OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amelia Rueda

Amelia Rueda (Buenos Aires, 3 d'octubre de 1951) és una periodista costa-riquenya que va iniciar la seva carrera el 1974 i porta més de quaranta anys exercint. Ha treballat en diferents mitjans de comunicació entre els que s'inclouen Canal 7 (Telenoticias), Canal 2: (Contacto Directo i Noticiero Univisión), Canal 6 (Esta mañana i Aló qué tal) i Central de Radios, com a directora de Noticieros i Nuestra Voz.
El 2008 va començar a utilitzar les xarxes socials per difondre informació, una acció que en aquell moment no es considerava factible, fetr que la va convertir en pionera del periodisme 2.0.
Al 2014 es va produir un documental sobre els seus 40 anys com a professional als mitjans de comunicació. El vídeo el van realitzar estudiants de la Universidad Veritas de Costa Rica, en col·laboració amb ameliarueda.com, del qual se'n conserva un tràiler en obert. Aquest documental conté intervencions d'Ignacio Santos, Eduardo Ulibarri i Marcela Angulo.
Ha rebut premis pel seu treball per part del Col·legi de Periodistes de Costa Rica com són, entre altres: Premi Ángela Acuña Braun per temes de gènere, Premi Periodismo en Salud, Premi UNICEF a la Comunicació, Premi a la millor directora i guionista de programa d'opinió: Nuestra Voz en Radio Monumental (atorgat pel Jurat Internacional en el premi Roger Barahona el 2003 - 2004), o el Premi Micrófono de Oro per part de la Federació d'Associacions de Ràdio i Televisió d'Espanya (2003).
Al 2016 va estar involucrada en la investigació realitzada al bufet d'advocats panameny Mossack-Fonseca en relació amb els documents denominats Papers de Panamà. Aquesta recerca la va desenvolupar el Semanario Universidad en conjunt amb ameliarueda.com.

## Referències

* ↑ «Amelia Rueda: De pianista a compositora de la voz nacional» (en castellà). [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ «Amelia Rueda celebra sus 40 años con documental.Revista deleFOCO» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-08-20. [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ «Trailer Amelia» (en castellà). NECTV UVeritas, 31-08-2014.
* ↑ www.laprensalibre.cr. «Diputados llamarán a Amelia Rueda para discutir investigación de Panamá Papers | laprensalibre.cr» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-03-25. [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ «Amelia Rueda: ‘Segura de mi trabajo, pero no perfecta’». [Consulta: 11 juliol 2016].
# Antena 3 Canarias

Antena 3 Canarias és un canal de televisió espanyol, de cobertura autonòmica i de capital privat, que emetia per a les Illes Canàries, el qual va començar les seves emissions en proves al setembre del 2008 i que des del dia 3 de novembre del 2008, deixant d'emetre en 2013 per una sentència del Tribunal Suprem d'Espanya en la que es confirma la nulitat del repartiment de llicències regionals.

## Referències

* ↑ «Atresmedia Televisión cesa las emisiones de Antena 3 Canarias, su canal de TDT regional» (en castellà). formulatv, 01-04-2013. [Consulta: 4 gener 2015].

## Vegeu també

* Antena 3
# Anders Lund

Anders Lund (Hellerup, Gentofte, 14 de febrer de 1985) és un ciclista danès, que fou professional entre 2007 i 2013.

## Palmarès

* 2004
** Vencedor de 2 etapes del Circuit de les Ardenes
* 2005
** Vencedor d'una etapa del Circuit de les Ardenes

### Resultats al Tour de França

* 2012. 127è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2008. 102è de la classificació general
* 2009. 155è de la classificació general
* 2010. 64è de la classificació general
* 2012. 112è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2010. 48è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Antoni García Porta

Antoni García Porta (Barcelona, 1954), conegut com a A.G.Porta, és un escriptor català d'expressió castellana. El 1984 obté el premi Ámbito Literario de Narrativa amb la novel·la Consejos de un discípulo de Morrison a un fanático de Joyce, escrita conjuntament amb Roberto Bolaño. Escriptor tant de contes com de novel·les, més recentment han estat publicades Braudel por Braudel (1999) i El peso el aire (2001), novel·les que han rebut grans elogis de la crítica. Les seves últimes obres són Singapur i Concierto del No Mundo. L'obra d'Antoni García Porta s'allunya de les normes i tendències del mercat oferint al lector una lectura plena de subtileses i suggeriments. Porta exerceix d'arquitecte i escriptor a la vegada, perquè les seves obres esdevenen autèntiques construccions on tots els elements encaixen a la perfecció.

## Referències

* ↑ Piquer, Isabel «Acantilado reedita el estreno literario de Roberto Bolaño y García Porta». El País, 30-04-2006 [Consulta: 26 juliol 2014].
* ↑ Angulo, Toño «Los pasos de Bolaño en Cataluña». La tercera, 10-03-2013 [Consulta: 26 juliol 2014]. Arxivat 12 de setembre 2014 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-09-12. [Consulta: 26 juliol 2014].
* ↑ «Directori d'autors locals del districte de Sant Andreu». Web. Biblioteca Pública Ignasi Iglésias, 2013. [Consulta: 30 maig 2013].
# Antoni Gelabert

Antoni Gelabert és el nom dels següents personatges:
* Antoni Gelabert Massot (Palma, 1877 - Deià, 1932), pintor mallorquí.
* Antoni Gelabert Amengual (Santa Maria del Camí, 7 de setembre de 1921 - Palma, 13 de desembre de 1956), ciclista mallorquí.
# Antoni Vilanova i March

Antoni Vilanova i March (Barcelona, 30 de novembre de 1846 - ibídem, 5 de gener de 1912) va ser un escultor català. Germà de l'escriptor Emili Vilanova.

## Biografia

Fill de Marià Vilanova i Barrera, mestre de ball natural de Barcelona i de Antònia March i Font natural de Reus. Neix al carrer Basea, 17 de Barcelona el 30 de novembre de 1846. Germà de Emili Vilanova i March i nebot de Ramon Vilanova i Barrera. Va estudiar a l'Escola de la Llotja, on fou deixeble de Joan Samsó. Es va especialitzar en imatgeria religiosa. Va rebre diversos encàrrecs per a l'Exposició Universal de Barcelona de 1888, com els Escuts del Castell dels Tres Dragons, el restaurant de l'exposició projectat per Lluís Domènech i Montaner; l'estàtua de bronze de "Pere Albert" al Saló de Sant Joan (actual Passeig de Lluís Companys), que va ser fosa el 1950 per a la imatge de la Mare de Déu de la Mercè de la basílica homònima; o les seves al·legories de la Indústri a, l'Agricultura i el Comerç a l'Arc de Triomf. També va realitzar diversos baixos relleus en el Monument a Colom i el medalló de bronze d'Isabel i la Catòlica en el mateix monument.

## Referències

* ↑ «Esquela de Don Antoni Vilanova y March». La Vanguardia, 06-01-1912, pàg. 1.
* ↑ Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona. Naixements. Any 1846. llibre 3. Registre 1054.
* ↑ Subirachs i Burgaya, Judit. L'escultura del segle xix a Catalunya: del romanticisme al realisme. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1994, p. 83. ISBN 8478265775.
* ↑ «Antoni Vilanova i March». Urbanisme. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 8 agost 2019].
# Antoni Vilanova i Andreu

Antonio Vilanova Andreu (Barcelona, 22 de març de 1923 - 5 de febrer de 2008) fou un filòleg i crític literari català, acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. El seu besoncle era l'escriptor Emili Vilanova i March.

## Biografia

Va estudiar batxillerat a l'Institut Jaume Balmes i als maristes del carrer Llúria, on es va fer amic de Nèstor Luján Fernández, alhora que escrivia alguns poemes en castellà influïts per Juan Ramón Jiménez. Acabà el batxillerat el 1940 i estudià filosofia i lletres a la Universitat de Barcelona, on des de 1943 fou deixeble de Martí de Riquer. Alhora, fa classes de literatura catalana clandestinament a cura de Jordi Rubió i Balaguer. El 1944 es llicenciaria en filologia amb premi especial de llicenciatura. El 1951 es doctoraria a la Universitat Central de Madrid amb la tesi Las fuentes y los temas del “Polifemo” de Góngora que li va valdre el premi Menéndez y Pelayo del CSIC.
El 1947 fou professor de literatura castellana de la Universitat de Barcelona, càrrec que només deixà el 1960-1961 per fer classes a la Universitat de Wisconsin. Des de 1950 també va col·laborar a Destino, de la que en fou crític des de 1958, i fou jurat dels Premis Literaris Juan Boscán, Joanot Martorell i Lletra d'Or. Des de 1959 també fou membre del jurat del Premi Nadal de Literatura. El 1959 també seria nomenat acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
El 1968 fou escollit acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia Espanyola. El 1973 fou jurat del Premi Bonsoms de l'Institut d'Estudis Catalans i el 1975 esdevingué catedràtic de literatura castellana de la Universitat de Barcelona, càrrec que va ocupar fins a la seva jubilació el 1988. A la seva mort va cedir el seu fons bibliogràfic a la Universitat de Barcelona.

## Obres

* Poemas Espirituales (1939)
* Erasmo y Cervantes (Barcelona, CSIC, 1949)

### Edicions

* Emili Vilanova. Obres Completes
* Lo somni de Bernat Metge (1956)
* La lozana andaluza (Barcelona, 1952)

## Referències

* ↑ Necrològica per Adolfo Sotelo Vázquez
* ↑ «Antoni Vilanova i Andreu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Biblioteca Antoni Vilanova i Andreu al CRAI de la UB
# Anglet

Anglet (en francès i occità; sent també la forma oficial o Angelu en basc) és un municipi francès del territori històric de Lapurdi, País Basc, situat al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2006 tenia 37.646 habitants. El seu actual alcalde és Jean Espilondo.

## Geografia

Limita amb Biàrritz per l'oest, amb Basusarri i Arrangoitze pel sud, i per l'est amb Baiona i Bokale. El terme és un 10% recobert de boscos de pins, sobretot les zones de Pignada, del Llatzeret i de Chiberta.
La costa sorrenca que comença 200 km al nord, a la punta de Grave, al final de l'estuari de la Gironda, s'acaba a Angelu, i hi és subratllada amb nombrosos dics que tallen la riba.

## Llengües

Anglet forma part, amb Baiona, Biàrritz i la zona dei Baix Ador, d'una zona de llengua occitana (del dialecte gascó), tot i l'aportació d'una populació d'origen rural i de llengua basca. La llengua dominant és el francès.

## Vegeu també

* Angeluzain
* Eleccions municipals a Iparralde de 2008
# Antònia Fontanillas Borràs

Antònia Fontanillas Borràs (Barcelona, 29 de maig de 1917-Dreux, 23 de setembre de 2014) fou una militant anarcosindicalista i lluitadora antifranquista catalana, morta a l'exili.

## Biografia

Era neta dels militants anarquistes Francesca Saperas i Miró i Martí Borràs i Jover. El 1925 va marxar a Mèxic amb tota la seva família, d'on en foren expulsats el 1933. Quan tornà a Catalunya el 1934 començà a treballar en una litogràfica i es va afiliar a la CNT (de la qual el 1936 fou elegida delegada en la secció d'Arts Gràfiques) i a les Joventuts Llibertàries. Quan esclatà la Guerra civil espanyola intentà allistar-se a les milícies confederals en el desembarcament de Mallorca, però acabà treballant com a administrativa al periòdic Solidaridad Obrera.
En acabar la guerra civil es va quedar a Barcelona, militant clandestinament en les FIJL i la CNT i fins i tot imprimint clandestinament Solidaridad Obrera a casa seva fins a 1945. Després va col·laborar en el clandestí Ruta (1946-1948). Quan el seu company, Diego Camacho Escámez, fou alliberat de la presó el 1953 va marxar a França amb ell, i s'establiren primer a Brezolles i després a Clarmont d'Alvèrnia (1954). A Clarmont milità activament en la CNT i el Moviment Llibertari Espanyol i fou responsable del Boletín Ródano-Alpes (1956-1961) amb Alejandro Lamela i Diego Camacho, alhora que col·laborava amb Quico Sabaté.
El 1958 se separà de Diego Camacho i marxà amb el seu fill a Dreux, on el 1960 es va unir a Antonio Cañete Rodríguez. Va col·laborar en un grup de teatre i edità Surco (1966-1967) en castellà, francès i esperanto.
Després de la mort de Francisco Franco, va participar en tots els congressos de la CNT entre 1979 i 1983, i en els de la Confederació General del Treball (CGT) entre 1983 i 1997. Ha participat en nombroses conferències, exposicions, jornades i presentacions de llibres tant a la Península com a França, Itàlia i Luxemburg. El 2007 va participar en unes jornades de la CGT sobre el moviment Mujeres Libres. També ha estat membre del Centre Internacional de Recerca de l'Anarquisme (CIRA).

## Obres

* Testigo sobre Germinal Gracia (1992, inèdit),
* Desde uno y otro lado de los Pirineos (1993, inèdit)
* Francisca Saperas (1995, inédito)
* De lo aprendido y vivido (1996, traduït a l'italià per Volontà)
* Mujeres Libres. Luchadoras libertarias (1998)
* Lola Iturbe: vida e ideal de una luchadora anarquista (2006, amb Sonya Torres)

## Referències

* ↑ Antonia Fontanillas Borrás: In Memoria a kaosenlared.net
* 1 2 «Antònia Fontanillas Borràs – CGTCatalunya». [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ Antonia Fontanillas a losdelasierra.info

## Bibliografia

* Vega, Eulalia «L'esilio francese di Antonia Fontanillas, militante anarchica» (en italià). Deportate, esuli, profughe, n.8, 2008. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. PMID: 1824 - 4483 [Consulta: 14 gener 2015]. Arxivat 3 de març 2016 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* vídeo Antònia Fontanillas
* Biografia Antònia Fontanillas
# Antonia Esteller

Antonia Esteller Camacho Clemente Bolívar (San Mateo, Veneçuela; 1844 - Caracas, Veneçuela; 12 de desembre de 1930) va ser una pedagoga i escriptora veneçolana. Va ser la neboda besnéta del líder revolucionari Simón Bolívar.

## Biografia

Antonia Esteller va néixer el 1844 a San Mateo, Veneçuela; filla de María Concepción Camacho Clemente Bolívar i de Benito Esteller.
El 1883, per a recordar el centenari de la mort del seu tiet besavi Simón Bolívar (nascut el 1783), va rebre el mandat de organitzar una exposició amb les labors de totes les dames del país, que va celebrar en una sala decorada també per ella mateixa. No obstant, el Ministerio de Fomento no li va finançar l'exposició, de manera que ho va haver de pagar ella mateixa i durant molts anys va estar pagant aquest deute.
Deu anys després, el 1893, es va fundar la Escuela Normal de Mujeres per a la instrucció de mestres d'instrucció primària (avui anomenada Unidad Educativa Nacional Gran Colombia), i Esteller va ser la seva primera directora (entre el 1893 i el 1898, quan el Ministeri d'Educació li va donar una pensió), dedicant-se a ensenyar història. Sobre aquest tema, a més, va publicar dos textos: el primer (Catecismo de Historia de Venezuela) el 1885 i el segon (Compendio de la historia de Cristóbal Colón) el 1895, els quals van ser declarats textos oficials no només a Veneçuela, també a Curaçao i a Puerto Rico.
El 1908 va tornar a ser directora de la Escuela Normal de Mujeres, però només va ocupar el càrrec durant uns pocs mesos. Durant en els seus últims anys de vida, tot i la pensió del Ministeri d'Educació i, a més, d'una casa que li havia donat el Ministeri de Guerra, es diu que va viure molt pobrament. Va morir soltera (mai no es va casar) el 12 de desembre de 1930, a la seva casa del centre de Caracas.

## Obra

* Catecismo de Historia de Venezuela (1885)
* Compendio de la historia de Cristóbal Colón (1895)

## Referències

* 1 2 «Esteller Camacho Clemente y Bolívar, Antonia (1844-1930). » MCNBiografias.com». [Consulta: 1r octubre 2021].
* 1 2 3 Verenzuela, Lic Sonia. «VENEZUELA E HISTORIA: ANTONIA ESTELLER CAMACHO CLEMENTE BOLÍVAR», 10-12-2017. [Consulta: 1r octubre 2021].
* 1 2 «Antonia Esteller, media vida pagando una deuda» (en castellà), 19-12-2019. [Consulta: 1r octubre 2021].
# Antônio Wilson Vieira Honório

Antônio Wilson Vieira Honório (portuguès: Coutinho) (Piracicaba, 11 de juny de 1943 - Santos, 11 de març de 2019) va ser un futbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1962.

## Palmarès
### Santos FC

* Campionat paulista: 1960, 1961, 1962, 1964, 1965, 1967
* Campionat brasiler de futbol: 1961, 1962, 1963, 1964, 1965
* Copa Libertadores: 1962, 1963
* Copa Intercontinental de futbol: 1962, 1963
* Torneio Rio-São Paulo: 1959, 1963, 1964, 1966

### Brasil

* Copa del Món de futbol: 1962

## Referències

* ↑ Antônio Wilson Vieira Honório a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Todos os brasileiros - 1962» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Perfil a sambafoot
# Art Heyman

Arthur Bruce Heyman (Nova York, 24 de juny de 1941 - Clermont, Florida, 27 d'agost de 2012) fou un jugador de bàsquet estatunidenc que va jugar durant 6 temporades com a professional, 3 a l'NBA i altres tres a l'ABA. Fou el número u del draft de l'NBA del 1963. Amb 1,95 metres d'alçada, jugava en la posició d'escorta.

## Trajectòria esportiva
### Universitat

Va jugar durant 3 temporades amb els Blue Devils de la Universitat de Duke, amb els quals va fer una mitjana de 25,1 punts i 10,9 rebots per partit. En la seva temporada sènior va ser triat com a Millor Jugador de l'ACC i premiat amb l'Oscar Robertson Trophy al millor jugador universitari de l'any. La seva samarreta amb el número 25 va ser retirada com a homenatge.

### Professional

Va ser triat com a número 1 del Draft de l'NBA del 1963 pels New York Knicks, on després de fer una mitjana de 15,4 punts i 4 rebots per partit va ser inclòs en el Millor quintet de rookies. No obstant això, a l'any següent els seus minuts en pista es van reduir a més de la meitat, i això es va notar en les seves estadístiques. La temporada 1965-66 va jugar breument a Cincinnati Royals i Philadelphia 76ers per posteriorment marxar a l'ABA, on en 3 temporades va jugar amb 4 equips diferents, i hi va guanyar el títol de campió el 1968 amb els Pittsburgh Pipers.
Es va retirar amb tan sols 28 anys, el 1970. En les seves 6 temporades com a professional va fer una mitjana de 13 punts, 4,7 rebots i 2,8 assistències per partit.

## Referències

* ↑ dukeupdate.com Fitxa d'Art Heyman a la Universitat de Duke (Consultat el desembre de 2007)

## Enllaços externs

* Estadístiques de Heyman a Duke
* Estadístiques de Heyman a l'NBA
# Antíope (filla de Nicteu)

Antíope (en grec antic Ἀντιόπη) és, en la mitologia grega, filla del tebà Nicteu.
Era d'una bellesa extraordinària i va ser estimada per Zeus. Va tenir dos bessons, de les seves relacions amb el déu, Amfíon i Zetos. Abans del naixement dels seus fills, Antíope havia marxat de casa seva, per por de la ira del seu pare, i va buscar refugi prop del rei de Sició, Epopeu. Nicteu, desesperat per la fuga de la seva filla, es va suïcidar, però, a punt de morir, va encarregar al seu germà Licos que el vengés. Licos va atacar Sició i va conquerir la ciutat. Va matar Epopeu i es va endur Antíope presonera a Tebes. A Elèuteres, en el camí de Sició a Tebes, va donar a llum els seus dos fills, que van ser abandonats a la muntanya per ordre de Nicteu, però van ser recollits per uns pastors. Licos i la seva dona maltractaven Antíope, però un dia, les cadenes que la lligaven van caure per si mateixes, i va fugir a la cabana on vivien els seus fills. Ells, al principi, no la reconeixien, i fins i tot la van lliurar a Dirce, l'esposa de Nicteu, que havia anat a buscar-la. Però el pastor que havia recollit els bessons els explicà que Antíope era la seva mare, i Amfíon i Zetos van anar a alliberar-la, venjant-se de Licos i de Dirce. Després Dionís, enfadat per la mort de Dirce, ja que l'havien matat quan anava a participar en un ritual de culte al déu, tornà boja Antíope, que va anar errant per tot Grècia, fins que un dia, ja guarida, segons algunes versions, es casà amb Focos.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 37. ISBN 9788496061972.
# Association Sportive Togo-Port

L'Association Sportive Togo-Port és un club futbol togolès de de la ciutat de Lomé. Juga els seus partits a l'Estadi Agoè-Nyivé.

## Palmarès

* Lliga togolesa de futbol:
** 2017
* Copa togolesa de futbol:
** 2006, 2017

## Referències

* ↑ AS Togo Port
* ↑ «Togo - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 16 agost 2019].
* ↑ «Togo - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 agost 2019].
# Arlington (Wisconsin)

Arlington és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 484 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Arlington tenia 484 habitants, 187 habitatges, i 147 famílies. La densitat de població era de 283,1 habitants per km².
Dels 187 habitatges en un 34,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 67,9% hi vivien parelles casades, en un 8,6% dones solteres, i en un 20,9% no eren unitats familiars. En el 17,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,59 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26% tenia menys de 18 anys, un 6,2% entre 18 i 24, un 31% entre 25 i 44, un 24,2% de 45 a 60 i un 12,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.750 $ i la renda mediana per família de 55.227 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.250 $ mentre que les dones 26.591 $. La renda per capita de la població era de 21.270 $. Aproximadament el 0,8% de les famílies i el 2,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Arlington» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Arlington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Artàban

Artàban és el nom dels següents personatges:
* Reis de Pàrtia:
** Artàban I de Pàrtia 214-196 aC
** Artàban II de Pàrtia 127-124 aC
** Artàban III de Pàrtia 10-36, 37-39, i 40-42
** Artàban IV de Pàrtia 80-90
** Artàban V de Pàrtia 209-226 (a l'Occident)
* Prínceps perses aquemènides: Artàban de Pèrsia, germà de Darios I el Gran
* Altres personatges:
** Artàban (general), general a les ordes de Xerxes I de Pèrsia
** Artàban d'Hircània, assassí de Xerxes I de Pèrsia
** Artàban d'Alexandria, historiador grec
** Artàban de Bactriana, sàtrapa de Bactriana revoltat contra Artaxerxes I
** Artàban, fill de Bagadatu, el jutge persa a Babilònia en temps del rei Darios I de Pèrsia
** Artàban, comandant militar persa a Illa Elefantina el 486 aC que podria ser el mateix que el següent
** Artàban oficial militar persa a Illa Elefantina el 465 aC que podria ser el mateix que l'anterior
** Artàban, oficial reial persa al sud-oest de l'Iran sota el rei Darios I de Pèrsia
# Autotròfia

L'autotròfia és un sistema d'obtenció d'aliment i energia a partir de matèria inorgànica; la font més comuna per a aquest metabolisme és el diòxid de carboni o altres formes inorgàniques del carboni (C). A diferència del metabolisme heteròtrof, no utilitza com a font d'energia la pròpia matèria orgànica, sinó la llum (fotosíntesi) o transformacions inorgàniques (quimiosíntesi). Els organismes que es basen en aquest sistema s'anomenen autòtrofs.
L'autotròfia és el metabolisme habitual en les plantes, les algues i alguns bacteris. En canvi, l'heterotròfia és habitual en els fongs, els animals i molts protozous i procariotes. Segons la font d'energia utilitzada, els autòtrofs es distingeixen en fototròfics i litotròfics.

## Referències

* ↑ «Autotròfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.