OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Minaire

Un miner o minaire és una persona que treballa excavant i traslladant minerals en una mina. A Espanya, aquesta professió està regulada per l'Estatut del Miner, aprovat al Reial Decret 3255/1983 del 21 de desembre de 1983. Els miners històricament han estat actors importants al moviment obrer i sindical. La patrona dels miners és Santa Bàrbara de Nicomèdia, el 4 de desembre.
Es tracta d'un treball dur i perillós, ja que qualsevol accident pot obturar-los l'entrada d'aire o sepultar-los. A les mines de carbó és d'especial importància el problema del grisú. El sol fet d'estar contínuament sota terra els exposa a més radioactivitat natural (descendents de la cadena del radó) que la resta de persones, i la incidència de càncer de pulmó en aquesta població també és major (gairebé segura si a més el miner és fumador), a més d'altres malalties, com la silicosa, sobretot del sistema respiratori i sovint anomenades popularment del miner. Malgrat això, és una feina que han fet nens.

## Els miners a l'art

Alguns miners ficticis o reals han estat protagonistes de diferents expressions mediàtiques (com la hiper-telerealitat dels miners xilens en 2010, seguits dia a dia per la televisió durant mesos) i artistiques, en pintura, grafit, fotografia, cinema, documental, literatura, música (per exemple la coneguda cançó Soy minero, d'Antonio Molina), etc.

### Literatura

* Temps difícils, de Charles Dickens, escrit en 1854
* Les negres Índies, de Jules Verne, en 1877
* L'estrella del sud, de Jules Verne,
* Germinal, d'Émile Zola
# Miquel Alzueta i Montalà

Miquel Alzueta i Montalà (Barcelona, 1956) és un galerista, escriptor i antic editor català. Va estudiar periodisme, i va començar la seva carrera com a editor amb la co-fundació el 1985 de Columna, des d'on va promoure la traducció al català d'autors destacats de la narrativa dels anys 90 com David Leavitt o Tom Sharpe. L'any 2001 va vendre l'empresa al Grupo Planeta i es va reconvertir en galerista, esdevenint representant d'artistes com Regina Giménez, Manolo Ballesteros, Miguel Macaya o l'escultor Gabriel. Més endavant, va ampliar el seu negoci cap a l'interiorisme, especialitzant-se en moble de camp del segle xviii i en les obres d'arquitecte dels anys 50. Actualment gestiona dues galeries, una a l'Empordà i l'altra a Barcelona.
Com a escriptor, ha publicat els llibres de poemes Amb un paper i un llapis (1979), Fulls i hores (1981), Quinze poemes d'abril (1982), Absència (1982) i L'eterna conversa (1983)

## Referències

* 1 2 «Miquel Alzueta i Montalà | enciclopèdia.cat». www.enciclopedia.cat. [Consulta: 8 desembre 2016].
* ↑ «El deleite simple de Miquel Alzueta | S Moda EL PAÍS» (en castellà). S Moda EL PAÍS, 18-11-2012.

## Enllaços externs

* Galeria Miquel Alzueta - A Barcelona
* Palau de Casavells - Al Baix Empordà
# Monarca elegant

El monarca elegant (Arses telescopthalmus) és una espècie d'ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae) que habita boscos a les illes Aru, Raja Ampat, i Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Monarca elegant». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Monarca gorjanegre

El monarca gorjanegre (Clytorhynchus nigrogularis) és un ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el terra i la malesa dels boscos de muntanya de Vanua Levu, Taveuni, Viti Levu, Ovalau i Kandavu, a les illes Fiji.

## Taxonomia

Antany es considerava coespecífic amb el monarca de les Santa Cruz (Clytorhynchus sanctaecrucis). Actualment son classificats com espècies diferents arran Dutson 2006

## Referències

* ↑ «Monarca gorjanegre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
* ↑ G Dutson 2006. The Pacific shrikebills (Clytorhynchus) and the case for species status for the form sanctaecrucis. Bulletin of the British Ornithologists’ Club 126: 299–308.
# Monarca del paradís ventre-rogenc

La monarca del paradís ventre-rogenc (Terpsiphone rufiventer) és un ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos del Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau i sud de Mali, Guinea, Burkina Faso, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, Nigèria i sud del Camerun, l'illa de Bioko, Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo i sud de la República Centreafricana, nord i nord-est de la República Democràtica del Congo, Uganda, oest de Kenya, extrem nord-oest de Tanzània, cap al sud al sud-oest i centre de la República Democràtica del Congo, Zàmbia i Angola.

## Taxonomia

El monarca del paradís d'Annobón (Terpsiphone smithii) era considerat una subespècie. Ara és considerat una espècie de ple dret arran estudis recents.

## Referències

* ↑ «Monarca del paradís ventre-rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
* ↑ I Sinclair i P Ryan. 2003. Birds of Africa South of the Sahara. Princeton University Press, Princeton and Oxford.
# Mitxel Unzueta Uzcanga

Mitxel Unzueta Uzcanga (Bilbao, 29 de setembre de 1932 - Bilbao, 7 de gener de 2021) fou un polític i advocat basc, senador en la legislatura constituent i diputat al Parlament Basc en la primera legislatura.

## Biografia

Estudia batxillerat en el col·legi dels Jesuïtes de Indautxu i la carrera de Dret en la Universitat de Deusto (Bilbao). Va obtenir la llicenciatura a Valladolid en 1956. Poc temps després va ingressar en el Col·legi d'Advocats de Biscaia. En 1960 obre un despatx propi, està especialitzat en temes de civil i mercantil. Ha desenvolupat una intensa activitat en l'Institut de Dret Foral. Membre de la Junta Directiva del Col·legi d'Advocats de Biscaia des de finals dels anys seixanta fins a 1976, membre de l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa, de la Reial Societat Bascongada dels Amics del País i de la Fundació Faustino Orbegozo. Col·laborà a Euzkadi' i Deia.
A les eleccions generals espanyoles de 1977 i 1979 fou escollit senador per Biscaia pel Front Autonòmic i després pel Partit Nacionalista Basc. Participà en la redacció de l'estatut d'autonomia del País Basc de 1979 i a les eleccions al Parlament Basc de 1980 fou diputat per Biscaia. El 1984 disputà la presidència del PNB a Xabier Arzalluz.

## Obres

* Hacia los nuevos horizontes. El poder sin fronteras, Bilbao, 1994

## Referències

* ↑ «Fallece el histórico jeltzale Mitxel Unzueta, uno de los padres del Estatuto» (en castellà). Deia, 08-01-2021.
* ↑ «Entrevista a Mitxel Unzueta Uzcanga Bilbao», 30-12-2008. [Consulta: 29 maig 2013].
* ↑ Mitxel Unzueta, Enciclopedia Vasca Auñamendi
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ «Fitxa del Parlament Basc». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 19 juny 2016].
# Molí Can Carreres

Molí Can Carreres és un molí de Llagostera (Gironès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. També rep el nom de Molí del Mig.

## Descripció

És un molí conservat des de l'any 1694. Actualment és cobert per vegetació i resten pocs murs. S'entreveu la planta rectangular i els murs paredats, les finestres i obertures són emmarcades per restes de mola com a llindes i algunes amb maó vista. A l'exterior trobem restes de la bassa i el rec. A l'interior encara es conserven moles senceres.

## Referències

* ↑ «Molí Can Carreres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Molí, resclosa, pont i font d'en Busqueta

El Molí, resclosa, pont i font d'en Busqueta és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt format per l'antic pont d'en Busqueta, sobre la riera de Llofriu, i el molí d'en Busqueta, al costat del qual hi havia la font del mateix nom, situat al marge esquerre de l'esmentada riera, a més del molí de la Fanga.
El pont és d'un sol arc, rebaixat, en un punt on la riera discorre entre marges força alts i verticals. Té uns alts pilars de fonamentació, els arcs són fets de lloses grans i mal tallades. La volta conserva empremtes de l'encanyissat. El paviment té restes d'enllosat. Els trams del vell camí de Palamós a Girona per Palafrugell i la Bisbal que donen accés al pont s'han perdut.
El molí és un edifici de dues plantes, amb l'habitatge a la part superior. L'entrada és a la part posterior i s'hi accedeix directament des de l'antic camí. A migdia hi ha la porta que dona accés directament a la planta baixa. A la llinda hi ha gravat l'any i el dibuix d'un pou. El molí fariner era de dues moles, ja que a la base de la façana de llevant s'hi veuen les dues arcades parelles. L'entrada d'aigua, a ponent, és soterrada. L'edifici es troba en molt mal estat i envoltat d'una espessa vegetació que en dificulta l'accés. El teulat té parts enfonsades. A la planta l'únic element que resta del mecanisme del molí és una gran mola solera.
La bassa del molí probablement era situada on ara hi ha unes feixes d'hort -al sud-oest del molí i el pont. Es desconeix l'emplaçament de la resclosa.
La font d'en Busqueta ara està situada en una esplanada, a ponent del molí, sobre la riera. L'espai està envaït per la vegetació i ni tan sols es distingeix el broc de la font. Una taula fet amb una gran mola del molí veí és l'únic element que avui recorda la font.

## Història

El pou que figura gravat a la llinda del molí és l'emblema de la casa Pou o Pouplana, de Palafrugell (avui casa Frigola o Frigolet al carrer de la Caritat), propietaris rurals. "Les muntanyes Poues", prop d'aquí, és un topònim originat per aquesta propietat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Molí, resclosa, pont i font d'en Busqueta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Montserrat Jufresa i Muñoz

Montserrat Jufresa i Muñoz (1942) és una catedràtica catalana de la Universitat de Barcelona, especialitzada en Filologia Grega, en ètica i en l'estudi del paper de la dona al llarg de la història. Ha traduït, entre molts altres, les Históries i les Lletres d'Heròdot i l'obra d'Epicur. Ha participat en un grup d'investigació sobre la influència del món hel·lènic en la cultura catalana.
Va estudiar a la mateixa universitat on va ensenyar tota la seva vida. El 1976 es va doctorar amb una tesi dirigida per Josep Alsina i Clota sobre Filodem de Gàdara. Ha fet estades de recerca a la Universitat de Nàpols, a la Universitat de Berkeley i al Centre Louis Gernet de París. És sòcia fundadora de la Societat Catalana d'Estudis Clàssics i des del 2006 n'és presidenta.

## Obres destacades

* Saviesa i perversitat. Les dones a la Grècia antiga (1994)
* Els clàssics i la llengua literària (2017)

## Referències

* ↑ «Montserrat Jufresa» (en castellà). Editorial Acantilado. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ Epicur; Jufresa, Montserrat. «Introducció: Vida d'Epicur». A: Lletres. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1975, p. 7. ISBN 978-84-7225-107-6.
* ↑ Epicur. Ètica. Cànoves: Editorial Proteus, 2008. ISBN 9788415047254.
* ↑ «Montserrat Jufresa». Les dones sàvies. La Xarxa - A la carta, 15-05-2012. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «Jufresa i Muñoz, Montserrat». Visat. El PEN català. [Consulta: 12 febrer 2020].
* 1 2 «Societat Catalana d'Estudis Clàssics». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ Saviesa i perversitat : les dones a la Grècia antiga. Barcelona: Edicions Destino, 1994. ISBN 84-233-2373-0.
* ↑ Societat Catalana d'Éstudis Clàssics. Els clàssics i la llengua literària. Barcelona: Institut dÉstudis Catalans, 2017, p. 179. ISBN 978-84-9965-383-9.

## Bibliografia

* AA.VV. Homenatge a Montserrat Jufresa. Barcelona: Edicions de la Universitat de Barcelona, 2012, p. 352. ISBN 978-84-475-3571-2.
# Muralles (Sant Pere de Vilamajor)

Les Muralles són una obra de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. La muralla es conserva parcialment en diferents indrets del nucli històric.

## Baluard Sud

Element de fortificació de forma pentagonal d'ús defensiu situat en una de les antigues entrades del recinte castral.

## Muralla Nord

El sector ocupa tota la muralla nord del recinte castral, resseguint el fossat i el carrer Ripoll. La muralla del recinte jussà exterior del castell de Vilamajor fa de mur de contenció per salvar el desnivell entre les cases de Can Grau, Cal Gorro, Cal Ferrer Guineu i Can Pau amb el fossat. La muralla segueix el fossat des de Can Grau fins a Cal Ferrer Guineu i, després, gira i segueix el carrer Ripoll fins a la plaça de l'església per davant de Can Sion de Baix, Can Feu, l'antiga farmàcia i Can Pau.

## Muralla del Recinte Jussà

El sector ocupa tota la plaça de l'església. La muralla del recinte jussà del castell de Vilamajor esta ocultada en la major part dels seus trams fent de mur de contenció per salvar el desnivell entre la plaça de l'església i les cases de Miquel Cortès, Can Felip i Can Sion.

## Muralla del Recinte Sobirà

Pujada de l'església i murs que sostenen l'antic cementiri i suporten el monticle de l'església de Sant Pere.

## Pujada al Recinte Sobirà

Sector de pujada a l'església seguint la muralla del recinte jussà que acompanya l'accés d'ascensió al recinte sobirà. La muralla esta oculta per un terraplè.

## La Mongia (carrer de l'Església, 3)

Era la casa on hi havia la presó i l'escola de nens, però d'aquesta construcció només es conserva una de les parets estructurals, que formava part de la muralla del recinte sobirà. Tenia planta baixa i pis amb una coberta amb una sola vessant que escopia l'aigua a la façana principal. La casa ocupava el solar entre Cal Menut i el passatge de l'Església fins que s'enderrocà a principis dels anys 60 del segle xx. Actualment hi ha una edificació de nova planta on s'hi ubica el punt d'Informació del municipi.

## Torre Negra

Es conserva les restes arqueològiques d'una de les torres de la muralla al turó de la Torreta, a l'est del recinte emmurallat. Fou la primera en degradar-se i abandonar-se, segurament ja en època medieval.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Muralles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 octubre 2017].
# Montserrat Martín Moncusí

Montserrat Martín Moncusí (Montblanc, Conca de Barberà, 26 de juliol de 1966) és una arquera catalana.
Nascuda en una família de Barberà de la Conca que, com tantes altres, els anys setanta deixà el poble per anar a treballar a Barcelona. El seu pare, ebenista de professió, fou president de la Federació Catalana de Tir amb Arc entre 1985 i 1993. De molt joveneta ella l'acompanyà a practicar el tir a les instal·lacions municipals del castell de Montjuïc, de la ciutat comtal. Ben aviat, la Montserrat avantatjaria son pare en el domini d'aquell esport fins a esdevenir-ne una gran especialista.
Fou campiona d'Espanya infantil el 1980, i júnior els anys 1981, 1982 i 1983. Encara en la categoria junior, aconseguí el seu primer títol absolut a Castelldefels el 1983 en la modalitat "indoor", i més endavant, quatre títols més d'Espanya en pista coberta, el 1984 a Madrid, el 1985 a Linares, el 1986 a Alcoi i el 1989 a Gijón. També aconseguí uns altres cinc títols a l'aire lliure, el 1985 a Osca, el 1986 Jerez de la Frontera, el 1987 a Alcalà d'Henares, el 1988 a Zamora i el 1990 a San Javier, Múrcia. Competí en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 a Los Angeles, en els Mundials de 1983 també a Los Angeles i de 1985 a Seül, en els campionats europeus a l'aire lliure de 1982 a Budapest, 1986 a Esmirna i 1990 a Barcelona. Així mateix, competí en el campionat europeu en pista coberta de 1983 a Falun, Suècia, i va formar part de la selecció espanyola a Múnic el 1983, a Stuttgart el 1984, a Nuremberg el 1985 i a Hannover el 1986. Es va retirar el 1992, poc abans dels Jocs Olímpics. Casada i amb dos fills, formada com a delineant, va rebre la insígnia d'or i brillants de la Federació Espanyola de Tir amb Arc.

## Referències

* 1 2 «Montserrat Martín Moncusí». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Joan i Matas, Francesc. «Montserrat Martín Moncusí (Los Angeles 1984)». A: Olímpics tarragonins. La història dels 28 esportistes del Camp de Tarragona i de les Terres de l'Ebre que han participat en els Jocs. Cossetània Edicions, 2008, p. 121–125. ISBN 978-84-9791-380-5 [Consulta: 12 març 2020].
* 1 2 «Les precursores olímpiques de Catalunya: Montserrat Martín». L'Esportiu de Catalunya, 08-03-2020 [Consulta: 11 març 2020].
* ↑ «Montserrat Martín Moncusí». Comitè Olímpic Espanyol (COE). [Consulta: 12 març 2020].
* ↑ Memòria i amistat personal, Joan Fuguet Sans.
# Mudir

Mudir és el nom del governador de província (mudiriyya o governació) a Egipte. El càrrec fou creat el 1813 per Muhammad Ali quan va crear la moderna divisió administrativa. Les funcions principals del mudir eren el control de la producció agrícola, industrial i el reg de cada província i disposava d'un subordinat, el mamur, que formava un equip anomenat markaz; un altre auxiliar era el nazir, i el seu equip era el kism, que és considerat un sub-òrgan del markaz. El càrrec va desaparèixer temporalment sota Said Pasha (1854-1863) per la tendència opressiva dels mudirs, però després es va restaurar. Fins al 1854 els mudirs foren sempre turcs però després de 1863 hi van accedir els autòctons.
També va existir a l'Imperi Otomà, vegeu Mutasarrif

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, VII, 292
# Mudrovce

Mudrovce és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1406.
# Nacogdoche

Els nacogdoche - nakúʔkidáawtsiʔ en llengua caddo - eren una tribu d'amerindis dels Estats Units de Texas oriental. La tribu també era coneguda com a nazadachotzi, nacadocheeto, nacodissy, nacodochito, nagodoche, nasahossoz, naugdoche, nocodosh, i neticatzi.

## Història

Els nacogdoche formaven part de la branca oriental de la federació hasinai dins la Confederació Caddo i eren aliats dels baixos Nasoni. El seu territori tradicional era situat entre els rius Angelina i Sabine a Texas. El cavaller d'Elvas, un membre de l'expedició d'Hernando de Soto de 1541, va escriure sobre la tribu, com va fer Francisco de Jesus Maria en 1691.
En 1716 els frares franciscans que acompanyaren l'explorador espanyol Domingo Ramón fundaren la missió de Nuestra Señora de Guadalupe de los Nacogdoches per servir als nacogdoche i a les tribus veïnes. En 1750 un cap nacogdoche, Chacaiauchia, va amenaçar de matar el pare que presideix en la missió, el pare Calahorray Sanz, i demanà que tots els altres espanyols marxessin del territori dels nacogdoches. Aquesta amenaça no es va complir. La missió va romandre fins al 1773, amb breus períodes inactius a causa de temor a l'atac francès.
El governador de Texas va visitar els nacogdoche en 1752. La seva vila principal, Nevantin, era situada vora l'actual Nacogdoches, Texas, que va rebre el nom per la tribu. Quatre monticles envoltaven del lloc de Nevantin, fins als temps de la investigació.
Mentre que els colonitzadors espanyols van reclamar la terra nacogdoche, la tribu negociava lliurement amb els francesos. Els comerciants francesos els van proporcionar armes de foc, municions, ganivets de fulla de metall, tela, tint vermelló, i altres articles diversos a canvi de cavalls, preparat pells d'animals, el greix d'os, fesols, blat de moro i esclaus apatxes.
En 1800, les malalties europees i la guerra havien reduït considerablement la població de la tribu. Els supervivents es van unir a altres tribus hasinai.
Finalment, foren obligats a assentar-se a la Reserva Wichita a Territori Indi en el segle xix. Actualment estan registrats com a membres de la tribu reconeguda federalment Nació Caddo d'Oklahoma.

## Notes

* ↑ Edmonds 27
* 1 2 Sturtevant, 617
* 1 2 3 4 5 6 Nacogdoche Indian Tribe History. Access Genealogy. (retrieved 12 Sept 2009)
* 1 2 3 4 Campbell, Thomas N. Nacogdoche Indians. Handbook of Texas Online. (retrieved 6 Sept 2009)
* ↑ Sturtevant, 629
* ↑ Bolton, 34
* 1 2 Bolton, 35

## Referències

* Bolton, Herbet E. The Hasinais: Southern Caddoans As Seen by the Earliest Europeans. Norman: University of Oklahoma Press, 2002. ISBN 978-0-8061-3441-3.
* Edmonds, Randlett. Nusht'uhtitiʔ Hasinay: Caddo Phrasebook. Richardson, TX: Various Indian Peoples Publishing, 2003. ISBN 1-884655-00-9.
* Sturtevant, William C., general editor and Raymond D. Fogelson, volume editor. Handbook of North American Indians: Southeast. Volume 14. Washington DC: Smithsonian Institution, 2004. ISBN 0-16-072300-0.

## Enllaços externs

* Nacogdoche Indians, from Handbook of Texas Online
* Nacogdoche Indian Tribe History, from Access Genealogy
# Muixàrrif-ad-Dawla

Abu-Alí Hàssan Muixàrrif-ad-Dawla, més conegut simplement pel seu làqab com Muixàrrif-ad-Dawla (1003 – maig de 1025) fou emir buwàyhida de l'Iraq (1021–1025). Era fill de Bahà-ad-Dawla mort el 1012.
El 1021 Abu-Alí Hàssan es va revoltar a l'Iraq amb el suport de les tropes turques que es van enfrontar als daylamites que fins aleshores donaven suport al seu germà gran Sultan al-Dawla, i va aconseguir imposar-se a l'Iraq proclamant-se emir amb el títol de Muixàrrif-ad-Dawla. Va acceptar no obstant ser tributari del seu germà i portar el títol de xa de l'Iraq. Sultan al-Dawla va envair l'Iraq però fou derrotat per Muixàrrif; en l'acord del pau del 1022 amb el seu germà Sultan-ad-dawla fou reconegut com a sobirà a l'Iraq i part del Khuzestan, com igual, i amb el títol de shahanshah (rei de reis). Va passar gairebé la resta del seu regnat intentar dominar a les mateixes tropes que l'havien portat al poder.
Musharrif al-Dawla va fer una expedició contra els Kakúyides d'Isfahan que s'havien fet independents dels buwàyhides i s'havien expandit ocupant Hulwan als annàzides; Musharrif al-Dawla va aconseguir la victòria i els va obligar a abandonar Hulwan però els kakuyides van mantenir el gruix dels seus dominis i finalment es va signar la pau i aquesta es va reforçar amb una aliança matrimonial.
Va morir el maig de 1025, només sis mesos després que el seu germà Sultan al-Dawla. Va deixar com a successor al seu fill Jalal-ad-Dawla, però la guarnició de Bagdad va proposar a Abu Kalidjar de Fars de nomenar-lo amir al-umara en lloc de Jalal, que no havia anat a prendre possessió; Abu Kalidjar, en mig del conflicte amb el seu oncle Qawam-ad-Dawla del Kirman, no va poder acceptar però tot i així fou reconegut a Bagdad i es va fer la khutba en nom seu (desembre del 1025 al juny/juliol del 1027). Djalal al-Dawla va atacar Bagdad però fou rebutjat; el juliol de 1027 els turcs de Bagdad el van cridar finalment i fou reconegut.

## Referències

Bowen, The last Buwwayhids, 1929