OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bararita

La bararita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom de l'indret on va ser descoberta: la mina de carbó Barari, a Jharia (Jharkhand, Índia).

## Característiques

La bararita és químicament hexafluorosilicat d'amoni de fórmula química (NH₄)₂SiF₆. Cristal·litza en el sistema trigonal. Els cristalls són diminuts, aplanats en {0001} i poden ser allargats perpendicularment a [0001], també són arborescents i mamil·lars i es troben comunament inclosos en criptohalita, la qual és el seu dimorf. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bararita pertany a «03.CH - Halurs complexos, silicofluorurs» juntament amb els següents minerals: mal·ladrita, criptohalita, hieratita, demartinita i knasibfita.

## Formació i jaciments

La bararita ha estat descrita en diferents ambients de formació: sobre una capa de carbó de llenya (Barari, Índia), com a producte de sublimació a fumaroles (Vesuvi, Itàlia) i com a producte de la sublimació en la crema de munts d'antracita (Pennsilvània, EUA). També ha estat descrita a la mina Kateřina, a Radvanice (Bohèmia, República Txeca); a la mina Clara, a Oberwolfach (Baden-Württemberg, Alemanya); a Nuraghe di Sa Pattada, a Sardenya; al cràter La Fossa, a Vulcano (Sicília) i a Radlin (Voivodat de Silèsia, Polònia).

## Referències

* 1 2 3 «Bararite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Bararite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 9 d’agost 2017. [Consulta: 12 març 2017].
# L'illa de Bergman

L'illa de Bergman (títol original, Bergman Island) és una pel·lícula de drama romàntic coproduïda internacionalment el 2021, escrita i dirigida per Mia Hansen-Løve. És protagonitzada per Vicky Krieps, Tim Roth, Mia Wasikowska i Jordi Costa. S'ha subtitulat al català.
Es va estrenar al 74è Festival Internacional de Cinema de Canes l'11 de juliol de 2021. També va ser seleccionada a la secció Icona del 26è Festival Internacional de Cinema de Busan l'octubre de 2021, i al Festival Internacional de Cinema de Toronto del mateix any.

## Argument

Una parella de cineastes, Chris i Tony Sanders, viatgen a Fårö, l'illa on va viure i va treballar el director de cinema Ingmar Bergman i que acull la projecció d'una de les pel·lícules de Tony, que és un admirador de Bergman i s'inspira a l'illa. Chris, que té sentiments ambivalents amb l'illa i no li agrada Bergman per les falles personals, específicament com a pare, lluita amb el bloqueig de l'escriptor i enyora la seva filla, June, que es queda amb la mare de Chris.

## Referències

* ↑ Martínez, Beatriz. «No era una broma: así tuvo Jordi Costa un papel en 'La isla de Bergman'» (en castellà). El Periódico, 03-07-2022. [Consulta: 6 juliol 2022].
* ↑ Brocal, Pep; Costa, Jordi «'Un estiu a l'illa de Bergman' (1)». Ara, 07-05-2022 [Consulta: 6 juliol 2022].
* ↑ «L'illa de Bergman». Goita què fan, ara!. [Consulta: 3 març 2023].
* ↑ «The films of the Official Selection 2021» (en anglès), 03-06-2021. [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ «2021 Program». BIFF, 15-09-2021. [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ «Bergman Island» (en anglès canadenc). TIFF. [Consulta: 14 desembre 2021].
# Little Mountain

Little Mountain és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 255 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Little Mountain tenia 255 habitants, 121 habitatges i 75 famílies. La densitat de població era de 92,9 habitants/km².
Dels 121 habitatges en un 24,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,8% hi vivien parelles casades, en un 9,9% dones solteres, i en un 38% no eren unitats familiars. En el 34,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 14% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,11 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,67.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,8% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 31,8% entre 25 i 44, un 30,6% de 45 a 60 i un 12,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.063 $ i la renda mediana per família de 49.107 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.865 $ mentre que les dones 25.833 $. La renda per capita de la població era de 22.159 $. Cap de les famílies i el 2,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Little Mountain». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Little Mountain». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Malióvanni

Malióvanni - Малёванный (rus) - és un khútor que pertany a la ciutat de Korenovsk (krai de Krasnodar, Rússia). Es troba a la vora esquerra del Malióvana, afluent per la dreta del Beissujok Esquerre, de la conca del riu Beissug. És a 7 km al nord de Korenovsk i a 60 km al nord-est de Krasnodar.
# Artiga (Alta Garona)

Artiga (francès Artigue) és un municipi occità de Comenge, a Gascunya, situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Moretó

«Moretó» té aquests significats:
* Moretó (Argelaguer),, mas a la plana, proper al nucli urbà d'Argelaguer (la Garrotxa)
* Farinera Moretó, construcció fabril de Mollet del Vallès (Vallès Oriental)
* Moretó de plomall o de puput, ocell
* Moretó buixot (Aythya marila), ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que cria als llacs de la tundra de la zona holàrtica
* Moretó capvermell (Aythya ferina), ànec cabussador de l'ordre dels anseriformes
# Sant Sadurní de Biescas

Sant Sadurní de Biescas és una església romànica llombarda del començament del segle xii, situada al municipi de La Vall de Bardaixí, dins de la Franja de Ponent a la comarca de la Ribagorça a l'indret conegut com a Biescas de Bardaixí.
La seva planta és una nau i absis cilíndric amb arcuacions cegues i capelles laterals, amb un campanar en espadanya de dos ulls a la capçalera del mur sud. La portalada és dovellada de mig punt.
El seu estat és correcte i ha estat restaurat.

## Referències

* ↑ «Fitxa al Portal románico aragonés». Arxivat de l'original el 2009-05-05. [Consulta: 23 agost 2009].
# Liu Junlin

Liu Junlin –en xinès, 劉俊林– (13 de març de 1963) és un esportista xinès que va competir en judo, guanyador d'una medalla de bronze al Campionat Asiàtic de Judo de 1988 en la categoria de –86 kg.

## Palmarès internacional

Campionat Asiàtic :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 1988 | Damasc ( Síria) | 3 | –86 kg |

## Referències

* ↑ Liu Junlin Arxivat 2011-09-15 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Resultats del Campionat Asiàtic de Judo (1966–2011)». BBWeb-Arena (anglès)
# Azgour

Azgour (en àrab أزكور, Azgūr; en amazic ⴰⵣⴳⵓⵔ) és una comuna rural de la província d'Al Haouz, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 6.865 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Moretti

«Moretti» té aquests significats:
# Scotch-Brite

Scotch-Brite és una línia de productes abrasius fabricats per 3M. La línia de productes inclou estris de neteja i eines per a ús domèstic, com ara el rentat de plats i estris de cuina, així com diversos tipus de superfícies per a aplicacions industrials, com ara discos, cinturons i raspalls rotatius, amb composicions i nivells de duresa variables.

## Història

Scotch-Brite es va introduir durant els anys cinquanta. El seu desenvolupament va continuar fins al segle XXI amb nous productes per a diversos caps de neteja.
Els fregalls abrasius Scotch-Brite i similars han substituït en gran manera l'ús dels de llana de bronze, que s'havia utilitzat com a alternativa contra el rovell a la llana d'acer, per a fer-ne ús amb certs materials que serien sensibles al rovell.

## Estructura

L'estructura dels fregall Scotch-Brite està creada a base d'un polímer dispers, com la cel·lulosa, el niló o la fibra de polipropilè. Els productes utilitzen diverses varietats de materials abrasius per a endurir-los i, com ara òxid d'Alumini (alúmina), diòxid de Titani i resines. Tot i que els polímers base es poden considerar molt suaus, la composició amb altres materials millora considerablement els seu poder abrasius; en la mesura que un fregall Scotch-Brite resistent (que conté tant òxid d'alumini com òxid de titani) realment poden ratllar el vidre.

## Referències

* ↑ 3M company history
* ↑ Composition of example product as shown in the product's Safety Data Sheet

## Vegeu també

* Fregall

## Enllaços externs

* Comparació de tipus
* Scotch-Brite catalog
# Augièr Galhard

Augier Galhard (Rabastens, Llenguadoc, 1530 - Bearn, 1592) fou un escriptor occità. Llenguadocià albigès, es presenta com a constructor de carros, toca el violí i fa estudis eclesiàstics que abandona. El 1561 segueix François de Lherm, ric burgès que lluita amb els protestants, i el 1567 participa en l'atac a Chartres amb el vescomte de Montclar. S'estableix a Montalban i mira de compondre poesia per a Enric IV de Navarra, però el 1575 torna a fer de soldat.
El 1579 escriu Obras, però li prohibeixen l'escrit i passa al partit catòlic d'Enric II; el 1581 les autoritats de Montalban li prohibeixen el Libre gras, però el 1583 arriba a publicar a París Lo banquet i Toutos las obras d'Augier Galhard. Això li fa guanyar l'ajut de Sal·lusti de Bartas i s'estableix a la cort de Pau, on hi escriurà un Apocalipsi" en francès, Amors prodigiosas (bilingüe) i Cinquè Llibre (1593). És un poeta popular i poc culte, bo en occità i maldestre en francès, a les seves obres en francès els personatges pidolaires parlen occità.

## Referències

* Robèrt Lafont i Christian Anatole (1973) Història de la literatura occitana Dopesa, Barcelona.
# La casa Rússia (pel·lícula)

* Aquest article tracta sobre el film. Vegeu-ne altres significats a «La Casa Rússia (novel·la)».
La casa Rússia (títol original en anglès The Russia House) és una pel·lícula de Fred Schepisi estrenada el 1990, adaptació de la novel·la homònima de John le Carré. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.
Els exteriors van ser rodats - entre altres llocs - a Moscou i Sant Petersburg, poc abans de la caiguda del mur de Berlín. Molt pertinent, ja que part de la història té a veure amb el declivi del poder soviètic i l'esfondrament imminent del sistema comunista.

## Argument

El científic nuclear soviètic "Dante" (Klaus Maria Brandauer) es dirigeix a l'editor Bartholomew Scott Blair (Sean Connery) i ofereix revelar els secrets del programa nuclear soviètic. Com a mitjancera, farà servir la russa Katya Orlova (Michelle Pfeiffer), que va conèixer Dante l'any 1968 i era de tant en tant la seva amant.

## Repartiment

* Sean Connery: Bartholomew 'Barley' Scott Blair
* Michelle Pfeiffer: Katya Orlova
* Roy Scheider: Russell
* James Fox: Ned
* John Mahoney: Brady
* Michael Kitchen: Clive
* J.T. Walsh: Coronel Quinn
* Ken Russell: Walter
* David Threlfall: Wicklow
* Klaus Maria Brandauer: Dante
* Mac McDonald: Bob
* Nicholas Woodeson: Niki Landau
* Martin Clunes: Brock
* Ian McNeice: Merrydew
* Colin Stinton: Henziger

## Banda original

* What Is this Thing Called Love?, composta per Cole Porter
* The Sheik of Araby, composta per Ted Snyder, Francis Wheeler i Harry B. Smith
* Ain't Misbehavin, composta per Fats Waller, Harry Brooks i Andy Razaf

## Nominacions

* Os d'Or, al Festival Internacional de Cinema de Berlín de 1991.
* Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Michelle Pfeiffer el 1991.

## Referències

* ↑ «La casa Rússia». esadir.cat.
* ↑ «The russia house» (en anglès). The New York Times.

## Enllaços externs

* Pàgina de la pel·lícula a DeCine21 (castellà)
# Liu Lizhe

Liu Lizhe –en xinès, 劉麗哲– (28 de setembre de 1975) és una esportista xinesa que va competir en judo, guanyadora d'una medalla de plata al Campionat Asiàtic de Judo de 1995 en la categoria de –61 kg.

## Palmarès internacional

Campionat Asiàtic :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 1995 | Nova Delhi ( Índia) | 2 | –61 kg |

## Referències

* ↑ Liu Lizhe Arxivat 2012-12-15 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ Liu Lizhe en Judoinside.com (anglès)
# Manuş Baba

Manuş Baba o Mustafa Özkan (nascut l'1 desembre 1986,Tars) és un cantant turc.
Des de 2010, forma part del grup Güneşe Yolculuk. És diplomat de la Universitat de Akdeniz. Les seves cançons ja conegudes són Dönersen ıslık çal, Bu havada gidilmez i Eteği belinde .

## Discografia

* Dönersen ıslık çal
* İki gözümün çiçeği
# Ausques

Els ausques (en llatí Ausci, en grec antic Αὔσκιοι) van ser una de les principals tribus aquitanes. Aquesta tribu va ser sotmesa a Roma per Publi Licini Cras, legat de Juli Cèsar, l'any56 aC.
Estrabó diu que a la seva època eren ciutadans llatins, i el seu territori era fèrtil. La seva ciutat principal era Ausc, que els romans van anomenar Augusta Auscorum (avui Aush).

## Referències

* ↑ Cèsar, Juli. «Llibre III, XXVII.1». A: Guerra de les Gàl·lies (en llatí i català). Traducció: Icart, Joaquim. 3 vol. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1974, p. 175. DL B. 48252-1974. ISBN 8472250938.
* ↑ Manex Goyhenetche, Histoire générale du Pays basque : Préhistoire-Époque Romaine-Moyen-Âge, t. 1, Donostia / Bayonne, Elkarlanean, 1998, 492 p. (ISBN 2913156207 i 8483314010, OCLC 41254536), p. 53-59
* ↑ Smith, William (ed.). «Ausci». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 agost 2022].
# Llista de cantons dels Pirineus Orientals

La Catalunya del Nord ha tingut al llarg de la història dels darrers 200 anys distribucions diferents. Les dues darreres són les dues que s'exposen a continuació.

## Abans del 2015

Llista dels 31 cantons del departament dels Pirineus Orientals abans de 2015, agrupats per districte:
* Districte de Ceret
* Argelers
* Arles
* Ceret
* Costa Vermella
* Prats de Molló i la Presta
* Districte de Prada
* Montlluís
* Oleta
* Prada
* Sallagosa
* Sornià
* Vinçà
* Districte de Perpinyà
* Canet de Rosselló
* la Costa Radiant
* Elna
* Millars
* Perpinyà 1r Cantó
* Perpinyà 2n Cantó
* Perpinyà 3r Cantó
* Perpinyà 4t Cantó
* Perpinyà 5è Cantó
* Perpinyà 6è Cantó
* Perpinyà 7è Cantó
* Perpinyà 8è Cantó
* Perpinyà 9è Cantó
* Ribesaltes
* Sant Esteve del Monestir
* Sant Llorenç de la Salanca
* Sant Pau de Fenollet
* Tuïr
* Toluges
* la Tor de França

## Després de la reforma aplicada el 2015

Llista dels 17 cantons resultat de la reforma del 2014, aplicada a les eleccions locals del 2015. Cal que en alguns casos, aquests cantons no s'ajusten exactament als districtes, com sí que s'hi ajustava la distribució anterior al 2014.
* 1. Els Aspres (Tuïr)
* 2. El Canigó (Els Banys d'Arles)
* 3. La Costa Sorrosa (Canet de Rosselló)
* 4. La Costa Salanquesa (Sant Llorenç de la Salanca)
* 5. La Costa vermella (Argelers de la Marenda)
* 6. Perpinyà 1
* 7. Perpinyà 2. Inclou Bonpàs, Santa Maria la Mar i Vilallonga de la Salanca
* 8. Perpinyà 3. Inclou Cabestany
* 9. Perpinyà 4
* 10. Perpinyà 5. Inclou Cànoes
* 11. Perpinyà 6. Inclou Toluges
* 12. La Plana d'Illiberis (Elna)
* 13. Els Pirineus catalans (Prada)
* 14. El Riberal (Sant Esteve del Monestir)
* 15. La Vall de l'Aglí (Ribesaltes)
* 16. La Vall de la Tet (El Soler)
* 17. Vallespir - Alberes (Ceret)
# Mortaio da 210/8 D.S.

El morter 210/8 D.S., era un obús pesat de setge (o howitzer de setge) dissenyat i produït a Italia. Va ser utilitzat per l'exèrcit Italià i l'exèrcit polonès.

## Història

El Mortaioda 210/8 D.S. era un obús pesat de setge (o howitzer de setge) que va ser dissenyat a Itàlia a principis del segle xx, i va ser introduïda a l'exèrcit italià en 1905 durant la Primera Guerra Mundial i la Segona Guerra Mundial. Aquest obús va ser utilitzat tant per l'exèrcit italià com per l'exèrcit polonès. Per part d'aquest últim va participar endemés en la guerra poloneso-soviètica. Ja a principis de 1900 es considerava una arma antiquada. Estava muntada en una plataforma de cocció de fusta, i no tenia cap sistema per a controlar el retrocés. Més tard, l'arma es va muntar en el carro de De Stefano, el qual intentava controlar el retrocés de l'arma amb una sèrie de rampes inclinades. El canó i el seu reposador tenien les seves pròpies rampes inclinades, al igual que el carro, que disposava d'una sèrie de rails inclinats. La gravetat i les molles de l'obús feien que aquest retornés a la seva posició inicial de dispar. Encara que el seu nom fos el de morter, no n'era un, sinó que era un obús de canó curt (en termes alemanys considerat un Mörser).
Alguns dels que quedaven en servei en l'exèrcit italià, van participar també en la Segona Guerra Mundial, però no van tindre mai un paper gaire important en aquesta.

## Vegeu també

* Canó obús

## Referències

* ↑ http://www.landships.freeservers.com/new_pages/Mortaio%20da%20210%20DS.htm Mortaio da 210/8 DS on Landships

## Bibliografia

* Chamberlain, Peter & Gander, Terry. Heavy Artillery. New York: Arco, 1975 ISBN 0-668-03898-5
# Scinax oreites

Scinax oreites és una espècie de granota de la família dels hílids endèmica del Perú, específiciament, dels Andes peruans. Habita les selves entre 1.600 i els 2.400 m d'altitud. Se suposa que es reprodueixen en estanys, pantans i àrees obertes. Les poblacions de Scinax oreites estan minvant, malgrat que no s'han documentat amenaces concretes. L'explotació agrícola de la zona podria afectar-les; es desconeix la seva capacitat d'adaptar-se a hàbitats degradats.

## Referències

* ↑ Fordham et al (2006). Scinax oreites. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 15 agost 2014 (en anglès).
# La carícia d'un ocell

La carícia d'un ocell és una escultura realitzada per Joan Miró el 1967 al seu taller de Palma i que actualment forma part de la col·lecció permanent de la Fundació Joan Miró de Barcelona.

## Història

Joan Teixidor veu l'origen d'aquesta escultura a principis dels objectes-escultures que l'artista va fer a Mont-Roig del Camp amb objectes trobats. "Els objectes trobats es van anar reunint al taller, d'on apareixerà aquest nou món de formes. Ja he dit que els objectes, en primer lloc, es van col·locar en el lloc adequat. Però una vegada que l'execució s'inicia una programació, un conjunt de rigoroses en relació amb les intuïcions de l'artista. Les carabasses es va unir a entre elles, i juntes formen el cos d'una dona (…) que pot afegir una estufa que servirà com a cap, un fragment d'un ocell de fang la figura (…) i així successivament amb totes aquestes coses que són diferents(…). Durant els anys de guerra, separat del món de l'art, de galeries, museus i d'exposicions, Miró es troba sol amb la terra ancestral i el paisatge familiar. Extreu les formes naturals i els elements d'un nou llenguatge. Joan Prats va dir: "Quan agafo una pedra, és només una pedra. Quan Miró agafa una pedra, es tracta d'un Miró".

## Descripció

En aquestes escultures de Joan Miró és fàcil d'identificar els objectes originals que van servir de base.
Per carícia d'un ocell són: una fórmula de topall, un ocell a terra, un tros de fusta perforada, taula de planxar i una closca de tortuga. Això és el que Jacques Dupin diu un "conjunt de l'escultura", segons el mètode ja descrit per Joan Teixidor. Per a Miró l'escultura consisteix en l'emissió del primer objecte trobat, la seva inventiva mà condueix a una forma que es converteix en una altra, sense deixar de ser la forma original. El bronze unifica el material, un color que es necessita.
Es tracta d'una de les obres no monumentals de Joan Miró de més estatura.

## Referències

* ↑ «Fitxa de l'obra al web de la Fundació». Fundació Joan Miró, 2011. [Consulta: 28 agost 2011].
* ↑ Número de registre F.J.M. 8646
* ↑ Malet, 1993, p. 91.
* 1 2 Dupin, 1993, p. 366.
* ↑ Erben 2004: p.181
* ↑ Jouffroy i Teixidor, 1980, p. 117.
* ↑ Jouffroy i Teixidor, 1980, p. 112.
* ↑ Clavero 2010: p.108

## Bibliografia

* Clavero, Jordi J. Fundació Joan Miró. Guia de la Fundació. Barcelona: Ediciones Polígrafa, 2010. DL B.10.061.2010. ISBN 978-84-343-1242-5.
* Erben, Walter. . Editorial Taschen, 1/03/2004. ISBN 978-3-8228-2358-3.
* Malet, Rosa Maria. La Fundació Joan Miró i les seves col·leccions. Barcelona: Polígrafa, 1993. ISBN D.L. B-1804-1990.
* Dupin, Jacques. Joan Miró (en francès). París: Flammarion, 1993 (Grandes monographies). ISBN 2-08-011744-0.
* Jouffroy, Alain; Teixidor, Joan. Miró sculptures (en francès). París: Maeght éditeur, 1980.
# Larsson

«Larsson» té aquests significats:
* Carl Larsson, artista suec (1853-1919)
* Gustav Erik Larsson, ciclista suec (1980-actualitat)
* Henrik Larsson, futbolista suec (1971-actualitat)
* Stieg Larsson, periodista i escriptor suec (1954-2004)
* Åsa Larsson, escriptora sueca (1966-actualitat)
# Astronomy Domine

Astronomy Domine és una cançó del grup britànic Pink Floyd. La cançó, escrita i composta per Syd Barrett, és la primera de l'àlbum The Piper at the Gates of Dawn (1967), cantada pel Barret i Richard Wright. Peter Jenner, el manager del grup a l'època, apareix a la introducció del tema llegint el nom dels astres amb un megàfon.
El títol de treball era "Astronomy Domine (An Astral Chant)". "Domine" (el vocatiu de "Lord" en llatí) és una paraula freqüentment usada en cant gregorià. Domine del títol és pronunciat correctament com a Domini més que Domin o Domanine, com es pot constatar en els enregistraments dels concerts quan Roger Waters anuncia el títol del tema.
És una cançó popular, regularment tocada en els concerts: forma la primera pista del CD live d'Ummagumma, de 1969. Llavors ja era David Gilmour qui cantava amb Wright. La durada del tema és de 8:29, la llargada s'aconsegueix per la repetició de la primera estrofa i un solo molt lent d'orgue al mig del tema, que recupera la violència lentament fins a la darrera estrofa.
Astronomy Domine va despararèixer dels concerts a mitjans de 1971 per reaparèixer com a primer tema de certs concerts de 1994. Un versió en directe sorgida d'un concert a Miami apareixt a la cara B del single Take It Back, i una altra, apareguda en un dels concerts londinencs, apareix en el doble àlbum P*U*L*S*E. També apareix en l'àlbum d'èxits Echoes: The Best of Pink Floyd.
El grup de metal progressiu VoiVod va reprendre aquesta cançó en l'àlbum de 1989 Nothingface igual que el grup Violeta de Outono a l'àlbum Early Years.

## Crèdits

* Syd Barrett - veu, guitarra
* Roger Waters - baix
* Rick Wright - veu, orgue
* Nick Mason - bateria
* Peter Jenner - veu (al principi)

## Referències

* 1 2 3 Mabbett, 1995.
* ↑ Strong, 2004.

## Bibliografia

* Mabbett, Andy. The Complete Guide to the Music of Pink Floyd (en anglès). Omnibus Press, 1995. ISBN 071194301X.
* Strong, Martin C. The Great Rock Discography (en anglès). 7a. Edimburg: Canongate Books, 2004. ISBN 1-84195-551-5.

## Vegeu també

* Discografia de Pink Floyd