OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Tou

Sant Tou és una ermita, protegida com a bé cultural d'interès local, a un km de la sortida cap a Hortsavinyà i Roca-rossa del km 1 de Tordera-Fogars de la Selva. Es troba molt a prop de Can Telleda. Construïda al segle xvi i principis del xvii, té un porxo senzill amb quatre columnes. El cor fou construït l'any 1719. Ha estat restaurada en diverses ocasions, i per això ha perdut la seva forma primitiva. A l'altar hi havia retaules del segle xviii amb passatges de la vida i martiris del Sant. Va ser destruïda durant la Guerra Civil.

## Referències

* 1 2 «Sant Tou de Tordera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
* ↑ «Capella de Sant Tou (Tordera - Maresme)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 13 febrer 2016].
# Sant Tomàs de Llupià

Sant Tomàs de Llupià és l'església parroquial romànica del poble rossellonès de Llupià, a la comuna del mateix nom, a la Catalunya del Nord.
Està situada al bell mig de la cellera originària del poble.

## Història

Tot i que el poble de Llupià està documentat des del 953, no és fins al 1019 que apareix Sant Tomàs de Llupià en un document. És en un judici sobre la possessió de Santa Coloma de Tuïr, a favor del comte Bernat de Besalú i del seu fill Seniofred. L'acta del document es fa a locum venerationis sancti Thome apostoli, cujus baselica sita est in eodem locum vocitatum Lupaino (el lloc de la veneració de sant Tomàs apòstol, la basílica del qual està situada en el lloc anomenat Llupià). El temple actual és bàsicament romànic, però ha sofert diverses afectacions amb el pas del temps.

## L'edifici

És una església de nau única, orientada de llevant a ponent, que es conserva en bona part. L'absis, que era al costat de llevant, com és habitual en el romànic, està desaparegut en alguna reforma posterior, substituït per la sagristia; a més, es van afegir dues capella laterals a la nau. Una volta de canó sobre arcades laterals de mig punt cobreix la nau. La porta d'entrada en el temple és al mur de ponent, que s'obre a la Plaça del Castell, presenta un frontis d'un sol arc amb dovelles curtes i ben tallades, que no sembla pas romànic. Al damunt hi ha una finestra que tampoc no és de factura romànica, com tampoc no ho és l'alta espadanya que corona aquesta façana.
Els elements romànics s'aprecien en les filades inferiors d'aquesta façana, així com a quasi tota la façana meridional, sobretot per damunt de les capelles laterals afegides en època moderna. S'hi conserva una cornisa extradossada, i el nivell d'on arrencava la coberta de lloses corresponent al temple romànic. A prop d'on hi havia l'absis, en aquest mateix mur meridional, hi ha una finestra romànica, actualment tapiada. Era de doble vessant, i s'hi veu un arc de mig punt fet de lloses primes i allargassades, així com els dos muntants de l'obertura, que són fets de petits carreus ben tallats.
L'aparell és molt rústec, amb petits blocs de pedra units amb morter. Pel tipus de conreu, es pot situar la seva construcció al segle xi.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Llupià». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 127. Sant Tomàs de Llupià». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 145-146
* Ponsich, Pere. «Llupià: Sant Tomàs de Llupià». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ L'església de Sant Tomàs en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Antoni de Pineda de Mar

Sant Antoni de Pineda de Mar és una església de Pineda de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular. A la façana, de gran senzillesa, hi ha una porta d'arc de mig punt rebaixat i una finestra oval, amb reixa, que il·lumina l'interior. L'edifici culmina amb una espadanya amb campana. La teulada, a dues vessants, dona forma ondulada a la façana. Al seu interior conserva la pila de pedra per a l'aigua beneïda i un altar tallat d'estil barroc.

## Història

Dedicada a Sant Antoni de Pàdua, durant la guerra del 36 fou molt malmesa, però avui es troba en bon estat de conservació. Conserva la seva estructura original, ja que no ha estat modificada ni ampliada.

## Referències

* 1 2 «Sant Antoni de Pineda de Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Sant Antoni de Pena

Sant Antoni de Pena és un oratori de la comuna nord-catalana de Cases de Pena, a la comarca del Rosselló.
Està situat en el camí de pujada cap a l'ermita de Nostra Senyora de Pena, a l'angle del primer retomb fort del tram final de pujada a l'ermita.
Vorejant el sender que mena a l'edifici hi ha petits oratoris abandonats i en força mal estat dedicats a sant Antoni del Desert, sant Galdric i sant Lluís Rei, entre d'altres.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Les Cases de Pena». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 72. Sant Galdric de les Cases de Pena». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ L'oratori de Sant Antoni en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Reportatge fotogràfic». [Consulta: 1r setembre 2014].

## Enllaços externs

* Visita virtual
* Excursió a l'ermita (francès)
* Reportatge fotogràfic d'una excursió a l'ermita
* Pelegrinatge a l'ermita, pel·lícula de 1962 de l'Institut Jean Vigo
# Santa Maria de l'Illa

Santa Maria de l'Illa és una ermita romànica situada al Parc Natural del Montseny, dins el poble de La Costa de Montseny, al terme municipal de Fogars de Montclús (Vallès Occidental). Està ubicada al costat de l'hostal Sant Roc, a la carretera de Palautordera a Seva. També és coneguda a partir del segle xvi com Sant Roc o Mare de Déu de la Misericòrdia. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici religiós d'una sola nau, absis circular i probablement és romànica. Està formada per quatre trams d'arc rebaixats datats del segle xvii. Té una senzilla espadanya. Al seu interior custodia un retaule, d'estil plateresc, del segle xvii, que es troba mutilat i en mal estat de conservació.

## Història

Apareix documentada el segle xii a la butlla del papa Honori III com a domini de l'abat de Sant Quirc de Colera. L'any 1272, el canonge Pere Illa, segon el seu testament, va fer a la capella la deixa d'un pali de 50 sous de valor. Aquestes són les primeres notícies referents aquesta capella. Al segle xvii se li varen afegir quatre arcs rebaixats sobre pilastres que varen modificar l'estructura romànica original. Es va col·lapsar la volta l'any 1873 i no es va reconstruir fins al 1888. a reparació que costà 514,50 pessetes; diners provinents dels feligresos. Tan sols el mur de l'absis és d'època medieval. Conserva un petit retaule plateresc del segle xvi que va ser mutilat durant la guerra civil. L

## Referències

* 1 2 3 4 Pladevall i Font, Antoni [et al.].. Catalunya Romànica - Vallès Oriental i Occidental. Enciclopèdia Catalana, 1991. ISBN 84-7739-271-4 [Consulta: 19 juliol 2015]. , pàg.349
* 1 2 «Santa Maria de l'Illa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Santa Maria de l'Ametlla

Santa Maria de l'Ametlla és una església amb elements neoclàssics de l'Ametlla del Montsec al municipi de Camarasa (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta rectangular amb una nau principal i capelles laterals amb cor sobre la porta d'entrada, il·luminat per una rosassa. La coberta, de dues vessants, forma un frontó amb un ràfec de rajol i teules. De les capelles laterals sobresurt la sagristia i estan cobertes també amb teula àrab. A la cantonada de la façana principal hi ha un campanar amb una antiga porta dovellada, tapiada. És de planta quadrada que es converteix en vuitavat amb quatre finestres d'arc de mig punt i està cobert amb una cúpula de maçoneria. Està tot realitzat en pedra reblada.

## Història

El lloc de l'Ametlla fou adquirit pel monestir d'Àger el 1333, per l'abat Hug a Ramon Cortit.
Fins a l'any 1806, Santa Maria de l'Ametlla apareix entre les possessions de l'abadia.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de l'Ametlla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 març 2019].
# Salsa HP

Salsa HP o Brown sauce (salsa marró, en anglès) és un condiment: una salsa agredolça feta originalment per l'empresa HP Foods (i que actualment s'elabora a H.J. Heinz a la ciutat d'Elst -Holanda-). Es tracta d'una salsa elaborada amb vinagre de malta, alleugerida amb sucs de fruita i espècies. La salsa es serveix tant amb aliments freds com calents. De vegades s'afegeix a sopes i estofats. És una de les salses més conegudes al Regne Unit i al Canadà, així com una de les més comercialitzades, amb un 71% del mercat anglès.
La recepta original de la salsa HP (HP Sauce) és obra d'en Frederick Gibson Garton, un botiguer de Nottingham. En Frederick va registrar el nom com a H.P. Sauce el 1896 i ho va anomenar així per ser el nom d'un restaurant del Palau de Westminster on va començar a treballar. Des dels orígens i durant molt de temps, les etiquetes de les ampolles duien imatges del Palau de Westminster. En Garton va vendre finalment la marca i la recepta HP per la suma de £150 i el contracte va acabar finalment en impagament per part de n'Edwin Samson Moore. En Moore (fundador de Midlands Vinegar Company -el precursor d'HP Foods- va fabricar posteriorment la salsa HP al 1903. Algunes històries suggereixen que el nom d'HP va ser derivat de "Harry Palmer". Es diu que en Palmer va ésser qui realment va inventar la recepta i va comercialitzar el producte com a "Harry Palmer's Famous Epsom Sauce". Aquesta versió de la història estableix que en Palmer, qui feia força juguesques a Epsom Races, es va veure forçat a vendre la recepta a Garton per cobrir els seus deutes. Tot i això, no hi ha evidències a la història oficial de la marca que mostri la existència del tal Palmer.
La salsa HP s'ofereix en una varietat de formats i sabors. Sempre ha estat rellevant la característica ampolla de forma rectangular. De mica en mica s'hi van anar incloent els gustos afruitats a la recepta original, passant pel suc de taronja fins al mango; tots ells amb l'objectiu de conferir-li un gust més àcid. La varietat sanomena "HP Chicken & Rib" al Canadà i als EUA. La variant de la salsa HP BBQ és un dels productes més importants a Anglaterra.

## Referències

* ↑ HP Sauce unveils 'Spamalot' bottle, Marketing Week, 8 de marzo de 2007.
* ↑ Dinsdale Landen and Jennifer Daniel, (1985), «The True Story Of HP Sauce», Methuen
* ↑ IRI Data, 52w/e 26 Jan 08

## Vegeu també

* garum - Salsa de peix fermentada.
* Lea & Perrins

## Enllaços externs

* Lloc oficial d'HP
# Salsa espanyola

La salsa espanyola (també anomenada salsa cafè o salsa fosca) és una de les salses mare de la gastronomia francesa.

## Història

Al segle xix l'escriptor i gastrònom francès Auguste Escoffier codificà la recepta que encara s'utilitza actualment. És una salsa feta amb un brou fosc i una roux fosca.

## Característiques

Algunes recepten mencionen l'ús de llard que es mescla amb ceba i pastanaga finament picada. La salsa s'aromatitza amb clavell d'espècia, pebre, brou de carn (de vegades de caça) que finalment es redueix. Es presenta en els plats amb textura espessa.

## Algunes salses derivades

* Salsa diabla
* Salsa Robert

## Referències

* 1 2 3 Doménech, Ignacio. Quintilla y Cardona. Marichu - La mejor cocinera Española. octava, 1969.
* ↑ Auguste Escoffier (1903), Le Guide culinaire, Editions Flammarion
* ↑ Rafael Aguirre Ruiz, (1973), «Conceptos basicos sobre cocina», Madrid,pp:63
# Salsa grand veneur

La salsa grand veneur (del francès grand veneur, 'cap de la caça, d'un sobirà') és una salsa a base d'una reducció de vi negre. Aquesta salsa densa i cremosa, és ideal per a acompanyar carn, ocells, cervo i caça.

## Ingredients

Els seus ingredients són vi negre, cebes, escalunyes, farigola, llorer, farina, vinagre de vi, brou o brou de vedella, gelea de groselles, mantega, oli d'oliva, sal i pebre. Pot ser acompanyada amb cuixot cru, també amb pastanagues i xocolata negra.

## Acompanyament

Aquesta salsa permet d'acompanyar carns vermelles i blanques, caça, ocells i llebres, carn de caça (cervos o senglars.).

## Maridatge amb el vi

Tenint compte dels tipus de carns que acompanya, aquesta salsa requereix l'ús de vins negres de caràcter com ara un Caors, un borgonya (Pommard o Clos-Vougeot), o un Pomerol.

## Notes i referències

* 1 2 «Salsa grand veneur en el web site kuisto». Arxivat de l'original el 2014-03-27. [Consulta: 9 juliol 2022].
* 1 2 Salsa grand veneur.
* ↑ Sauce grand veneur accompagnement de viandes et de civets.
* ↑ Deux sauces classiques pour le gibier : sauce poivrade et sauce grand veneur Arxivat 2013-06-27 a Wayback Machine..
* ↑ Maridaje con los vinos y la grand veneur Arxivat 2013-08-30 a Wayback Machine..
# Santa María de Cayón

Santa María de Cayón és un municipi de Cantàbria, de la comarca del Pisueña, amb 9.167 habitants (INE 2020) que es troba la vall de Cayón regat pel riu Pisueña. Limita al nord amb Villaescusa i Penagos, a l'est amb Miera, al sud amb Villafufre i Saro i a l'oest amb Castañeda i Santiurde de Toranzo.

## Localitats

* La Abadilla.
* Argomilla.
* Esles.
* La Encina.
* Lloreda.
* La Penilla.
* San Román.
* Santa María de Cayón (Capital).
* Sarón.
* Totero.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2010 | 2020 |
| 2.845 | 3.290 | 3.515 | 3.859 | 4.310 | 4.573 | 4.995 | 5.576 | 5.854 | 6.062 | 6.354 | 8.814 | 9.167 |
Font: INE

## Administració

Eleccions municipals, 23 de maig de 2003 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PP | 3269 | 72,50% | 11 |
| PSOE | 515 | 11,42% | 1 |
| PRC | 350 | 7,76% | 1 |
Eleccions municipals, 27 de maig de 2007 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PP | 2759 | 57,21% | 8 |
| PRC | 1179 | 24,45% | 3 |
| PSOE | 793 | 16,44% | 2 |
# Santa María de Argalo

Santa María de Argalo és una parròquia que es localitza en el sud de la vila de Noia, Galícia.
Segons el padró municipal de 2011 tenia 924 habitants (493 dones i 431 homes) distribuïts en 18 entitats de població, la qual cosa suposa un augment en relació a l'any 1999 quan tenia 912 habitants.
L'església parroquial va ser construïda en el S.XVIII. Té una nau de planta de creu llatina, coberta a dues i quatre aigües a la zona de la capella major. La façana té una porta amb motllures, una fornícula, decorada amb pilastres acanalades i un fris, que alberga la imatge de la Verge. En un nivell superior hi ha una obertura ovoïdal. Sagristia, adossada a un dels laterals de la capella major. Torre-campanar, de tres cossos que destaca sobre la resta del conjunt per les seves grans dimensions, l'inferior té una balustrada, el central quatre maxons adornats amb pilastres i motllures i el superior està coronat per una cúpula, sobre la qual s'aixeca un pinacle. Té retaules, un d'ells de 1812 realitzat pels deixebles de José Ferreiro, i talles a l'interior. Com a curiositat, cal ressaltar, que no segueix l'orientació típica de les temples cristians que orienten l'absis cap a l'est i la porta d'entrada principal cap a l'oest. A l'església d'Argalo, l'orientació és justament l'oposada a l'habitual, és a dir, absis cap a l'oest i porta principal cap a l'est.
En aquesta parròquia es troba el Anta de Argalo o Dolmen dona Cova dona Moura, sepulcre megalític del Neolític, amb càmera poligonal de set lloses de planta gairebé circular i un corredor d'accés de 2´3 m. El monument mesura 5´5 m des del fons de la càmera al començament del corredor i té una altura de 2´5 m. Porta de 1´7 m orientada a l'est. Fins a finals del S.XIX va conservar la llosa de cobertura, que es calcula que fora d'uns 3,5 m. de forma gairebé circular. En el seu interior es van trobar puntes de fletxa de base triangular, destrals polides, ceràmica, làmines de sílex, un esferoide i diversos ídols de fang. Va ser declarada, per defecte, Bé d'Interès Cultural (BIC), segons la Llei de Patrimoni estatal de 1985 i incorporada al Registre de Béns d'Interès Cultural de la Comunitat l'any 2011.

## Entitats de població

* Argote
* Baia
* Balbargos
* Becollo
* Beiro
* Bergondo
* Canaval
* Devesa
* Entrerríos
* Figueira
* Igrexa de Argalo
* Longras
* Lugariño
* Montiños
* Mosteiro
* Páramo
* Piñeiro
* Ponte de Argalo
* Ponte de San Francisco
* Portugalete
* Rúa Nova
* Sobreviñas
* Sueiro
* Torno
* Vilaboa

## Galeria d'imatges

* Església parroquial d'Argalo.
* La Cova de Moura.
* Hórreo (Graner) en Lugariño
# Salinomys delicatus

Salinomys delicatus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del centre-oest de l'Argentina (províncies de San Juan i San Luis), on viu a altituds d'entre 380 i 412 msnm. El seu hàbitat natural són les conques salines. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Jayat, J.; Pardiñas, U. Salinomys delicatus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 26 març 2017.
# Sant Marçal (Castellet i la Gornal)

Sant Marçal és un nucli poblacional del municipi de Castellet i la Gornal.
Anomenat antigament Rubió, és situat en una plana al nord-oest del terme municipal, separat de la resta del municipi per l'autopista. Els habitants de Sant Marçal, coneguts com a santmarçalencs, es troben en bona part dispersos en un nucli poblacional, que l'any 2005 era de 194 habitants. El poblet és molt petit, i està situat vora l'actual església de Sant Marçal, amb una edificació actual de 1914, catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, que domina sobre un turó la caseria. El poble, on funciona una societat recreativa, celebra festes per la Puríssima i el segon diumenge de juliol. Dins el terme municipal hi ha nombroses urbanitzacions, algunes de les quals són compartides amb altres municipis. Entre aquestes, destaquen la Rocallisa, els Rosers -compartida amb Cunit i Calafell-, Trenca-roques, Valldemar -compartida amb Calafell-, i la Creu i els Àngels.

## Referències

* ↑ «.xml Sant Marçal (Castellet i la Gornal)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sarothrura

Sarothrura és un gènere de petites aus tradicionalment classificades a la família dels ràl·lids (Rallidae), però amb les quals, modernament, s'ha fet una família diferent: Sarothrutidae. Està format per diverses espècies distribuïdes per la zona afrotròpica, inclosa Madagascar.

## Morfologia

Ocells semblants a rasclets (que és el nom vulgar que en general se'ls aplica), malgrat que més acolorits. Totes les espècies, excepte S. ayresi, presenten dimorfisme sexual en el plomatge, però no en la grandària. Ocells molt tímids i difícils d'observar.

## Hàbitat

La major part de les espècies viuen en pantans i praderies humides, però també hi ha espècies com S. pulchra i S. elegans que ho fan en zones forestals denses. Una espècie, S. boehmi és migratòria i també altres podrien ser-ho com S. pulchra que pot passar l'hivern en Àfrica del Sud i reproduir-se en Etiòpia, malgrat que aquests moviments estan poc estudiats.

## Reproducció

Es desconeix el comportament reproductiu de moltes de les espècies, tot i que es coneix que algunes crien en l'estació de pluges. Totes són molt cridaneres en l'època de cria, amb repertoris vocals que inclouen duets. Els ous de totes les espècies estudiades són blancs, color gens usual entre els ràl·lids. Els pollets naixen coberts de plomissa negra i obtenen el color d'adult en poc temps. Tots dos pares tenen cura dels pollets.

## Taxonomia

Situats en la major part de les classificacions a la família dels ràl·lids, en 2008 es va crear amb ells una família pròpia (Sarothruridae), arran importants anàlisis genètiques. S'han diferenciat nou espècies:
* rasclet estriat (Sarothrura affinis).
* rasclet alablanc (Sarothrura ayresi).
* rasclet de Böhm (Sarothrura boehmi).
* rasclet elegant (Sarothrura elegans).
* rasclet de Madagascar (Sarothrura insularis).
* rasclet cap-rogenc (Sarothrura lugens).
* rasclet perlat (Sarothrura pulchra).
* rasclet de Vieillot (Sarothrura rufa).
* rasclet de Waters (Sarothrura watersi).

## Referències

* ↑ Hackett, S.J., R.T. Kimball, S. Reddy, R.C.K. Bowie, E. L. Braun, M. J. Braun, J. L. Chojnowski, W. A. Cox, K.-L. Han, J. Harshman, C. J. Huddleston, B. D. Marks, K. J. Miglia, W. S. Moore, F. H. Sheldon, D. W. Steadman, C. C. Witt, and T. Yuri, « A phylogenomic study of birds reveals their evolutionary history », Science, vol. 320, n°5884 (2008), p. 1763-1768. (anglès)

## Enllaços externs

* Sarothruridae en la classificació de la COI Arxivat 2020-04-24 a Wayback Machine.
# Sarothia

Sarothia fou un estat tributari protegit, una thikana feudatària de Bikaner governada per una branca de rajputs rathors del clan Bidawat subclan Prithirajot. Els darrers governants (títol: thakur) foren Sheonath Singh, Man Singh i Devi Singh.

## Referències

* ↑ «Indian Princely States». Arxivat de l'original el 2011-05-03. [Consulta: 1r febrer 2010].
# Saroyan Ülkesi

Saroyan Ülkesi (turc), Saroyan Land (anglès) o País de Saroyan és una pel·lícula documental sobre el viatge del 1964 que va fer l'escriptor estatunidenc William Saroyan (1908-1981) a Bitlis, la ciutat dels seus ancestres, a Turquia. La pel·lícula va ser dirigida per Lüsin Dink, directora que pertany a la comunitat armenia turca, i va ser rodada parcialment a Istanbul i la resta entre Trebisonda i Bitlis. Dink va preparar el guió segons els escrits de Saroyan, nascut als Estats Units (el 1908) i que no va anar a Turquia fins al 1964. Saroyan Ülkesi va fer el seu debut mundial en el 32e Festival Internacional de Cinema d'Istanbul del 2013. La pel·lícula va guanyar el Premi "Albercoc d'Argent" en la categoria "Panorama d'Armènia" del Festival Internacional de Cine Albercoc d'Or a Armènia i fou presentada en la secció "Open Doors" del Festival de Locarno, també del 2013.

## Vegeu també

* Cinema turc

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20140715224346/http://www.agos.com.tr/haber.php?seo=saroyan-ulkesine-zor-yolculuk&haberid=4739
* ↑ https://web.archive.org/web/20131213203831/http://www.hurriyet.com.tr/kultur-sanat/haber/23773125.asp
* ↑ https://web.archive.org/web/20131214081504/http://gundem.milliyet.com.tr/-saroyan-ulkesi-locarno-da/gundem/detay/1739483/default.htm?ref=OtherNews

## Enllaços externs

* Saroyan Ülkesi/Saroyan Land a l'IMDb