OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enrique Cerezo Senís

Enrique Cerezo Senís (València, 2 de juny de 1908 - Mèxic, 8 de novembre de 1985) fou un advocat i polític socialista valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la Segona República.

## Biografia

Militant de les Joventuts Socialistes d'Espanya des de 1929, del PSOE valencià des del 1931 i de la UGT el 1932, fou jutge d'instrucció de l'Audiència de València. Des de 1925 també fou col·laborador del setmanari socialista El Obrero.
De 1933 a 1936 fou secretari general de les Joventuts Socialistes d'Espanya a València, de 1933 a 1934 fou subsecretari de la Federació Provincial Socialista Valenciana i de 1933 a 1935 secretari del Sindicat d'Oficis Diversos de la UGT. Va formar part del Comitè Revolucionari de València durant els fets de l'octubre de 1934.
Fou elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1936 per la província de València dins les llistes del Front Popular. En acabar la guerra civil espanyola es va exiliar a Mèxic, on hi va arribar a bord del vaixell Nyassa l'octubre de 1942. Hi va col·laborar a La Nostra Revista i a Senyera, publicació de la Casa de València de Mèxic.

## Referències

* ↑ Enrique Cerezo Senís a la Fundació Pablo Iglesias
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.151. ISBN 9788495484802.
# Dickie Dare

Dickie Dare és el protagonista d'una tira de còmic homònima distribuïda per AP Newsfeatures a partir del 31 de juliol de 1933, sent la primera tira de còmic creada per Milton Caniff abans de començar Terry and the Pirates. Es publicava tots els dies, inclosa els diumenges.

## Història de la publicació

Dins 1932, Caniff es va desplaçar a la Ciutat de Nova York per acceptar una posició d'artista a Associated Press. Va realitzar encàrrecs d'art durant mesos, dibuixant les tires Dickie Dare i The Gay Thirties, llavors va heretar la tira titulada Mister Gilfeather el setembre 1932 quan Al Capp va deixar la sèrie. Caniff va continuar Gilfeather fins a la primavera de 1933, quan va ser retirada a favor d'una comèdia genèrica en un plafó cartoon, The Gay Thirties, que va produir fins que va deixar Associated Press a la tardor de 1934.
Caniff Va deixar la tira a finals de 1934 per treballar en Terry and the Pirates, on va continuar el mateix tema de noi heroi acompanyat d'un mentor adult.
Coulton Waugh va començar a dibuixar Dickie Dare en una història ja començada. Al 1944, quan Waugh va deixar-ho per treballar en una altra tira, la seva muller i ajudant, Odin Burvik, va convertir-se en la il·lustradora de Dickie Dare, a la que va seguir Fran Matera entre 1947 i 1949.
Waugh va retornar a la tira fins que va acabar al 1957.

## Personatges i història

A juliol de 1933, Caniff va començar l'aventura-fantasia, Dickie Dare, influïda per sèries com Flash Gordon i Bick Bradford. L'epònim personatge central era un nen de 12 anys que s'imaginava a ell mateix a les aventures que llegia de personatges llegendaris com Robin Hood, Robinson Crusoe i el Rei Artús. A la primavera de 1934, Caniff va canviar la tira de fantasia a realitat, afegint un personatge nou, Dan Flynn, un escriptor d'autònom i amic del pare de Dickie. Aquest ja no imaginava les seves aventures sino que les experimentava mentre anava de viatge pel món amb "Dynamite Dan" Flynn. El duo va compartir moltes aventures durant les dues dècades següents.
Als anys cincuanta el personatge va créixer, fins a convertir-se en un cadet de l'Armada.

## Referències

* ↑ Current Biography 1944, p. 83.

## Enllaços externs

* Dickie Dare
* Còmics Info: Dickie Dare a Don Markstein's Toonopedia. Archivat de l'original el 9 de setembre de 2015.
* Milton Caniff Collection a the Billy Irlanda Cartoon Biblioteca & Museu
# Janhaugita

La janhaugita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la wöhlerita. Rep el seu nom de Jan Haug (1934-1998), un mineralogista aficionat noruec que va participar en la investigació mineralògica sistemàtica de la zona en què es trobà l'espècie.

## Característiques

La janhaugita és un sorosilicat de fórmula química (Na,Ca)₃(Mn$^{2+}$,Fe$^{2+}$)₃(Ti,Zr,Nb)₂(Si₂O₇)₂O₂(OH,F)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la janhaugita pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: wadsleyita, hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, jaffeïta, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, kochita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, seidozerita, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, epistolita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), poliakovita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, kentrolita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1981 a Gjerdingselva, Nordmarka, Lunner (Oppland, Noruega), on sol trobar-se associada a altres minerals com: pirofanita, monazita, kupletskita, elpidita, dalyita i aegirina. També ha estat descrita al massís de Khibini, una àrea muntanyenca que es troba a l'óblast de Múrmansk, a Rússia.

## Referències

* ↑ «Janhaugite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 octubre 2016].
# Ndete Napu

Ndete Napu és un camp de fumaroles que es troba al centre de l'illa de Flores, Indonèsia. Es troba a la vall del riu Lowomelo i conté basses de fang i fonts d'aigua termals. Es va originar els anys 1927-29. El camp està catalogat com a volcà actiu per de la seva activitat tèrmica.

## Referències

* ↑ «Smithsonian Institution - Global Volcanism Program: Worldwide Holocen…», 14-12-2012. Arxivat de l'original el 2016-01-01. [Consulta: 18 octubre 2021].
# Casa Esclasans

La casa Esclasans és un edifici de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de tres crugies, amb planta baixa de gran alçada i dos pisos. La façana presenta com a elements més remarcables les finestres coronelles del segon pis, el coronament amb frontó circular i l'ús de capitells d'inspiració clàssica, cartel·les i permòdols pre-isabelins. La coberta és de teula àrab, a dues vessants. Malgrat les modificacions experimentades, l'obra mostra un llenguatge característic de l'arquitectura de l'eclecticisme.

## Història

La Casa Esclasans està situada al tram superior del carrer de la Diputació un dels eixos de l'eixample vuitcentista de Sant Sadurní. Aquest sector correspon a una primera etapa de construccions relacionada amb l'arribada del ferrocarril el 1865 i amb la construcció de la carretera de Sant Boi a la Llacuna el 1883. El projecte original de planta baixa i pis, realitzat per Ubaldo Iranzo el 16 de juny de 1883, fou aprovat el 26 de juny del mateix any. El projecte d'ampliació, realitzat per Eugeni Campllonch el 21 de juny de 1902, fou aprovat el 2 d'octubre de 1903. Ambdós projectes es conserven a l'arxiu de l'Ajuntament. La construcció fou encarregada per Pere Esclasans i l'ampliació per Francesc Fàbregas.

## Referències

* 1 2 «Casa Esclasans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].

## Enllaços externs

* Casa Esclasans Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Roberto Matta Echaurren

Roberto Sebastián Antonio Matta Echaurren (Santiago de Xile, Xile 1911 - Civitavecchia, Itàlia 2002) va ser un pintor xilè, considerat l'últim dels pintors surrealistes.
Va néixer a Santiago de Xile l'11 de novembre de 1911 i va acabar els estudis d'arquitectura. Davant la desil·lusió de l'exercici d'aquesta professió, a mitjans dels anys 30 va viatjar fins a Europa, on va conèixer artistes com Salvador Dalí, René Magritte, André Breton i Le Corbusier.
Va ser Breton qui va estimular l'artista xilè introduint-lo en el cercle dels principals membres del moviment surrealista de París. Matta a partir d'aquell moment va començar a produir il·lustracions i articles pels diari surrealista Minotaure. Durant aquesta període va iniciar l'amistat amb altres artistes contemporanis com Pablo Picasso i Marcel Duchamp.
Un moment decisiu per a la seva carrera artística es produeix el 1938 quan abandona el dibuix per centrar-se en la pintura a l'oli. En les seves primeres pintures destaca pels patrons difusos de llum i les línies gruixudes damunt d'un fons particular, dos senyals inconfusibles de la seva obra. Durant les dècades següents la seva pintura reflecteix el pertorbador estat de la política internacional, utilitzant màquines elèctriques i persones atormentades. A partir de la dècada dels 60 va introduir argila a les seves obres pictòriques, agregant així dimensió a la seva distorsió. El treball de Matta va introduir noves dimensions a la pintura contemporània, introduint el vídeo i la fotografia com a mitjans d'expressió.
El 1990 va rebre el Premi Nacional d'Art i el 1992 el Premi Príncep d'Astúries de les Arts. El 1995 li fou concedit al Meiji Memorial Hall de Tòquio (Japó), el premi Praemium Imperiale.
A partir dels anys 60 va viure regularment a Itàlia, morint a Civitavecchia el 23 de novembre de l'any 2002.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.69. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].

## Enllaços externs

* (anglès) Lloc web oficial
* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Premi de les Arts 1992 Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
# Enrique Sanz Unzué

Enrique Sanz Unzué (Orkoien, 11 de setembre de 1989) és un ciclista navarrès, professional des del 2011, quan va debutar amb l'equip Movistar Team fins al 2021.
És nebot de Juan Carlos i Eusebio Unzué.

## Palmarès en ruta

* 2007
** Campió d'Espanya júnior en ruta
* 2010
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Toledo
* 2011
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Comunitat de Madrid
* 2018
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal
* 2019
** Vencedor de 3 etapes a la Volta a l'Alentejo
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Castella i Lleó
** Vencedor d'una etapa del Trofeu Joaquim Agostinho
* 2020
** Vencedor d'una etapa a la Belgrad-Banja Luka
* 2021
** Vencedor d'una etapa a la Volta a l'Alentejo

## Palmarès en pista

* 2017
** Campió d'Espanya en Velocitat per equips (amb Sergio Aliaga i Juan Peralta)

## Referències

* ↑ «El ciclista español Enrique Sanz anuncia su retirada» (en castellà). AS, 17-09-2021. [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ IRARAGORRI, Unai «Enrique Sanz: «Me gusta dar pedales, sufrir y ganar»». gara.naiz.eus, 25-03-2008 [Consulta: 7 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Casa Ernest Ferrer

La Casa Ernest Ferrer és un edifici de València, construït entre 1910 i 1912 per l'arquitecte Francesc Almenar Quinzà.
Es tracta d'un gran edifici construït a principis del segle xx, situat a la plaça de l'Ajuntament, a la cantonada del carrer de les Barques. L'estil és eclèctic, amb detalls decoratius d'inspiració francesa i de modernisme valencià. Amb una alçada de cinc plantes, destaca la seva façana en xamfrà, dividida en tres cossos verticals amb balconades d'obra i de ferro, rematada amb una cúpula amb llanterna. També coneguda com a Casa Peñalver, el nom de Casa Ernest Ferrer li va venir de la ferreteria d'aquest nom que va ocupar els baixos durant la seva primera època.
Al final de la dècada de 1970, els propietaris van demanar a l'Ajuntament el permís per enderrocar la Casa Ernest Ferrer, situada just davant de la casa de la ciutat. Aleshores, l'alcalde de la ciutat, Miquel Ramon Izquierdo, va negar-los el permís, atesa la bellesa de l'edifici. Portat el tema a la via judicial, la sentència va resoldre a favor dels propietaris. Aleshores, l'alcalde va demanar amb la màxima urgència que el Ministeri de Cultura del govern espanyol declarés tota la plaça de l'Ajuntament com a Conjunt històricoartístic per impedir l'enderrocament. En menys de 48 hores, el 24 de maig de 1977, el Ministeri comunicà l'inici de l'expedient de declaració, amb la qual cosa es preservava l'edifici.

## Referències

* ↑ «La casa Ernesto Ferrer, Valencia». [Consulta: 22 abril 2021].
* ↑ «CASA ERNESTO FERRER». [Consulta: 22 abril 2021].
* ↑ «Aquella ferretería» (en castellà), 01-06-2007. [Consulta: 22 abril 2021].
* ↑ Google. «Cirilo Amoros: Edificio Ernesto Ferrer.», 21-07-2011. Arxivat de l'original el 2021-04-22. [Consulta: 22 abril 2021].
# Districte de Gösgen

El districte de Gösgen és un dels deu districtes del cantó de Solothurn (Suïssa). Té una població de 22698 habitants (cens de 2007) i una superfície de 68.81 km². Està format per 12 municipis i el cap del districte és Niedergösgen.

## Municipis

* CH-5015 Erlinsbach
* CH-4633 Hauenstein-Ifenthal
* CH-4468 Kienberg
* CH-4654 Lostorf
* CH-5013 Niedergösgen
* CH-4653 Obergösgen
* CH-4655 Rohr
* CH-4655 Stüsslingen
* CH-4632 Trimbach
* CH-4652 Winznau
* CH-4634 Wisen

## Fusions de municipis

* Gemeinden bis 2005
* 2006: Niedererlinsbach i Obererlinsbach → Erlinsbach

## Vegeu també

* Districtes del Cantó de Solothurn
# Gastó III de Castellbò

Gastó III de Castellbò (1444 - Libourne, Aquitània 1470) va ser vescomte de Castellbò, infant de Navarra i príncep de Viana.

## Orígens familiars

Nascut el 1444 fill de Gastó IV de Foix i la reina Elionor I de Navarra va esdevenir príncep de Viana al seu naixement, títol designat als hereus del tron navarrès.

## Núpcies i descendents

Es casà el 7 de març de 1461 a Lescar amb Magdalena de França, filla de Carles VII de França i Maria de Nàpols. D'aquesta unió nasqueren:
* l'infant Francesc I de Navarra (1466-1483), rei de Navarra i comte de Foix
* la infanta Caterina I de Navarra (1470-1517), reina de Navarra i comtessa de Foix
Gastó de Foix morí prematurament el 23 de novembre de 1470, per la qual cosa el seu pare hagué de designar el fill d'aquest successor seu al comtat de Foix.

## Referències

* ↑ «Gastó III de Castellbò». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 9 abril 2014].
# Jani Simulambo

Jani Simulambo (Zàmbia, 9 de novembre de 1953) és un exfutbolista zambià de la dècada de 1970.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Zàmbia.
Trajectòria com a jugador:
* 1968–1972 Livingstone Jets FC (futbol base)
* 1972–1973 Lusaka Tigers
* 1973–1980 Green Buffaloes
* 1980–1982 Kabwe Warriors
* 1982–1983 Profund Warriors
* 1983–1989 Mbabane Highlanders FC
Trajectòria com a entrenador:
* 1983–1989 Mbabane Highlanders
* 1990–1993 Mhlume FC
* 1991 Swazilàndia
* 1993–1996 Eleven Men in Flight F.C.
* 1997–1998 Moneni Pirates FC
* 1997 Swazilàndia
* 1998–2000 Bush Bucks
* 2000–2001 Black Leopards
* 2001–2002 Golden Arrows
* 2002 Tembisa Classic

## Referències

* ↑ Jani Simulambo - International Appearances
* ↑ Jani Simulambo Fitxa i estadístiques a la FIFA
* 1 2 «Simulambo: Minister of midfield still on the soccer pulpit». Zambia Daily Mail, 19-02-2011.
* ↑ Chimhavi, Dominic. «New Bucks coach has a top-rate history». Citypress, 06-09-1998. Arxivat de l'original el 1 novembre 2013.
* ↑ Chimhavi, Dominic. «Relegation: Bucks have it all figured out». Citypress, 30-05-2000. Arxivat de l'original el 14 de gener 2013. [Consulta: 2 febrer 2020].
* ↑ Nchabeleng, Mcelwa. «Paul relinguishes Safa post for club». Citypress, 23-07-2000. Arxivat de l'original el 14 de gener 2013. [Consulta: 2 febrer 2020].
* ↑ Hadebe, Sazi. «Rangers are worried, but hopeful». The Independent, 02-02-2001.
* ↑ Lekwadu, Nakampe. «Classic decide to go modern». Citypress, 01-12-2002. Arxivat de l'original el 14 de gener 2013. [Consulta: 2 febrer 2020].
# No tears left to cry

«No Tears Left To Cry» (estilitzat en minúscules i al revés) és la desena cançó de l'àlbum d'estudi Sweetener d'Ariana Grande, i el primer single del disc. El videoclip porta més de 985 milions de visualitzacions a la plataforma YouTube, on va ser penjat la matinada del 19 d'abril (2018). La cançó va ser escrita per ella, Max Martin, Savan Kotecha i Ilya.
Va debutar com a número 3 de la Billboard HOT 100 dels Estats Units. A nivell internacional va arribar molt alt a altres països com: Canadà, França, Alemanya, Espanya.

## Antecedents

El 9 de abril de 2018, es va informar que Grande anava a llençar el seu primer senzill del seu quart àlbum d'estudi el 27 de abril de 2018. El 16 de abril de 2018, es va informar que ella podria pujar el senzill líder el 20 de abril de 2018, ja que Post Malone treuria disc aquell 27 de abril. El 17 de abril de 2018, Grande va anunciar que el senzill principal es titulava "no tears left to cry" i es llençaria el 20 de abril de 2018. El 18 de abril, Ariana va començar a compartir una petita porció de la portada a Instagram, el que va conduir a la més gran. El cinquè que va publicar contenia un fragment de 30 segons que algunes persones han estat connectant amb el fragment anterior d'una altra cançó que podria ser "No Tears Left To Cry".

## Composició

"No Tears Left to Cry" és una cançó dance-pop i disc amb un ritme de garatge al Regne Unit. La cançó és a 4 4 temps i és originalment fet amb clau de la menor, amb un tempo de 122 batecs per minut. El torn es basa en una progressió dels acords Am – G – F – Am – G – F – C – Dm – Am – C, mentre que els versos segueixen una seqüència A $_{(add2)}$ –F $_{(add2)}$ –G $_{(add2)}$. La gamma vocal de Grande abasta des del G ₃ fins al G ₅ .
Liricament, la cançó tracta d'optimisme; segons Rolling Stone, "celebra la seva elevació per sobre de la negativitat del món". Variety va assenyalar que el cor de la cançó comptava amb funcions alternatives entre "aixecar la veu, suplementar, per a la positivitat" amb la lletra "Oh, només vull que vinguis amb mi / estem en una altra mentalitat" i "rítmicament. "Cantant" Estic encantat ", estic vivint, ho trio" amb una vocalització "gairebé parlada ".

## Referències

* ↑ «Ariana Grande to Drop First Single Form New Album on April 27» (en anglès). [Consulta: 23 març 2019].
* ↑ «Ariana Grande's New Single no tears left to cry" Arrives On April 20» (en àngles). [Consulta: 23 març 2019].
* ↑ «Ariana Grande Announces New Song no tears left to cry" Out Friday» (en àngles). [Consulta: 23 març 2019].
# Cantó de Saint-Georges-en-Couzan

El cantó de Saint-Georges-en-Couzan és un cantó francès del departament del Loira, situat al districte de Montbrison. Té 9 municipis i el cap és Saint-Georges-en-Couzan.

## Municipis

* Chalmazel
* Châtelneuf
* Jeansagnière
* Palogneux
* Sail-sous-Couzan
* Saint-Bonnet-le-Courreau
* Saint-Georges-en-Couzan
* Saint-Just-en-Bas
* Sauvain

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1961 | M. Valezy | radicals |
| 1961-1973 | M. Chevaliard | CNIP |
| 1973-1998 | Barthélemy Moulin | RI UDF-PR |
| 1998-2011 | François Combes | Divers droite, després UMP |
| 2011- | Joël Epinat | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 5.272 | 5.651 | 5.134 | 4.727 | 4.201 | 3.838 | 3.730 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Roberto Micheletti

Roberto Micheletti (per malnom Goriletti) va néixer el 14 d'agost de 1943 i va ser el president d'Hondures entre el 28 juny de 2009 i el 27 gener de 2010 havent arribat a aquest càrrec gràcies a un cop d'estat. La seva presidència es considera il·legal per la comunitat internacional i les institucions locals.
És fill d'emigrants italians de Bèrgam a la Llombardia, membre del Partit Liberal d'Honduras i propietari de la xarxa social Cielo.com.

## Cop d'estat i presidència

Va ser nomenat president pel Congrés Nacional d'Hondures durant la crisi política d'aquest país i l'arrest militar de l'anterior president Manuel Zelaya.
Cap estat va reconèixer a Micheletti com a president i l'Organització d'Estats Americans (OAS) va manifestar que no reconeixeria cap altre govern que el del president electe, Manuel Zelaya, mentre el president dels Estats Units Barack Obama va condemnar també els esdeveniments.
El seu govern va organotzar les eleccions generals de 29 de novembre sense la presència de les principals missions d'observació internacional com la UE i la OEA, i en elles va guanyar Porfirio Lobo Sosa del Partido Nacional de Honduras. Una de les seves darreres accions va ser la retirada d'Hondures de l'Aliança Bolivariana per les Amèriques.

## Referències

* ↑ Ordaz, Pablo. «Micheletti acalla las voces contra el golpe en Honduras» (en castellà). El Pais, 25-07-2009. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «Micheletti asume la presidencia mientras que la comunidad internacional exige la vuelta de Zelaya» (en castellà). El Correo, 26-09-2009. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ «La Comisión de la Verdad dice que el Gobierno de Micheletti fue ilegal» (en castellà). Publico, 07-07-2011. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ «Micheletti, il golpista che viene da Bergamo» (en italià). Bergamo News, 01-07-2009. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ «Micheletti, el legislador y transportista que maneja Honduras» (en castellà). El Mundo, 30-06-2009. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ Malkin, Elisabeth «Honduran President Is Ousted in Coup» (en anglès). The New York Times, 28-06-2009. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «Micheletti saca a Honduras de la Alianza Bolivariana horas antes de dejar la presidencia» (en castellà). ABC, 27-01-2009. [Consulta: 30 octubre 2020].
# Carlinville

Carlinville és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 5.685 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carlinville tenia 5.685 habitants, 2.125 habitatges, i 1.393 famílies. La densitat de població era de 922 habitants/km².
Dels 2.125 habitatges en un 31,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,3% hi vivien parelles casades, en un 11,3% dones solteres, i en un 34,4% no eren unitats familiars. En el 30,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,96.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,4% tenia menys de 18 anys, un 12,8% entre 18 i 24, un 25,1% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 19,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.259 $ i la renda mediana per família de 39.693 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.137 $ mentre que les dones 21.286 $. La renda per capita de la població era de 16.663 $. Aproximadament el 9% de les famílies i el 12,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carlinville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carlinville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.