OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Émile De Wildeman

Émile Auguste Joseph De Wildeman (Sint-Joost-ten-Node, 1866 - 1947) fou un botànic belga. Es va especialitzar en l'estudi de fongs i falgures.

## Vida professional

Del 1883 al 1887 va fer estudis de Farmàcia a la Universitat Lliure de Brussel·les. El 1891 va començar a treballar al Jardí botànic nacional de Bèlgica, una institució on més endavant esdevindria el director. El 1892 va aconseguir el doctorat en ciències (supervisor acadèmic, Leo Errera) i el 1926 va adquirir el títol de professor. Com a responsable de l'herbari del Jardí Botànic de Bèlgica va viatjar a Àfrica i en va descobrir prop de 1000 espècies noves. També va estudiar la flora de Bèlgica i la de l'àrea de l'Estret de Magallanes. A més de la Botànica es va interessar en la Psicologia.

## Algunes publicacions

* 1903. Les espèces du genre "Haemanthus L." (sous-genre Nerissa Salisb.) Editor Polleunis et Ceuterick. Total pàgs: 37 .
* 1904. Tuiles végétales. Editor Imprimerie scientifique.Total pàgs: 7.
* 1905. Les phanérogames des Terres Magellaniques. Anvers. Total pàgs: 222 amb 23 litografies.
* 1906. Émile Laurent: esquisse biographique. Editor Société belge de microscopie. Total pàgs: 26.
* 1912. À propos du tabac au Congo belge. Editor Ceuterick.
* 1913. Documents pour l'ètude de la geo-botanique congolaise. Brussel·les. Total pàgs: 406, 26,5×18,5 cm, amb 116 imatges.
* 1914. Rubber recueil: eene reeks verhandelingen over rubber, in betrekking tot de botanie, de cultuur, de bereiding en den handel. Editor De Bussy.Total pàgs: 609.
* 1920. Mission forestière et agricole du comte Jacques De Briey au Mayumbe (Congo Belge). Editor Reynaert.Total pàgs: 468.
* 1923. Documents pour une monographie des espèces africaines du genre Vangueria Juss. Editor Goemaere.Total pàgs:28.
* 1924. Enquête sur l'extension des cultures indigènes dans les colonies tropicales. Editor Institut colonial international.Total pàgs: 31.
* 1938. Sur des plantes médicinales ou utiles du Mayumbe (Congo Belge). Brussel·les. Total pàg: 96.
* 1941. Une parenté systématique entre des organismes végétaux garantit-elle une constitution chimique analogue? Des propriétés chimiques, pharmacologiques ou industrielles, analogues, de produits végétaux garantissent-elles une parenté systématique des organismes producteurs. Volums 2-18 de Mémoires de la Classe des sciences, Académie royale de Belgique: Collection. Editor Palais acad. Total pàgs: 146.

## Abreviació

La seva abreviació de nom científic en taxonomies és de Wild. Va tenir una extensíssima producció taxonòmica en la identificació i nomenament de noves espècies. Existeixn 4.319 registres IPNI atribuïts a aquest botànic. Publicava habitualment en : Compt. Rend. Soc. Bot. Belg.; Repert. Spec. Nov. Regni Veg.; Pl. Bequaert.; Ann. Mus. Congo Belge, Bot.; Bull. Jard. Bot. État Bruxelles; Contrib. Fl. Katanga; Bull. Soc. Bot. Belg.; Miss. Em. Laurent; Herbario Horti Thenensis; Meded., Landbouwhogesch, Wageningen; Fl. Afr. Centr.; Bull. Herb. Boissier

## Referències

* ↑ Biblioteca de la biodiversitat
* ↑ "De Wildeman, the History",
* Émile Auguste Joseph De Wildeman, Index Internacional de Noms de Plantes
* Worldcat
# Brusvily

Brusvily (en bretó Bruzivili) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 794 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 635 | 658 | 677 | 711 | 794 | 794 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Robert Picault | UMP |
# Eleccions al Consell General dels Pirineus Orientals

Les eleccions cantonals als Pirineus Orientals permeten escollir els consellers generals dels Pirineus Orientals.
La duració del mandat d'un conseller general és de sis anys. Els consells generals són renovats per la meitat cada tres anys.
Aquestes eleccions tenen lloc generalment el mateix dia que de les eleccions municipals o regionals.

## Referències

* ↑ «Départementales dans les Pyrénées-Orientales : la gauche conserve sa majorité» (en francès). France Bleu Roussillon, 27 juny 2021. [Consulta: 1 octubre 2023].
* ↑ «Conseil Général des Pyrénées-Orientales» (en francès). Les Pyrénées-Orientales. [Consulta: 1 octubre 2023].

## Vegeu també

* Eleccions regionals als Pirineus Orientals 2010
* Eleccions locals a la Catalunya Nord 2014
# La Parròquia de Bigues

La Parròquia de Bigues és el nucli primigeni del poble de Bigues, al terme municipal de Bigues i Riells, del Vallès Oriental.
Està situat al centre del terme municipal, a l'entorn del Turó, i estava format per l'església parroquial de Sant Pere i el casal parroquial, que incloïa un teatre encara existent, però tancat des de fa molts anys, la masia de Ca l'Atzet, el petit nucli del Veïnat, al nord de l'església parroquial, i un petit nucli de masies disperses entre les quals es troben Can Benet, Can Frare, Can Jeroni, Can Met, Can Puig i les Granges de Can Puig. També hi havia la primera escola de primària del terme, més tard anomenada El Turó. Aquesta escola fou traslladada al Rieral de Bigues, i el seu petit edifici tingué diferents dedicacions, entre les quals l'institut d'ensenyament secundari durant els seus cinc primers anys d'existència. Aquest institut, denominat IES Maria de Bell-lloc des del 2008 fou traslladat aquell any a la urbanització de Can Traver. Actualment hi ha dependències municipals i del Departament d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya.
Actualment la Parròquia de Bigues inclou la urbanització del Turó.
L'accés a la Parròquia de Bigues és per la curta carretera BV-1484, que duu el nom d'Avinguda de Catalunya, que relliga aquest veïnat i la urbanització del Turó amb el Rieral de Bigues en quasi un quilòmetre i mig de recorregut.
# Molí del Moreno (Montoliu de Segarra)

El molí del Moreno és un edifici del poble de Vilagrasseta, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antic molí fariner, molt remodelat i adaptat als usos d'habitatge, se situa al costat dret del torrent de Vilagrasseta, afluent del riu Ondara. Aquest edifici se'ns presenta de planta rectangular, distribuït a partir de planta baixa, primer pis i golfes, amb coberta exterior a doble vessant. La porta d'accés a l'edifici queda reclosa dins d'un pati tancat, al qual s'accedeix per una porta de fusta des de l'exterior. Al voltant d'aquest habitatge, hi ha d'altres dependències d'ús agrícola que actualment no s'utilitzen, presentant un estat ruïnós respecte l'edifici d'habitatge. Destaquen però, el safareig de la casa, situat a l'exterior de l'habitatge i adossat al mur de tancament del pati interior. Es tracta d'un safareig de planta rectangular, amb una llosa de pedra inclinada, per rentar roba, situada al costat dret. L'edifici presenta un parament paredat de pedra del país

## Referències

* ↑ «Molí del Moreno». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Ángel Pons

Ángel Gutiérrez Pons va ser un dibuixant i caricaturista espanyol de finals del segle xix.

## Biografia

Notable dibuixant i caricaturista, va ser més conegut pel seu nom i el seu segon cognom. Solia signar amb «A. Pons». A Madrid va col·laborar a diverses publicacions periòdiques, entre elles Madrid Cómico, La Broma, El Liberal, Los Madriles, Pluma y Lápiz, La Lidia (1892), La Correspondencia i La Caricatura (1892) d'aquesta Àngel Pons en va ser el fundador. El 1895 va emigrar a Mèxic, en aquest país va treballar a en El Alacrán i a d'altres diaris. El febrer i l'octubre del 1901 va córrer la notícia de la seva mort fent-se ressò els diaris i amb telegrames, posterior-ment es va desmentir la noticia.

## Referències

* 1 2 3 Ossorio i Bernard, Manuel. Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta y litografía de J. Palacios, 1903.
* ↑ Bellón Cazabán, Juan Alfredo. Los hermanos Machado y el Norte de África. Madrid: Universitat Nacional d'Educació a Distància, 1993.

## Bibliografia

* Bellón Cazabán, Juan Alfredo «Los hermanos Machado y el Norte de África». Aldaba. UNED, 21, 1993, pàg. 11-26. ISSN: 0213-7925.
* Ossorio y Bernard, Manuel. «Gutiérrez Pons (Ángel)». A: Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta y litografía de J. Palacios, 1903.
* Ramírez Ángel, Emiliano «La fiesta de los recuerdos. Revistas ilustradas del noventa y tantos». La Esfera [Madrid], 558, 13-09-1924, pàg. 18-19. ISSN: 1577-0389.

## Enllaços externs

* Aquest article és una obra derivada d' Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX, una obra de Manuel Ossorio y Bernard publicada a Espanya en 1903, disponible sense restriccions conegudes de dret d'autor. Aquesta obra derivada es troba disponible sota les llicències GNU Free Documentation License i Creative Commons Atribución-CompartirIgual 3.0 Unported.
# Batalla de Vrines

Batalla de Vrines de vegades també anomenada la Segona Batalla de Thouars, va tenir lloc el 14 de setembre de 1793 durant la primera Revolta de La Vendée i va ser una victòria per a l'exèrcit republicà.

## Batalla

El 14 de setembre de 1793, el general de la Vendée, Louis Marie de Lescure, va reunir 2.000 homes al camp de Saint-Sauveur i va intentar un atac a Thouars. La ciutat tenia 20.000 homes per defensar-se, però, a banda de 2.000 guàrdies nacionals i soldats de línia, la gran majoria eren camperols mal armats mobilitzats als territoris no insurgents de l'est. Els Vendéens van atacar el pont de Vrines a l'oest de la ciutat, però malgrat tot, es van retirar després de reforços, al seu flanc per la carretera de Saint-Loup-Lamairé i la porta de París, de 5.000 bones tropes comandades pel general Rey, estacionat a Airvault. Aquest últim havia estat avisat la nit anterior d'una reunió de vendeans a prop de Thouars. Lescure va ordenar llavors la retirada que es va dur a terme en bon estat.

## Les pèrdues

Les pèrdues de la Vendée van ser de 20 morts segons Berthre de Bourniseaux i 30 segons un testimoni republicà. El general Rey els va augmentar a 100 en el seu informe, que sembla una exageració. Segons l'informe del general en cap, Jean Antoine Rossignol, les pèrdues dels republicans són de 4 a 6 morts i 15 ferits.
Segons l'estat, però, incompleta, del 14º Batalló de París, han informat de la República, antics soldats piquiers, tres homes de el batalló van morir 14 de setembre de 1793 a Thouars, inclòs el cap de batalló John Oswald. Un altre voluntari és ferit amb un tret a l'ull esquerre.

## Fonts

* Émile Gabory, Les guerres de la Vendée: la revolució i la Vendée. Napoleó i la Vendée. Els Borbons i la Vendée. Anglaterra i la Vendée, París, Robert Laffont, coll. "Llibres",2009, 1476 pàg. (ISBN 978-2-221-11309-7), pàg. 261.
* Hervé Coutau-Bégarie (ed.) I Charles Doré Graslin (ed.), Història militar de les guerres de la Vendée, París, Economica, coll. "Biblioteca estratègica." 2010, 649 pàg. (ISBN 978-2-717-85828-0), pàg. 242-243.
* A. Ray, reimpressió de l'antic monitor, t. XVII, pàg. 676. text en línia a google books [arxiu].
* Charles-Louis Chassin i Léon Hennet, voluntaris nacionals durant la Revolució, t. II, L. Cerf (París), 1902, pàg. 354. llegir en línia a Gallica [arxiu]

## Referències

* 1 2 Reimpressió de l'antic Monitor, t. XVII, pàg. 676.
* ↑ Charles-Louis Chassin i Léon Hennet, Els voluntaris nacionals durant la Revolució, volum II, pàg. 354.
# Émile Poulat

Émile Poulat (1920 - 2014) és un historiador i sociòleg francès.

## Aspectes biogràfics

Director d'estudis de l'Escola d'Alts Estudis en Ciències Socials de París, és igualment director de d'investigacions en el Centre Nacional d'Investigacions Científiques de França i historiador de l'Església Catòlica contemporània. És un dels fundadors contemporanis de la sociologia de la religió i director i membre de comitès de redacció de diverses revistes. S'ha especialitzat a més en el tema de la crisi modernista i s'ha interessat igualment en la maçoneria i el laïcisme.

## Bibliografia

* Émile Poulat, Integrisme et catholicisme intégral, Paris, Casterman, 1969.
* Émile Poulat, Catholicisme, démocratie et socialisme, Paris, Casterman, 1977.
* Émile Poulat, Église contre bourgeoisie, Paris, Casterman, 1977.
* Émile Poulat, L'Église, c'est un monde, Paris, Éd. du Cerf, 1986.
* Émile Poulat, Liberté, laïcité. La guerre des deux France et le principe de la modernité, Paris, Éd. Cujas, 1988.
* Émile Poulat, L'Ère postchrétienne, Paris, Flammarion, 1994.
* J.-P. Laurant & Émile Poulat, L'Anti maçonnisme catholique. Les francs-maçons, par Mgr de Ségur, Paris, Berg International, 1994.
* Émile Poulat, La solution laïque et ses problèmes, Paris, Berg International, 1997.
* Émile Poulat, Notre laïcité publique, Paris, Berg International, 2003.
# Borrelles (Clariana de Cardener)

* Aquest article tracta sobre cim de Borrelles. Vegeu-ne altres significats a «Borrelles».
Borrelles és una muntanya de 660 metres que es troba al municipi de Clariana de Cardener, a la comarca del Solsonès. Al cim podem hi ha un vèrtex geodèsic (referència 275100001 de l'ICC).
A tocar del cim en direcció est hi trobem la masia homònima de Borrelles, i a un centenar de metres al nord, hi trobem la font de Borrelles. Als peus de la muntanya també hi han situades les masies de Vilanrosa i Trullars.

## Referències

* ↑ «Borrelles (Clariana de Cardener)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fitxa de Senyal Geodèsic» (PDF). Institut Cartogràfic de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2014].
# El Drac

El Drac és una escultura de ferro situada al parc de l'Espanya Industrial, davant de la plaça dels Països Catalans, al barri de Sants de Barcelona. Obra de l'escultor donostiarra Andrés Nagel, es va inaugurar la diada de Sant Jordi de 1987. Representa la figura d'un drac que surt del llac. Realitzat amb acer corten, pesa 150 tones, i fa 12 metres d'alt per 38 de llarg. El que representa la cua de l'animal, és un tobogan de 18 metres de llarg, on juguen petits i grans. L'escultura té altres 3 tobogans més i un laberint que els uneix.
Va estar fora de servei des de la tardor de 1999 fins l'abril de 2001 perquè estava molt malmès a causa del vandalisme. Es va reparar, es van tancar amb reixes els punts més conflictius, i es va pintar amb pintura que no taca la roba.

## Referències

* 1 2 «Art públic». Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Favà i Compta, Maria. Petits paisatges de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2003, p. 34-35. ISBN 84-7306-860-2.
* ↑ «Parc de l’Espanya Industrial i el tobogan gegant del drac». Tot Nens.
# Molí del Mig (Mura)

El Molí del Mig és un edifici del municipi de Mura (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. El molí del mig es troba al peu del camí que va de Mura a Rocafort de Bages, al costat de la riera de Nespres, a 400 m d'altitud, en una agrupació de cases anomenada Raval de Mura. Consta de diferents edificacions que s'han anat construint al llarg del temps a banda i banda del molí. Es distingeixen diferents espais segons l'ús: una zona d'habitatge, el molí, la bassa i el canal.

## Descripció

Els edificis són fets de pedra, amb planta allargada, tenen teulada a doble vessant amb el carener paral·lel a la riera. A la planta baixa hi ha el carcabà, al primer pis hi ha el trull d'oli i al segon pis el molí i l'habitatge actual. Les finestres són petites i donen cap a la riera, ja que a l'altre costat hi trobem la bassa.
El primer pis acull les diferents dependències del molí. El segon pis conserva al costat de ponent l'antic molí fariner, la resta serveix d'habitatge. Algunes de les portes de l'edifici porten la data gravada: 1730, 1711, 1551.
Es conserva la premsa que es feia servir per fer vi, com oli i també els cups d'oli que estan per sota el nivell del paviment. La maquinària del molí tal vegada és el més antic, també hi ha el trull d'oli -un recipient fondo amb parets de lloses de pedra i una mola al centre-. Es conserven els engranatges que mouen el molí fariner.
La bassa, al darrere de la casa, es fa servir i el molí funciona per fer demostracions. També es conserva el canal i les diferents comportes que donen pas a l'aigua procedent de la riera de Nespres.
El molí del mig conté: molí de farina, molí escairador de blat de moro i trull d'olives, dinamo productora d'electricitat, cups per l'oli, premsa per a vi i oli. Tot en bon estat de conservació i funcionament.

## Història

El molí del mig és un dels edificis més antics de Mura, documentat a la primeria del segle xi. No se'n conserven, però, cap elements d'aquesta època, ja que ha patit destruccions a causa dels aiguats i ha estat transformat al llarg del temps.
A més d'una important col·lecció d'objectes etnogràfics i estris propis del molí, conserva un arxiu documental des del segle xiv. El molí ha passat de pares a fills sense que s'hagi trencat la línia generacional.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Molí del Mig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2015].
# Beryl Bainbridge

Beryl Bainbridge (Liverpool, 21 de novembre de 1932 - University College Hospital, 2 de juliol de 2010)
va ser una novel·lista i actriu de teatre anglesa, coneguda principalment per les seves novel·les psicològiques. Va guanyar el Premi Whitbread Book a la millor novel·la el 1977 i el 1996 i va estar nominada al Premi Booker en cinc ocasions. El 2008 el diari The Times la va incloure en una llista dels "50 millors escriptors britànics des de 1945". El 2000 va ser nomenada Dama Comandant de l'Orde de l'Imperi Britànic.
Va escriure entre d'altres A weekend with Claude (1967), The bottle factory cuting (1974), Injury time (1977), Young Adolf (1978), una fantasia sobre Hitler, i les novel·les Winter Garden (1980) i Everyone for Himself (1996).

## Referències

* 1 2 «Beryl Bainbridge». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Cionn Caslach

Cionn Caslach (en anglès Kincasslagh) és una vila d'Irlanda, al comtat de Donegal, a la província de l'Ulster. Es troba a la Gaeltacht de Na Rosa. Tot i només tenir una població de poc més de 40 persones, el poble ha atret molt l'atenció internacional a causa de l'èxit de la cantant local Daniel O'Donnell.

## Nom

El nom oficial de la vila és Cionn Caslach o Ceann Caslach, que significa "cap de la petita entrada". A causa de la seva condició de poble Gaeltacht, tots els senyals de trànsit al poble es troben en llengua irlandesa.

## Idioma

Cionn Caslach està a la Gaeltacht la qual cosa vol dir que l'idioma oficial és el gaèlic irlandès. Tanmateix, l'ús de la llengua ha decaigut des de la dècada dels 1950. Avui hi ha molt pocs parlants d'irlandès, la majoria a les viles veïnes de Mullaghduff i Ailt an Chorráin.

## Història

Cionn Caslach té una llarga història d'emigració, la majoria a la resta de l'oest de Donegal. En els anys 1950 i 1960 un gran nombre d'habitants de la zona marxaren a treballar a Anglaterra, Estats Units, Austràlia, i especialment Escòcia.

## Educació

L'escola primària local és Scoil Náisiúnta Béal na Cruite amb 49 alumnes, i l'escola secundària més propera és Rosses Community School a An Clochán Liath.

## Arts

Cionn Caslach és probablement més conegut com a lloc de naixement dels cantants Margo i Daniel O'Donnell. La vila acull cada any la festa del te de Daniel que té lloc a la casa de la seva mare com a part del Donegal Shore Festival, que porta nombrosos fans cada any. La vila fou el decorat exterior usat per a la pel·lícula American Women / The Closer You Get en 2000.

## Referències

* ↑ Placenames (Ceantair Ghaeltachta) Order 2004.
* ↑ http://www.donegalcottageholidays.com/towns/holiday-cottage-kincasslagh.php
* ↑ http://anghaeltacht.net/ctg/080323foinse.html
* ↑ http://www.theyworkforyou.com/sp/?id=2011-01-12.32095.0
* ↑ http://www.schooldays.ie/school/s-n-dhubhthaigh-rollnumber-19343L
* ↑ http://www.rossescommunityschool.ie/index.html Arxivat 2015-09-12 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.goireland.com/donegal/festivals-and-fairs-in-kincasslagh-page1.htm
# Òscar Grau Gomar

Òscar Grau Gomar (Sabadell, 30 de juliol de 1964) és un exjugador d'handbol i dirigent esportiu català. Com a jugador ocupava la demarcació de pivot i va desenvolupar tota la seva carrera esportiva al FC Barcelona d'handbol; també va ser internacional amb la selecció espanyola. Actualment és el director executiu del Futbol Club Barcelona.

## Trajectòria

Es va formar en els equips escolars del Liceu Francès i de l'AES de Sarrià, fins a ingressar en l'equip júnior del FC Barcelona el 1982. La temporada 1985-86 va ascendir al primer equip professional, a les ordres de Valero Rivera. Es va mantenir en l'elit fins a abril de 1995, quan es va retirar a causa d'una lesió crònica de desgast a l'espatlla dreta. Entre els múltiples títols obtinguts en aquest període destaca la primera Copa d'Europa de la història de la secció, a més de tres Recopes, sis lligues ASOBAL i quatre Copes del Rei, entre altres trofeus.
Com a homenatge a la seva trajectòria, el 2001 el club va retirar la seva samarreta amb el dorsal 2, que queda exhibida a la part alta del Palau Blaugrana.

### Després de la seva retirada

Llicenciat en Ciències Empresarials i MBA per ESADE, després de la seva retirada s'ha dedicat essencialment a la gestió esportiva. Va ser gerent de la Federació Catalana de Vela (1995-1999) i de la Federació Catalana d'Handbol (1999-2008). Entre 1997 i 2007 va ser comentarista tècnic en les retransmissions d'handbol de Televisió de Catalunya.
El 2010 va ser nomenat director gerent de la candidatura Barcelona-Pirineus pels Jocs Olímpics d'Hivern 2026. El 2015, després que es cancel·lés el projecte olímpic, Grau va tornar al FC Barcelona com a director de les FCB Escoles, la xarxa d'escoles del club repartides per tot el món. El 12 de setembre de 2016 va ser nomenat director executiu del FC Barcelona, sota la presidència de Josep Maria Bartomeu.

## Selecció estatal

Va disputar 45 partits amb la Selecció d'handbol d'Espanya, amb la qual va participar en el Campionat Mundial de 1993, finalitzant la cinquena posició.

## Palmarès
### Campionats estatals

* Lliga ASOBAL (6): 1985-86, 1987-88, 1988-89, 1989-90, 1990-91 i 1991-92.
* Copa del Rei (4): 1987-88, 1989-90, 1992-93 i 1993-94.
* Copa ASOBAL (1): 1994-95.
* Supercopa d'Espanya (5): 1988-89, 1989-90, 1990-91, 1991-92 i 1993-94.

### Campionats internacionals

* Copa d'Europa (1): 1990/91.
* Recopa d'Europa (3): 1985-86, 1993-94 i 1994-95.

## Referències

* ↑ «Se retira el balonmanista Óscar Grau». .
* ↑ «El Barça releva a Xavier Marcé al frente de la FCB Escola y pone a Oscar Grau». .
* ↑ «El exjugador de balonmano, Óscar Grau, nuevo director ejecutivo del Barça». .
* ↑ «Bartomeu monta un comité de crisis en Miami». msn.com, 06-08-2019 [Consulta: 6 agost 2019].

## Enllaços externs

* Fitxa a la web de l'Associació Veterans d'Handbol del FC Barcelona Arxivat 2016-09-23 a Wayback Machine.