OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Capa de Màrkov

En estadística i aprenentatge automàtic, quan es vol inferir una variable aleatòria amb un conjunt de variables, normalment n'hi ha prou amb un subconjunt i altres variables no serveixen per a res. Aquest subconjunt que conté tota la informació útil s'anomena capa de Màrkov. Si una capa de Màrkov és mínima, el que significa que no pot deixar cap variable sense perdre informació, s'anomena límit de Màrkov. Identificar una capa de Màrkov o un límit de Màrkov ajuda a extreure funcions útils. Els termes de Màrkov blanket i Màrkov boundary van ser encunyats per Judea Pearl el 1988. Una capa de Màrkov pot estar constituïda per un conjunt de cadenes de Màrkov.

## Màrkov blanket

Una capa de Màrkov d'una variable aleatòria $Y$ en un conjunt de variables aleatòries${\mathcal {S}}=\{X_{1},\ldots ,X_{n}\}$ és qualsevol subconjunt${\mathcal {S}}_{1}$ of ${\mathcal {S}}$, condicionat a què altres variables siguin independents amb $Y$:$Y\perp \!\!\!\perp {\mathcal {S}}\backslash {\mathcal {S}}_{1}\mid {\mathcal {S}}_{1}.$Vol dir que ${\mathcal {S}}_{1}$conté almenys tota la informació que cal inferir $Y$,on les variables a ${\mathcal {S}}\backslash {\mathcal {S}}_{1}$són redundants.

## Límit de Màrkov

El límit de Màrkov sempre existeix. En algunes condicions suaus, el límit de Màrkov és únic. Tanmateix, per a la majoria dels escenaris pràctics i teòrics, múltiples límits de Màrkov poden proporcionar solucions alternatives. Quan hi ha múltiples límits de Màrkov, les quantitats que mesuren l'efecte causal podrien fallar.

## Referències

* ↑ Pearl, Judea. Probabilistic Reasoning in Intelligent Systems: Networks of Plausible Inference (en anglès). San Mateo CA: Morgan Kaufmann, 1988 (Representation and Reasoning Series). ISBN 0-934613-73-7.
* ↑ Kirchhoff, Michael; Parr, Thomas; Palacios, Ensor; Friston, Karl; Kiverstein, Julian «The Markov blankets of life: autonomy, active inference and the free energy principle» (en anglès). Journal of The Royal Society Interface, 15, 138, 01-01-2018, pàg. 20170792. DOI: 10.1098/rsif.2017.0792. ISSN: 1742-5689. PMC: PMC5805980. PMID: 29343629.
* ↑ «Markov Blanket - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ Wang, Yue; Wang, Linbo Proceedings of the 23rd International Conference on Artificial Intelligence and Statistics, 2020, pàg. 3383-3392.
# Casa Ballester

La Casa Ballester és un edifici d'habitatges a la Plaça d'Alfons XII de la ciutat de Tortosa protegit com a bé cultural d'interès local. El projecte original, firmat a Tortosa el juny del 1911 per J. Muntadas, és de tres plantes elevades i mirador a la primera planta. Les modificacions posteriors deixaren l'edifici en el seu aspecte actual, que conserva la major part de les característiques del projecte original. La Plaça d'Alfons XII va ser edificada en la mateixa època (1890-1910), conservant els seus edificis una unitat que cal mantenir.
És un edifici d'habitatges entre parets mitgeres, de planta baixa i quatre pisos. La façana és ordenada segons un eix de simetria central, amb quatre portals d'arc rebaixat a la planta baixa. En sobresurt el volum del mirador central, rectangular, que ocupa l'alçada dels quatre pisos i a cada costat, sobre l'eix vertical, hi ha quatre balcons amb emmarcament per trencaaigües amb baranes de forja artística (motius florals). El remat, format per una motllura, és de traçat curvilini centrat en l'eix de simetria i dona lloc, sobre els eixos dels buits laterals, a dues baranes de forja semicirculars a nivell del terrat. El parament és arrebossat, formant encoixinats. Hi ha ornaments florals sobre els buits, sobretot al mirador, i basament de pedra a la planta baixa. La distribució és de dos habitatges per planta.

## Referències

* 1 2 «CASA BALLESTER I». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2020].

## Vegeu també

* Edifici del Centre del Comerç
* Casa Sabaté

## Enllaços externs

* «Casa Ballester». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Bar Pirineus

La Casa Bar Pirineus és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici format per baixos, tres pisos i altell. Hi ha dues obertures per planta; als baixos dues portes; al primer pis un únic balcó amb baranes de ferro treballades, per a les dues obertures. Al segon i al tercer pis hi ha dos balcons individuals. A l'altell hi ha dues obertures circulars. Al voltant de les obertures hi ha un marc. Una línia horitzontal de motllures separa cadascun dels nivells de façana; també hi ha línies de motllures per sobre de les obertures circulars.

## Referències

* ↑ «Casa Bar Pirineus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Carlos Álvarez Seidanes

Carlos Miguel Álvarez Seibanes (La Plata, 5 de maig de 1943) va ser un ciclista argentí que combinà el ciclisme en pista amb la carretera, on va guanyar una medalla de plata als Campionat del món de Persecució per equips de 1968. Va participar en els Jocs Olímpics de 1968 i 1972.

## Palmarès en ruta

* 1964
** 1r a la Doble Bragado
* 1965
** 1r a la Doble Bragado
* 1966
** Campió de l'Argentina en ruta
* 1967
** Medalla d'or als Jocs Panamericans en contrarellotge per equips

## Palmarès en pista

* 1966
** Campió de l'Argentina en persecució
* 1970
** Campió de l'Argentina en persecució
* 1971
** Campió de l'Argentina en persecució
* 1972
** Campió de l'Argentina en persecució
* 1973
** Campió de l'Argentina en persecució
* 1975
** Campió de l'Argentina en persecució

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Cap de Xiva

Cap de Xiva és una estàtua representant a Xiva feta de gres. Aquesta estàtua fou creada durant el segle x al Vietnam. L'estàtua mesura 40 cm d'alçària, 21,9 cm d'amplària i 44,5 cm de llarg. Xiva és considerat com una de les tres deïtats principals en la religió hindú junt a Vixnu i Brama. Col·lectivament, aquests tres déus són anomenats trimurti en l'hinduisme, sent considerats les deïtats supremes i les creadores de l'univers segons els mites hindús. Les escultures fetes de gres de Xiva, com aquesta, són comunes a l'arquitectura dels temples hindús durant el període Txampa al Vietnam meridional i central. El 2014 va ser adquirida pel Museu Metropolità d'Art de Nova York.

## Referències

* ↑ «Head of Shiva». The Met. Nova York: Museu d'Art Metropolità. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Carlos Marzal

Carlos Marzal, anomenat en realitat Carlos Navarro Marzal (València, 1961) és un dels principals representants de la poesia de l'experiència, que va dominar la lírica espanyola en els anys 80 i 90. Nombrosos crítics inclouen també en aquest grup l'obra d'autors com Luis García Montero, Felipe Benítez Reyes o Vicente Gallego.
Llicenciat en Filologia Hispànica per la Universitat de València, durant els seus deu anys d'existència va codirigir Quites, revista de literatura i toros. L'obra poètica de Marzal aconsegueix el seu punt de major èxit amb la publicació de Metales pesados, poemari que després de la seva publicació aconsegueix els premis Nacional de Poesia i de la Crítica. L'any 2003 va obtenir el Premi Antonio Machado de Poesia i en 2004 el XVI Premi Internacional de Poesia Fundació Loewe per la seva obra Fuera de mí. Ha debutat en la narrativa amb la novel·la Los reinos de la casualidad (Tusquets, 2005), considerada com la millor novel·la de l'any pel suplement El Cultural del periòdic El Mundo.
Ha traduït del valencià l'obra poètica d'Enric Sòria Andén de cercanías (Pre-Textos, 1995).

## Publicacions
### Poesia

* El último de la fiesta (Renacimiento, 1987)
* La vida de frontera (Renacimiento, 1991)
* Los países nocturnos (Tusquets, 1996)
* Poemas, Universidad de las Islas Baleares, 1997
* Metales pesados (Tusquets, 2001).
* Poesía a contratiempo (antologia a càrrec d'Andrés Neuman; Maillot Amarillo, 2002).
* Sin porqué ni adónde (antologia a càrrec de Francisco Díaz de Castro; Renacimiento, 2003).
* Fuera de mí (XVI Premi de Poesia Fundación Loewe; Visor, 2004).
* El corazón perplejo (poesia completa; Tusquets, 2005).
* Ánima mía, Barcelona, Tusquets, 2009
* Los otros de uno mismo, Universidad de Valladolid, 2009

### Narrativa

* Los reinos de la casualidad (Tusquets, 2005).
* Con un poco de suerte, Diputación Provincial de Málaga, 2006
* Los pobres desgraciados hijos de perra , Tusquets, 2011 (finalista del premi Setenil).

### Assaig

* amb Fernando Manso, Manso: fenomenología de la niebla, Mecenazgo Interartístico Arte Veintiuno, 2006
* El cuaderno del polizón, Pre-Textos, 2007.
* Electrones (aforismes), Granada, Cuadernos del Vigía, 2007
* Heptálogo para jóvenes poetas, Centro de Profesores y Recursos de Cuenca, 2009
* Sebastián Nicolau: de lo tangible y lo intangible, Valencia, Fundación Bancaja, 2010

## Premis

* Premi de la Crítica de poesia castellana (2001)
* Premi Nacional de poesia de les Lletres Espanyoles (2002)
* Premio de Poesía Antonio Machado (2003)
* XVI Premio Internacional de Poesía Fundación Loewe (2004)

## Referències

* ↑ Jurado del premio Emilio Alarcos 2013, en la agencia Europapress, 25/09/2013

## Enllaços externs

* Carlos Marzal en la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes
* Poemas de Carlos Marzal en torno a la creación poética
* Pluscuamperfecto de futuro en la voz de Pepa Mas Gisbert Arxivat 2008-04-26 a Wayback Machine.
# John Burn-Murdoch

John Burn-Murdoch és un periodista, especialitzat en periodisme de dades i membre de l'equip de notícies interactives del Financial Times.
Geògraf de formació i amb un màster en periodisme interactiu per la Universitat City de Londres, ha col·laborat en diversos mitjans com el diari The Guardian on va ser membre de l'equip de dades fins a l'any 2013 i la revista Which? Magazine. És professor i conferenciant habitual en congressos i tallers sobre periodisme i visualització de dades.

## Publicacions

* "The Advent of the Statistician Journalist" (Capítol). VVAA. Data journalism: Mapping the future. Abramis Academic Publishing. 2014

## Referències

* ↑ «Articles de John Burn-Murdoch al Financial Times Data». Arxivat de l'original el 2014-02-27. [Consulta: 16 febrer 2014].
* ↑ Perfil i articles de John Burn-Murdoch a The Guardian
* ↑ Conferència de John Burn-Murdoch al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona.

## Enllaços externs

* Secció de notícies interactives del Financial Times
# Paul Toshihiro Sakai

Paul Toshihiro Sakai (Ashiya, 23 de març de 1960) és un sacerdot catòlic japonès; pedagog i doctor en teologia per la Universitat de Navarra. Membre numerari del Opus Dei, va ser ordenat sacerdot en 1988 en el Santuari de Torreciutat, i incardinat en la Prelatura de l'Opus Dei. Al costat del claretià lleidatà Josep Maria Abella i Batlle, va ser nomenat bisbe auxiliar de l'Arquebisbat d'Osaka pel Papa Francesc el 2 de juny de 2018.
Va néixer el 23 de març de 1960 a la ciutat de Ashiya, Japó (Arquebisbat d'Osaka). Es va llicenciar en pedagogia a la universitat d'Osaka Kyoiku. Després d'haver treballat com a professor a Seido Gakuen (Nagasaki), es va traslladar a Roma i a Pamplona per realitzar els seus estudis eclesiàstics. Va ser ordenat sacerdot el dia 20 d'agost de 1988 al Santuari de Torreciutat. Ja al Japó, entre el 1990 i el 2004 va treballar com a capellà del col·legi Seido Gakuen. De 2005 a 2010 va ensenyar en la Universitat de Sant Tomàs, d'Osaka. Entre 2007 i 2011 va ser membre del consell presbiteral de l'Arquebisbat d'Osaka. Durant els últims anys ha treballat com a capellà del Seido Cultural Center, una residència universitària de l'Opus Dei a Ashiya. També ha estat director espiritual i director d'estudis de la prelatura del Opus Dei al Japó, a més d'exercir diferents labors pastorals tant a la prelatura com a l'Arquebisbat d'Osaka. Ha escrit i traduït al japonès diversos llibres d'espiritualitat. El seu nomenament com a bisbe auxiliar d'Osaka pel Papa Francesc al costat de Josep Maria Abella va ser anunciat el 2 de juny de 2018.

## Referències

* ↑ «El claretiano Josep María Abella, nuevo obispo auxiliar de Osaka» (en castellà). [Consulta: 2 juny 2018].
* 1 2 «Rinunce e nomine» (en llatí). Sala Stampa del Vaticà, 02-06-2018. [Consulta: 4 juny 2018].
* ↑ «著書». [Consulta: 2 juny 2018].
* ↑ «El claretiano Josep María Abella, nuevo obispo auxiliar de Osaka» (en castellà). Religion Digital, 02-06-2018.
* ↑ «P. Josep Maria Abella Batlle, C.M.F. Nombrado Obispo Auxiliar de la Arquidiócesis de Osaka» (en castellà). Misioneros Claretianos, 02-06-2018.
# Can Pera (Sant Vicenç de Montalt)

Can Pera és una obra de Sant Vicenç de Montalt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa, coberta amb teules, amb planta baixa i pis. Al portal d'accés té un arc de mig punt format per dovelles -apreciables sota la pintura que cobreix la façana- i és l'única part original que encara hi resta. Ambdós nivells de l'edifici tenen finestres petites.

## Referències

* ↑ «Can Pera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Diputació provincial de Tarragona (1833-1914)

La Diputació Provincial de Tarragona va ser creada el 1833, seguint el model establert per la Llei d'Organització i Atribucions de les Diputacions Provincials d'Espanya. Aquesta institució té com a objectiu gestionar els afers de la província i servir com a òrgan de govern local.
Durant el segle XIX i principis del segle XX, la Diputació de Tarragona va tenir un paper important en l'administració de la província, supervisant àrees com la infraestructura, l'educació, la sanitat i el desenvolupament econòmic local. A més, tenia responsabilitats en la recaptació d'impostos i la distribució de fons per a projectes provincials.
Entre 1833 i 1914, la província de Tarragona va experimentar canvis significatius, inclosa l'expansió de la xarxa de transport, el creixement de la indústria i l'augment de la urbanització. La Diputació va jugar un paper crucial en la facilitació i regulació d'aquests canvis, així com en la promoció del benestar general dels ciutadans de la província.
És important tenir en compte que durant aquest període també es van produir esdeveniments polítics i socials de gran rellevància, com la Revolució Industrial, la Primera República Espanyola i la Guerra Civil Espanyola, que van tenir impacte en l'evolució de la Diputació Provincial de Tarragona i en la vida dels seus habitants.
# Coll de Mas d'en Baconer

El Coll de Mas d'en Baconer és una serra situada al municipi de Tivissa a la comarca de la Ribera d'Ebre, amb una elevació màxima de 379 metres.

## Referències

* ↑ «Coll de Mas d'en Baconer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Barceo

Barceo és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 89 | 76 | 59 | 55 |
# Cantó de Vélizy-Villacoublay

El cantó de Vélizy-Villacoublay és un antic cantó francès del departament d'Yvelines, que estava situat al districte de Versalles. Comptava amb 1 municipis i el cap era Vélizy-Villacoublay.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del cantó de Versalles-2.

## Municipis

* Vélizy-Villacoublay

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1970-1976 | M. Renaud | Divers droite |
| 1976-1988 | Robert Wagner | RPR |
| 1988-2005 | Franck Borotra | RPR, després Divers droite |
| 2005- | Joël Loison | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Wassy

El cantó de Wassy és un cantó francès del departament de l'Alt Marne, situat al districte de Saint-Dizier. Té 20 municipis i el cap és Wassy.

## Municipis

* Allichamps
* Attancourt
* Bailly-aux-Forges
* Brousseval
* Domblain
* Dommartin-le-Franc
* Doulevant-le-Petit
* Fays
* Louvemont
* Magneux
* Montreuil-sur-Blaise
* Morancourt
* Rachecourt-Suzémont
* Sommancourt
* Troisfontaines-la-Ville
* Valleret
* Vaux-sur-Blaise
* Ville-en-Blaisois
* Voillecomte
* Wassy

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | René Boulogne | SFIO |
| 1949-19.. | M. Cachot | RPF, després divers droite |
| 19..-1961 | M. Gagneau | Divers droite |
| 1961-1967 | Frédéric Benoît | radical |
| 1967-1998 | Pierre Niederberger | Divers droite, després UDF |
| 1998- | Jacques Labarre | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 8.290 | 8.827 | 8.454 | 8.631 | 8.374 | 8.166 | 7.793 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cambòjides

Els cambòjides (Cambojiida) són un ordre de ctenòfors de las classe dels tentaculats.

## Taxonomia

L'ordre Cambojiida inclou una única família i una sola espècie:
* Família Cambojiidae Ospovat, 1985
** Gènere Cambodgia Dawydoff, 1946
*** Cambodgia elegantissima Dawydoff, 1946

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Cambojiida». [Consulta: 3 desembre 2020].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 3 desembre 2020].
# Cameli

Cameli (en llatí Camelius) era un dels metges de l'emperador August. Va viure després de Marc Artori i va succeir Antoni Musa. Ciceró diu que en una malaltia de l'emperador li va prohibir menjar enciam que abans, per recepta d'Antoni Musa, li havia anat molt bé.

## Referències

* ↑ W.A.G., Camelius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 589
# Casa Banco Popular (Peralada)

La casa Banco Popular, o Can Dalfó, és un edifici del municipi de Peralada (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al centre del poble, amb tres façanes visibles, unit a l'edifici veí només a través de la façana posterior. És un edifici de planta baixa, dos pisos i golfes del qual destaca el paredat de pedra sense escairar i maó. Aquest edifici està estructurat verticalment per tres cossos, amb tres obertures cadascun, el central dels quals lleugerament avançat respecte de la resta. La planta baixa té una porta d'accés en arc rebaixat i dues portes laterals que han estat reformades els últims anys. La resta d'obertures de la façana sí que són originals. Al primer pis hi ha dues finestres en arc deprimit convex amb un balcó central que repeteix l'arc de les finestres dels costats. La coberta d'aquest balcó és una terrassa a la qual s'accedeix a través d'una obertura al tercer pis, també en arc deprimit convex, amb una barana de ferro forjat amb decoració floral. A cada costat d'aquest balcó trobem una finestra, amb dos arcs de mig punt units per una estreta columna. Al pis superior trobem un arc de mig punt a cada costat, i al centre una petita galeria de tres arcs de mig punt. Les façanes laterals són molt diferents entre si. La que dona al convent del Carme és molt senzilla, amb obertures simples i sense decoració. La del carrer del Forn, en canvi, destaca pels seus balcons de ferro forjat, decorats amb motius vegetals i geomètrics.

## Referències

* ↑ «Casa Banco Popular». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Cantó de Ris-Orangis

El cantó de Ris-Orangis és un cantó francès del departament d'Essonne, situat al districte d'Évry i al districte de Palaiseau. Des del 2017 té sis municipis..

## Municipis

* Bondoufle
* Fleury-Mérogis
* Le Plessis-Pâté
* Ris-Orangis
* Vert-le-Grand
* Vert-le-Petit

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1976 | Daniel Perrin | PCF |
| 1976-1982 | Michel Marcou | RPR |
| 1982-1994 | Daniel Perrin | PCF |
| 1994-2012 | Thierry Mandon | PS |
| 2012- | Stéphane Raffalli | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | 23.511 | 27.249 | 24.925 | 24.677 | 24.336 | 27.463 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Ribemont

El cantó de Ribemont és un cantó francès del departament de l'Aisne, situat al districte de Saint-Quentin. Té 15 municipis i el cap és Ribemont.

## Municipis

* Chevresis-Monceau
* La Ferté-Chevresis
* Mont-d'Origny
* Neuvillette
* Origny-Sainte-Benoite
* Parpeville
* Pleine-Selve
* Regny
* Renansart
* Ribemont
* Séry-lès-Mézières
* Sissy
* Surfontaine
* Thenelles
* Villers-le-Sec

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | André Streinger | SFIO |
| 1949-1955 | Yves Colin | RI |
| 1955-198. | M. Bailly | Divers droite |
| 198.-1998 | Lucien Bochard | UDF-CDS |
| 1998- | Michel Potelet | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 10.521 | 10.320 | 9.541 | 9.190 | 9.030 | 8.754 | 8.616 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cap de municipi

Cap de municipi (en castellà cabecera municipal) és un terme utilitzat en diversos estats, com ara Mèxic o Colòmbia, per a referir-se a una localitat on es concentren les autoritats administratives d'un municipi o una regió. És la capital o seu administrativa de la municipalitat.

## Vegeu també

* Municipi

## Referències

* ↑ «División político administrativa. Conceptos básicos.». Departamento Administrativo Nacional de Estadística (Colòmbia). [Consulta: 26 gener 2011].
# Carlota Amàlia de Nassau-Dietz

Cartola Amàlia de Nassau-Dietz (en alemany Anna Charlotte Amalie von Nassau-Dietz-Oranien) va néixer a Ljouwert (Països Baixos) el 2 d'octubre de 1710 i va morir a Durlach el 17 de novembre de 1777. Era una noble neerlandesa filla del príncep Joan Guillem d'Orange-Nassau (1687-1711) i de Maria Lluïsa de Hessen-Kassel (1688-1765).
Sembla que Carlota Amàlia tenia problemes de salut mental, probablement esquizofrènia. De manera que en morir prematurament el seu marit, ella va continuar vivint al castell de Durlach però de l'educació dels seus fills se'n va fer càrrec la seva sogra Magdalena Guillema de Württemberg.

## Matrimoni i fills

El 3 de juliol de 1727 es va casar a Ljouwert amb Frederic de Baden (1703-1732), fill de Carles Guillem III (1679-1738) i de Magdalena Guillema de Württemberg (1677-1742). El matrimoni va tenir dos fills:
* Carles Frederic (1728-1811), casat primer amb Carolina Lluïsa de Hessen-Darmstadt (1723-1783) i després amb Lluïsa Carolina de Geyersberg.
* Guillem Lluís (1732-1788)
# Cap de Tartaneda

El Cap de Tartaneda és una muntanya de 1.430 metres que es troba entre el municipi de Castellar del Riu i de Berga, a la comarca del Berguedà. La ruta normal d'accés és des del Santuari de Queralt, al Berguedà

## Referències

* ↑ «Cap de Tartaneda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Camperol (desambiguació)

«Camperol» té aquests significats:
* Camperol, membre d'una comunitat en una societat agrària o rural
* Camperol, bolet, també anomenat xampinyó silvestre
* Camperol dels carrers, bolet, també anomenat Agaricus bitorquis
* Talpó camperol, rosegador del gènere Microtus àmpliament distribuït a Europa i algunes zones d'Àsia

## Vegeu també

* Partit Camperol, diversos partits polítics amb aquest nom
Viccionari