calgui. Quan és l'eina de picapedrer és el xarxó. Un goniòmetre de fuster o de taller mecànic és una versió més complexa de la sentenella que inclou un sector de cercle graduat i la possibilitat de llegir el valor de l'angle mesurat.
S'utilitza en geometria o en construcció per a mesurar i traçar angles. En els paredats enqueixalats s'empra un model que té un braç més llarg, que fa 48 cm, i un de més curt, de 42 cm., que sol pesar 200 g fet de ferro. En la construcció a pedra seca, s'obre el capserrat sobre el buit on s'ha de col·locar una pedra, es transporta aquest angle al pedreny de què es disposa per tal de trobar la peça que, una vegada adobada, hi encaixi millor.

## Referències

* ↑ «Santanell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ DCVB-saltarella
* ↑ DCVB-capserrat
* ↑ «SQUADRA - Treccani» (en italià). [Consulta: 12 abril 2024].
* ↑ Esquivel, A.E.. Metrología: y sus aplicaciones (en castellà). Grupo Editorial Patria, 2015, p. 89. ISBN 978-607-744-271-4.
* ↑ Mad, E.; Rabanal, J.M.G.; Álvarez, J.L.L. [et al.].. Peones laborantes de la xunta de galicia grupo v. Temario y test (en castellà). Editorial MAD, 2006, p. 50. ISBN 978-84-665-5751-1.

## Bibliografia

* Eduard Serra Subirà; Materials i eines de l'escultor
* «Jornades de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans a Andorra ... - Institut d'Estudis Catalans. Secció Filològica. Jornades - Google Llibres».
* Francesc Ferrer Pastor: les paraules d'un poble
* En anglès: "bevel protactor".
* «Handbook of Dimensional Measurement - Francis T. Farago, Mark A. Curtis - Google Llibres». (anglès)
* «1897 Sears Roebuck & Co. Catalogue - Skyhorse Publishing - Google Llibres». (anglès)

## Enllaços externs

* Col·lecció d'eines miniatura : sentenella
Viccionari
# Scinax pinima

Scinax pinima és una espècie d'amfibis de la família dels hílids. És endèmica del Brasil. Els seus hàbitats naturals inclouen sabanes seques, zones d'arbusts, prades de baixa altitud, pantans i aiguamolls intermitents d'aigua dolça. Està amenaçada d'extinció per la destrucció del seu hàbitat natural.

## Referències

* Fordham et al (2006). Scinax pinima. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Scinax ranki

Scinax ranki és una espècie de granota arborícola endèmica del Brasil sud-est. Habita els boscos tropicals o subtropicals secs de poca altitud i els rius. L'espècie es veu amenaçada per la destrucció del seu hàbitat natural provocada per la contaminació generada per l'explotació minera. S'han registrat exemplars a Monte Belo i a Poços de Caldas, ambdós a l'estat de Minas Gerais (Brasil), en zones d'uns 1.000 m d'altitud. És una espècie comuna en aquelles zones. La seva distribució podria ser superior, però no es disposen d'estudis en profunditat de les zones properes.

## Referències

* 1 2 Sergio Potsch de Carvalho-e-Silva, Gilda Andrade (2004). Scinax ranki. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 1 agost 2014 (en anglès). (anglès)
# Sant Martí del Balaguer

Sant Martí del Balaguer és una església romànica del municipi de Viver i Serrateix (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església romànica d'una sola nau coberta originàriament amb una volta de canó, que en enfonsar-se fou substituïda per una de rajoles i teules, actualment mig enterrada. A llevant hi ha un absis semicircular, més petit que la nau, cobert amb una volta de quart d'esfera i amb una finestra d'arc de mig punt adovellat. L'aparell és de carreus desiguals i disposats en filades irregulars.
A migdia uns grans contraforts reforcen la construcció. A tramuntana s'obre la porta adovellada i a llevant un petit campanar d'espadanya d'una sola obertura. L'aparell, fet amb carreus desiguals, sembla indicar dues etapes constructives.

## Història

L'església de Sant Martí de Balaguer, coneguda també com a Sant Martí de Montdarn o de la Quadra, surt esmentada en la documentació del segle xii (1131) com a pertanyent al castell de Querol. Consta com a sufragània de Sant Joan de Montdarn. Poc abans d'arribar a l'església hi ha les restes del suposat castell de Balaguer, totalment en ruïnes i amb pocs vestigis, ja que la pedra s'aprofità per altres construccions posteriors. Durant el segle xiv era senyor d'aquest lloc Alemany de Tort, el qual faria construir aquest castell o gran casal-fortalesa de Balaguer.
Sant Martí va perdre la seva volta al segle XVII; aleshores un retaule de l'altar major d'aquesta època fou traslladat a l'església parroquial de Sant Miquel de Viver. En enfonsar-se la volta l'edifici restà abandonat fins que el 1910 fou mínimanent reconstruït i restaurat. Actualment es troba abandonat.
Prop de l'església hi ha les restes d'una pedra considerada un menhir.

## Referències

* ↑ Al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya apareix així, amb l'article (Sant Martí del Balaguer), tot i que en les altres fonts apareix sense article (Sant Martí de Balaguer).
* 1 2 3 4 5 «Església de Sant Martí de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2016].
# Sayyid Abd al-Akhad Khan

Sayyid Abd al-Akhad Khan o Sayyid Abd al-Ahad Khan, fou emir de Bukharà del 1885 al 1911.
Va succeir el seu pare Muzaffar al-Din Bahadur Khan el 12 de novembre de 1885. Va restar sota protectorat rus que fou regulat en un nou tractat, i durant el seu govern es va fixar la frontera amb l'Afganistan en el riu Pandj. La via fèrria construïda pels russos va arribar la capital de l'estat, i l'estació es va establir a 16 km de Bukharà, a la vila de Kagan.
Va morir el 3 de gener de 1911 i el va succeir el seu fill Muhàmmad Alim Khan.

## Referències

* Pre-tsarist and tsarist Central Asia: communal commitment and political order in change, per Paul Georg Geiss. Visualització parcial a
* Enciclopèdia de l'Islam, VI, 403-404
# Schizothorax prophylax

Schizothorax prophylax és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.