OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sanatori de La Barranca

El Sanatori de la Barranca o Hospital del Santo Ángel és un edifici situat en el terme municipal de Navacerrada a Espanya que fins a 1995 va funcionar com a hospital psiquiàtric, sent abans un sanatori antituberculós.

## Història

A mig del segle xx el Patronat Nacional Antituberculós, dependent del Ministeri de Sanitat, va construir al llarg de la geografia espanyola diversos sanatoris aïllats dels nuclis urbans per tractar algunes de les greus pandèmies que estaven assolant a la població civil; com la tuberculosi, la lepra, la polio, la fibrosis i el càncer de pulmó. En la serra de Guadarrama es van situar diversos d'ells, com el de la Barranca, aquesta data de 1941.
És l'únic que encara queda en peus i això es deu al fet que fins a mig de la dècada de 1990 va funcionar com un hospital psiquiàtric. Quan es va decidir que aquests malalts havien de cuidar-los a les seves cases l'hospital va ser tancat i abandonat. Actualment està en ruïnes i l'entrada està castigada amb multa.

## Descripció

La construcció, seguint el patró de l'arquitectura sanitària de l'època, es va disposar en dues grans ales principals amb alguns edificis annexos i els soterranis. La raó que estigués en la serra radica que fins al descobriment de la penicil·lina i la estreptomicina l'aire fresc era el millor alleujament per a aquest tipus de malalts. A més, es va comprovar que a partir de 1200 metres sobre el nivell del mar els casos de tuberculosis descendien dràsticament. La peculiaritat d'aquesta construcció són els seus grans finestrals. Entre ambdues ales estava la torrassa; la carretera ho travessa i suposadament aquí hi havia l'entrada d'urgències.
No s'ha pogut comprovar el seu nombre d'habitacions doncs els envans han estat derrocats i només queden els pilars de l'estructura en la majoria de les plantes. Té 8 altures.

## Referències

* 1 2 «La leyenda del psiquiátrico abandonado de Navacerrada que nadie se atreve a reconstruir». ABC, 24-02-2016.

## Enllaços externs

* https://web.archive.org/web/20071105203441/http://loslugaresolvidados.blogspot.com/2007/06/sanatorio-de-la-barranca.html
* Investigación Paranormal: Información y fotos del lugar
# Sanankoro

Sanankoro fou una antiga població de Guinea, avui part de Kérouané. Al segle xix les dues poblacions formaven entitats separades i estaven a uns 4 km una de l'altra, al final d'una plana de 8 km coneguda com plana de Sanankoro-Kérouané. Fou conquerida pels francesos el 1892.
# SIC

* No s'ha de confondre amb Sic.
SIC té els següents significats:
* Sociedade Independente de Comunicação (SIC), canal de televisió portuguès de caràcter privat.
* SIC Comédia (SIC Comèdia en català) va ser un canal de televisió portuguès, de caràcter temàtic, propietat de SIC Televisió.
* SIC HD canal de televisió portuguès en alta definició de caràcter generalista.
* SIC Internacional versió internacional del canal de televisió generalista i privat Sociedade Independente de Comunicação.
* SIC K, canal de televisió portuguès de caràcter privat i propietat de SIC.
* SIC Mulher canal de televisió temàtic portuguès, equivalent al Cosmopolitan TV.
* SIC Notícias, canal de televisió portuguès.
* SIC Radical canal de televisió temàtic portuguès propietat del canal privat i generalista de televisió SIC.
* S-IC, primer tram del coet Saturn V construït per Boeing.
# Sant Pere Màrtir de Peracamps

Sant Pere Màrtir de Peracamps és l'església parroquial de Peracamps, al municipi de Llobera (Solsonès), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És de planta rectangular amb absis. El terra és de mosaic i les parets estan enguixades, així com la volta. Tot l'edifici està fet de materials moderns, ciment, pedra, totxo. Hi ha un cor i també una sagristia al fons de la nau a mà dreta de l'altar. A l'exterior, a la dreta de l'entrada hi ha un campanar rectangular amb sostre de quatre vessants. Té quatre obertures dovellades amb un arc de mig punt. A l'esquerra de l'entrada hi ha un edifici hexagonal adossat al temple. Hi ha una obertura adovellada a cadascuna de les cares d'aquest edifici adossat. Són també obertures adovellades i d'arc de mig punt.
L'entrada de l'església presenta un porxo amb coberta de dos vessants i arcada de mig punt. La gran majoria d'arcades de mig punt d'aquest edifici estan fetes amb totxo.
Al seu interior conserva el Retaule major de Sant Martí, procedent de la parròquia de Llanera. S'ha perdut el pedestal i la predel·la però la resta és en bon estat de conservació. El realitzà Joan Grau entorn de l'any 1651.

## Història

El 1896 el bisbe Ramon Riu i Cabanes creà una nova parròquia al voltant de Sant Pere Màrtir de Peracamps (antigament Santa Maria). Aquesta nova parròquia va tenir pocs anys de vida, primerament per causa de la guerra del 1936 i després perquè l'entorn de Peracamps, vers als anys 40, no tenia gaires masies. El bisbe doctor Valentí Comellas i els propietaris, després d'algunes discussions, acordaren fer una nova església prop de la carretera de Solsona a Torà, on s'hi edificà alguna casa nova prop del Vell Hostal Nou. Era rector Mn. Àngel Viladrich. La raó del canvi, doncs, fou la destrucció de l'antiga església, les millors condicions d'accés per a la majoria de feligresos i la comoditat del rector, el fet d'estar al costat de l'Escola Nacional.
Els plànols de la nova església i la casa rectoral són de l'arquitecte diocesà Isidre Puig i Boada. Es va presentar a Madrid a la "Junta Nacional de Reconstrucción de templos Parroquiales" per tal d'obtenir una subvenció, que acabà sent de 80.000 ptes. El terreny fou cedit gratuïtament per Domènec Roure i Riu, de la casa Palet. També el propietari de davant l'església es comprometé a no edificar-hi al davant. Les obres, iniciades l'octubre de 1943, s'acabaren el mateix mes de 1945.
L'any 1973 s'hi instal·là el retaule de Sant Martí.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Pere Màrtir de Peracamps». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2015].
# Salpensa

Salpesa fou una ciutat de la Bètica romana, localitzada dins de l'actual terme municipal d'Utrera (Sevilla), a la zona de Casa Coria, amb nucli principal al turó de Casar.
El seu període més pròsper va poder coincidir amb l'època flàvia, quan després de concedir-se el dret llatí a Hispania, se li va donar una llei municipal. Va encunyar moneda pròpia de la qual s'han trobat exemplars per la zona. L'anomenada Lex Salpensa va ser localitzada a Màlaga a mitjan segle xix, concretament el 1851, en una taula de bronze, enterrada al costat de la llei d'aquesta ciutat.
En aquesta mateixa zona es va emplaçar posteriorment el districte musulmà de Facialcázar.

## Referències

* 1 2 Dyer, Thomas Henry. «Salpesa». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
# Salpetrià

El Salpetrià és una cultura pròpia del sud-est de França, desenvolupada simultàniament al Solutrià superior a les regions properes, caracteritzada per microlites.

## Referències

* Alimen, Maria-Henriette; Marie-Joseph, Steve. Prehistoria (en castellà). Mexico DF, Madrid i Buenos Aires: Siglo XXI, 1970 (Historia universal, volum 1). ISBN 84-323-0034-9.

## Bibliografia

* Escalon de Fonton, M. (1975) « Problèmes relatifs à la position géo-chronologique de l'Arénien, du Salpêtrien et du Magdalénien dans le Midi de la France», Cahiers ligures de Préhistoire et d'Archéologie, 24, p. 85-109.
# Sant Jaume del Pont de Cabrianes

Sant Jaume del Pont de Cabrianes és una església del municipi de Sant Fruitós de Bages (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'estil historicista d'inspiració neoromànica, amb planta rectangular i coberta a dues vessants. El portal d'entrada, encarat al migdia, és de pedra, amb portal de mig punt, formant una arquivolta. A cada costat té una columna, cadascuna sobre un pòdium extremadament alt i capitell amb decoració geomètrica i floral. A la banda de tramuntana, té un absis semicircular que abraça tota la nau. Els murs laterals estan recolzats sobre cinc petits contraforts, i, al nivell superior, per sobre d'aquests contraforts, hi ha unes petites obertures a manera d'arcuacions. Té adossat, al cantó de ponent, una construcció que havia tingut funció de rectoria. Entre aquesta darrera i l'església, s'aixeca un campanar quadrat, d'un metre per banda, que a la part superior presenta un ull per costat. El temple va ser decorat amb pintures neoromàniques de l'artista vigatà Llucià Costa.

## Història

L'església fou construïda al darrer terç del segle xix, en terrenys de la finca Bertran, responent a les necessitats de la població, assentada recentment, arran de la fàbrica tèxtil que s'hi havia construït. L'església va reemplaçar a la parroquial de Sant Jaume d'Olzinelles, en aquell moment, en plena decadència. És per aquest motiu que va obtenir el títol de parroquial. Des que el nucli del Pont de Cabrianes es va abandonar (1960-1970), l'església no té culte continuat i, de fet, actualment s'hi fan, de manera molt escadussera, celebracions com casaments i bateigs.

## Referències

* 1 2 «Església del Pont de Cabrianes». pat.mapa. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 abril 2015].
* ↑ «El Pont de Cabrianes». enciclopèdia.cat. Gran Enciclopèdia Catalana.
# Sant Jaume dels Garidells

Sant Jaume és l'església parroquial dels Garidells (l'Alt Camp), consagrada a sant Jaume Apòstol. Està protegida com a bé cultural d'interès local. La parròquia té com a església sufragània la de Sant Fructuós de les Gunyoles (la Secuita, Tarragonès) i està adscrita a l'arxiprestat de l'Alt Camp de l'arquebisbat de Tarragona.
L'església parroquial de Sant Jaume és un edifici d'una sola nau amb capelles laterals, absis pla i cor als peus. La nau es cobreix amb volta de canó amb llunetes, i les capelles, amb petites voltes de canó perpendiculars a la nau central. La façana presenta una estructura simètrica, formada per tres cossos: a la part central, que es corona a dos vessants, hi ha la porta d'accés amb llinda, emmarcada en pedra, i un òcul superior. A ambdós costats hi ha cossos verticals amb finestres amb llindes tapiades. El campanar és de base quadrada i obertures d'arc de mig punt, amb coberta de pavelló.

## Referències

* ↑ «Sant Jaume Apòstol». Cercador de parròquies. Arquebisbat de Tarragona. [Consulta: 24 maig 2012].
* ↑ «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* Mapa de recursos culturals, Diputació de Tarragona
# Dàrdan d'Atenes

Dàrdan (en grec antic: Δάρδανος, llatí: Dardanus) fou un filòsof estoic grec contemporani d'Antíoc d'Ascaló (vers 110 aC). Dirigia l'escola estoica d'Atenes juntament amb Mnesarc, segons que diu Ciceró a les Acadèmiques.

## Referències

* ↑ 2.Dardanus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 940
# Hakea bucculenta

Hakea bucculenta és una espècie d'angiosperma de la família de les proteàcies (Proteaceae) endèmica d'Austràlia. Creix en afloraments, ocupant turons rocosos, en àrees de l'est d'Austràlia a Austràlia Occidental. Les seves fulles estan distribuïdes en forma d'espiral i les flors creixen en densos caps florals variables, globoses o cilíndriques de color cremós. El nom comú en anglès és "red pokers" que significa atiador vermell o atiador del foc. Pel que fa al seu estat de conservació, no es considera una espècie en perill d'extinció.

## Descripció

Hakea bucculenta és un arbust o petit arbre de fins a 4 metres d'alçada. Les fulles són de tipus linear de 150 mm de llarg per 3 mm d'ample. L'espècie és similar a Hakea francisiana i Hakea multilineata i totes tres tenen requisits de cultiu bastant similars.
Les flors se situen en llargues inflorescències en forma de raïm d'uns 150 mm de llarg que surten de les aixelles de les fulles des de la tardor fins a la primavera. Són d'un vermell ataronjat. Tot i que les flors creixen entre les fulles, el seu port obert les fa molt visibles i els permet cridar l'atenció. Les flors són seguides per beines llenyoses de llavors d'uns 20 mm de llarg que contenen dues llavors alades que és el nombre habitual per a les plantes del gènere Hakea. No llancen les llavors fins que no són estimulats per factors ambientals com per exemple, l'escalfor que pot causar un incendi.

## Cultiu

Aquesta espècie ha estat cultivada durant molts anys, però és sobretot adequat per a zones de baixa humitat de l'estiu. A les zones humides pot créixer amb èxit des de fa alguns anys, però pot col·lapsar durant la nit. L'espècie és tolerant a gelades moderades i les flors són atractives per aquelles aus que també s'alimenten de nèctar i pol·len. L'espècie creix i floreix millor en un molt bon drenatge, en llocs assolellats però tolerarà una mica d'ombra.

## Etimologia

* Hakea: el nom genèric és en referència a Baron Christian Ludwig von Hake (1745 - 1818), va ser un horticultor alemany, un dels patrons de la botànica.
* bucculenta: epítet específic que significa, "tenir galtes plenes", en referència a la forma inflada de les beines de les llavors.

## Referències

* ↑ «Hakea bucculenta a EOL» (en anglès). [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ «Hakea bucculenta a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ Western Australian Herbarium, Biodiversity and Conservation Science. «Florabase—the Western Australian Flora» (en anglès). [Consulta: 17 juliol 2022].
* ↑ Gledhill, David. «Glosari». A: The Names of Plants (en anglés). 4a ed.. United States of America: Cambridge, 2008, p. 189. ISBN 9780521685535.
* ↑ «Hakea bucculenta» (en anglès australià). ANPSA (Australian Native Plants Society (Australia). [Consulta: 17 juliol 2022].
# Glossogobius concavifrons

Glossogobius concavifrons és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Papua Nova Guinea i a Austràlia.

## Referències

* ↑ Gill T. N. 1859. Description of a new generic form of Gobinae from the Amazon River. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 7 (núms. 1-3). 45-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Miller, P.J. 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Xturmovoi

Xturmovoi (en rus: Штурмовой) és un poble (possiólok) de l'óblast de Magadan, a Rússia, que el 2013 tenia 41 habitants.

## Referències

* ↑ Объяснительная записка к отчету совхоза «Эльген» Северного ГПУ за 1935 год. ГАМО, ф. р-23, оп. 2, бухг., д. 132, л. 7.
# Gens Terència

Terència (en llatí Terentia) va ser una gens romana d'origen plebeu. Segons Marc Terenci Varró Terentius derivava de la paraula sabina "terenus" que vol dir "suau".
Els Terentii es mencionen per primer cop l'any 462 aC quan Gai Terentil Arsa, segurament membre de la gens, va ser tribú de la plebs. Dionís d'Halicarnàs diu que aquest Arsaj es deia Gai Terenci. El primer que va obtenir el consolat va ser Gai Terenci Varró que va dirigir la batalla de Cannes l'any 216 aC. Altres Terentii apareixen després fins als inicis de l'imperi. Els seus cognomens principals van ser Cul·leó, Lucà i Varró.
Els que no portaven cap d'aquestos cognoms són:
* Gai Terenci Arsa o Gai Terentil Arsa, tribú de la plebs el 462 aC
* Luci Terenci Massaliota, pretor el 187 aC.
* Luci Terenci Istra, pretor el 182 aC
* Luci Terenci, militar romà.
* Servi Terenci, militar romà.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 996.
# Mahaban (ciutat)

Mahaban és una ciutat i nagar panchayat al districte de Mathura a Uttar Pradesh, a 27° 26′ N, 77° 45′ E﻿ / ﻿27.43°N,77.75°E﻿ / 27.43; 77.75 prop de la riba esquerra del Jumna. Segons el cens del 2001 tenia 8.608 habitants. El 1901 la població era de 5.523 habitants. La tradició diu que Krixna (Krishna) va viura a Mahaban en la seva infantesa. Hi ha un pati cobert dividit en quatre parts per 5 fileres de 16 pilars ricament decorats anomenat Assi Khamba (Vuitanta Pilars) que es diu que fou el palau de Nanda, el qual va adoptar a Krishna i li va donar a la seva pròpia filla. L'edifici havia desaparegut però fou reconstruït en temps d'Aurangzeb amb antics materials per servir com a mesquita. Localment s'esmenta com Chhatthi Palna, o LLoc del Chhatthi Puja (Lloc del sisè dia de pregària)

## Història

Apareix per primer cop a la història el 1018-1019 quan va compartir la sort de la veïna Mathura (Muttra) i fou saquejada per Mahmud de Gazni. El príncep hindú local es diu que quan ho va veure tot perdut va matar a la seva dona i fills i es va suïcidar. Segons una inscripció, un temple fou erigit aquí el 1151 en el regnat d'un tal Ajayapala de dinastia incerta. El 1234 un escriptor contemporani esmenta Mahaban com quarter de l'exèrcit imperial enviat per Shams ad-Din Iltutmish (1211-1236) contra Kalinjar. Baber hi fa una referència casual el 1526. El 1804 Jaswant Rao Holkar després de ser derrotat a Farrukhabad va fugir cap al Doab per un gual del riu prop de la ciutat. A un parell de km hi ha el poble de Gokul, residència del fundador de la secta Vallabhacharya, i quarter general de l'organització. Sota domini britànic va pertànyer al districte de Mathura (anomenat aleshores generalment com a Muttra) dins les Províncies del Nord-oest després Províncies Unides d'Agra i Oudh.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Edouard Taylor

Edouard-Henry Taylor (París, 18 de juny de 1880 - Aubervilliers, 24 de setembre de 1903) va ser un ciclista francès, professional des del 1896 fins al 1902. Es va especialitzar en el mig fons, en què va aconseguir dues medalles als Campionats del Món de l'especialitat. Va morir d'un accident durant la disputa d'una cursa.

## Palmarès

* 1899
** Campió de França en Mig Fons

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa 1 a cyclebase.nl
* Fitxa 2 a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Eiji Aonuma

Eiji Aonuma (青沼英二) és, juntament amb Shigeru Miyamoto, el productor de la saga de videojocs de Nintendo The Legend of Zelda i el seu màxim responsable actualment.

## Biografia

Eiji Aonuma va néixer a la ciudad de Nagoya el 16 de març de 1963. Es va llicenciar en disseny en la Universitat Nacional de Belles Artes i Música de Tòquio el 1988, moment en el qual es va incorporar a la plantilla de Nintendo gràcies a una sèrie de titelles articulades que va presentar davant la junta per mostrar la seva feina.
Eiji Aonuma va començar a treballar amb molta més responsabilitat dins Nintendo a partir del 1996, quan va col·laborar com a dissenyador gràfic en el desenvolupament de Marvelous, Another Treasure Island, joc que només es va llençar al Japó. Tot i el poc èxit que va tenir aquest joc, Aonuma va continuar amb la seva feina i al cap de poc va començar a treballar en jocs per a la consola Nintendo 64.
Després de diverses actuacions com a director de progrés i supervisor en GoldenEye 007 o Blast Corps, la seva oportunitat va arribar quan va tenir l'opció de treballar amb Shigeru Miyamoto com a director de The Legend of Zelda: Ocarina of Time.
Des de llavors, ell, juntament amb Shigeru Miyamoto, és el productor de la saga, i el màxim responsable fins avui.
Després de The Legend of Zelda: Ocarina of Time, The Legend of Zelda: Majora's Mask i The Legend of Zelda: The Wind Waker van ser els jocs on va tenir responsabilitats, dins de la sèrie de The Legend of Zelda.

## Curiositats

Eiji Aonuma és un gran aficionat a la música i, juntament amb altres treballadors de la empresa, és membre fundador de un grup anomenat The Wind Wakers, en honor del títol de la franquícia The Legend of Zelda. Aquest grup toca uns quatre cops a l'any en sopars d'empresa.

## Jocs en els que ha participat

* 1996 - Marvelous: Mouhitotsu no Takarajim (Dissenyador gráfic)
* 1996 - Pilotwings 64 (Agraïments)
* 1997 - Blast Corps (Supervisor)
* 1997 - GoldenEye 007 (Director de Progrés)
* 1998 - The Legend of Zelda: Ocarina of Time (Director)
* 2000 - The Legend of Zelda: Majora's Mask (Productor i director)
* 2002 - The Legend of Zelda: The Wind Waker (Productor i director)
* 2004 - The Legend of Zelda: The Minish Cap (Supervisor)
* 2004 - The Legend of Zelda: Four Swords Adventures (Productor)
* 2006 - The Legend of Zelda: Twilight Princess (Director)
* 2007 - The Legend of Zelda: Phantom Hourglass (Productor)
* 2009 - The Legend of Zelda: Spirit Tracks (Productor)
* 2011 - The Legend of Zelda: Skyward Sword (Productor)
* 2013 - The Legend of Zelda: The Wind Waker HD (Productor i director)
* 2013 - The Legend of Zelda: A Link Between Worlds (Productor)
* 2014 - Hyrule Warriors (Supervisor)
* 2015 - The Legend of Zelda Triforce Heroes (Productor)
* 2016 - Hyrule Warriors Legends (Supervisor)
* 2016 - The Legend of Zelda: Breath of the Wild (Productor)

## Referències

* ↑ «Eiji Aonuma and the spirit of adventure», 25-11-2009. [Consulta: 28 novembre 2014].
# Eiji Okada

Eiji Okada (岡田英次) (Chiba, Japó, 13 de juny de 1920 – Tòquio, 14 de setembre de 1995) va ser un actor de cinema japonès. Va ser soldat durant la Segona Guerra Mundial i després, abans d'esdevenir actor, va fer de miner i de venedor ambulant. Es va casar amb Aiko Wasa, amb qui va crear una companyia de teatre al Japó. Entre el 1950 i el 1995 actuar en més de 80 pel·lícules, gairebé totes japoneses.
Els seus papers més recordats internacionalment inclouen el personatge de "Lui" ("ell", en francès) en la pel·lícula Hiroshima mon amour (1959), dirigida per Alain Resnais, i el de l'entomòleg Niki Junpei a Suna no onna (La dona de les dunes, 1964) de Hiroshi Teshigahara, adaptació de la novel·la de Kōbō Abe. També va actuar en la pel·lícula americana The Ugly American (1963, de George Englund) junt amb Marlon Brando.

## Filmografia seleccionada

* Ningen gyorai kaiten (1955) de Shuei Matsubayashi
* Seido no Kirisuto (1955) de Minoru Shibuya
* Hiroshima mon amour (1959) d'Alain Resnais
* Suna no onna (1964) de Hiroshi Teshigahara
* Shin Zatōichi monogatari: Kasama no chimatsuri (1973) de Kimiyoshi Yasuda
* The Yakuza (1974) de Sydney Pollack
* Nankyoku monogatari (1983) de Koreyoshi Kurahara

## Referències

* ↑ Ronald Sullivan "Eiji Okada, 75, Japanese Co-Star of Hiroshima, Mon Amour", New York Times, 5 d'octubre del 2008.