OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Le Pin (Charente Marítim)

Le Pin és un municipi francès situat al departament del Charente Marítim i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 72 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Le Pin era de 72 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 12 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 36 habitatges, 31 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 36 habitatges eren cases. Dels 31 habitatges principals, 26 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 5 tenien tres cambres, 8 en tenien quatre i 18 en tenien cinc o més. 21 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Le Pin el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 8 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 8 |
| 0 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 41 persones, 28 eren actives i 13 eren inactives. De les 28 persones actives 22 estaven ocupades (12 homes i 10 dones) i 6 estaven aturades (2 homes i 4 dones). De les 13 persones inactives 9 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 1 estava classificada com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa de transport.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.
L'any 2000 a Le Pin hi havia 8 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 200 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Le Pin a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Le Pin a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Leonhardt-Consort

Leonhardt-Consort és un conjunt instrumental dedicat a la música antiga amb instruments originals fundat per Gustav Leonhardt.
L'agrupació, que substituí al Baroque Ensemble es fundà l'any 1955 i es concentrà, principalment, en les obres de Johann Sebastian Bach; ha enregistrat tots els Concerts per a clavecí i els Concerts de Brandenburg. La gravació més emblemàtica – en el segell Teldec– és la integral de les Cantates religioses de Bach en col·laboració amb el Concentus Musicus Wien dirigit per Nikolaus Harnoncourt, feta entre els anys 1971 i 1989.

## Referències

* ↑ http://www.bach-cantatas.com/Bio/Leonhardt-Consort.htm
# Lingsugur

Lingsugur és una ciutat i panchayat al districte de Raichur, a l'Índia, a l'estat de Karnataka a 16° 10′ N, 76° 31′ E﻿ / ﻿16.17°N,76.52°E﻿ / 16.17; 76.52. Figura al cens del 2001 amb una població de 27.301 habitants. La població el 1901 era de 5.161 incloent el suburbi de Mahbud Bazar a uns 3 km on havia un camp militar durant el període de domini britànic (1853 a 1860). Fou capital d'un districte del principat d'Hyderabad entre 1860 i 1905.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Lingua Ignota

La lingua ignota és una llengua artificial inventada per la monja, científica i escriptora Hildegarda de Bingen al segle xii. De Bingen és l'única persona de la qual perduren avui escrits usant aquesta llengua. Ella la va descriure, empra un alfabet també inventat, de vint-i-tres lletres, i conté unes mil paraules, de les quals en va fer un glossari en llatí. La utilitzava com a llengua mística, la que tindrien els àngels, i podia intercalar paraules de lingua ignota en els seus escrits, aconseguint un efecte global enigmàtic.
És una de les primeres llengües artificials de la història; és per això que Santa Hildegarda de Bingen és considerada patrona dels esperantistes.
La llengua apareix descrita en un manuscrit de De Bingen en llatí, com a Lingua Ignota per simplicem hominem Hildegardem prolata. Ella n'explica la gramàtica, la sintaxi i el vocabulari, donant sinònims en llatí o en alemany per a afavorir-ne la comprensió. Cercava la bellesa semàntica, l'eufonia i estava dissenyada per a sonar bé a càntics. Gràcies a la correspondència d'amics seus es pot intuir que aquesta llengua era coneguda per més persones. Algunes teories havien indicat que potser es tractava d'alguna mena de llengua secreta. Altres la descriuen com a llengua utòpica i amb un objectiu primari musical. Al segle xix la teoria més estesa suponia que volia ser ideollengua universal. De Bingen escriu que pretén ser una llengua "menys àrida" i "verda".
L'expressió "lingua ignota" és la que de Bingen va usar per a anomenar la llengua que va crear i utilitzar en els seus escrits. És llatí i significa, literalment, "llengua desconeguda".

## Referències

* 1 2 Vicente Beltrán Pepió, Actas del primer congreso de la Asociación Hispánica de Literatura Medieval, Promociones y Publicaciones Universitarias, 1988 (castellà)
* 1 2 S. Higley, Hildegard of Bingen's Unknown Language, 2007. ISBN 9780230610057 (anglès)
* ↑ Jeffrey T. Schnapp, Virgin's words: Hildegard of Bingen's Lingua Ignota and the Development of Imaginary Languages Ancient to Modern, 1991 (anglès)
* ↑ Anne H. King-Lenzmeier, Ildegarda di Bingen: la vita e l'opera, editorial Gribaudi, 2004. ISBN 9788871527659 (italià)
# Lingot

Un lingot és una massa de material fos dins d'un motlle que permet el seu fàcil maneig i estiba. Els lingots metàl·lics es fabriquen escalfant l'aliatge per sobre del seu punt de fusió i bolcant el metall líquid dins de motlles preparats a aquest efecte. Els lingots de metalls primaris s'utilitzen després en la indústria per a produir altres peces metàl·liques, mitjançant fosa, extrusió o altres mitjans tecnològics. En la indústria electrònica s'utilitzen lingots monocristalins de material semiconductor fabricats mitjançant el mètode Czochralski o el de Bridgeman.

## Estructura cristal·lina

Els lingots es fabriquen en general amb motlles en forma de paral·lelepípede o una piràmide truncada de base rectangular, per facilitar-ne estibat. Com el refredament s'inicia en la superfície, es crea un gradient de temperatura on el centre del líquid roman més calenta que les vores. En conseqüència, la solidificació comença per la superfície i acaba en el centre, generant una estructura cristal·lina típica en tres «capes»: una cristal·lització columnar en la superfície, dendrítica a la capa següent, i equiaxial al centre.
En solidificar-se, el metall disminueix el seu volum i la superfície del lingot en contacte amb l'atmosfera presenta en general una concavitat anomenada «de retracció». Si la fosa ha estat deficient, el lingot presentarà fissures en la seva superfície, i porus en el seu interior.
Hi ha diverses tècniques per millorar i homogeneïtzar l'estructura cristal·lina d'un lingot, incloent l'estricte control de la velocitat de solidificació, l'aïllament de determinades parts dels motlles per a produir una solidificació dirigida, i l'ús de tècniques de floculació.

## Nota

* ↑ Antonio Luque; Steven Hegedus. Handbook of photovoltaic science and engineering. John Wiley and Sons, 9 June 2003, p. 245–. ISBN 9780471491965 [Consulta: 10 febrer 2011].
# Llengües tuu

Les llengües Tuu són una subfamília de llengües integrades dins de la família de les llengües khoisànides, que consisteix en dos grups de llengües parlades a Botswana i Sud-àfrica, el Taa i el !Kwi, cadascun amb una llengua encara viva: la llengua !Xóõ o Taa i la llengua Nǁng. La relació entre les dues branques no es posa en dubte, però no és estreta.
El nom Tuu prové d'una paraula que significa "persona", comuna a les dues branques de la família.

## Llengües

* Taa
** ǃXóõ (un continu dialectal)
** Nossob inferior (dos dialectes, ǀʼAuni i Kuǀhaasi) †
* ǃKwi (ǃUi)
** Nǁng (un cúmul de dialectes; greument amenaçat amb 2 parlants vius l'any 2020)
** ǀXam (un cúmul de dialectes, inclòs el Nǀuusaa) †
** ǂUngkue †
** ǁXegwi †
** ǃGãǃne †
# Llengües tucanes centrals

Les llengües tucanas centrals constitueixen una branca proposada de les llengües tucanes parlades en el nord-oest de l'Amazònia, a Colòmbia prop de la frontera amb el Brasil.

## Classificació

No existeix consens sobre si existeix una branca central del tucano paral·lela a les branques oriental i occidental que semblen ben establertes. Per a alguns autors el cubeo i el tanimuca formen la branca central. No obstant això, per als autors de la classificació de Ethnologue el cubeo és una llengua no assignable ni a la branques oriental ni a la branca oriental, per la qual cosa considera que per si mateix constitueix la branca central (mentre que el tanimuca es classifica com una llengua de la branca oriental). Finalment la comparació lèxica de l'ASJP revela que el tanimuca és més pròxim lèxicament a les llengües orientals, mentre que el cubeo és més pròxim a les llengües occidentals (encara que és la llengua geogràficament més distant d'elles), això suggereix que probablement el cubeo pot considerar-se una branca independent o tal vegada part de les llengües occidentals malgrat la seva posició geogràfica.

## Referències

* ↑ Janet Barnes, 1999, p. 209.
* ↑ Tucanoan (Ethnologue)

## Bibliografia

* J. Barnes. «7. Tukano». A: Alexandra Y. Aikhenvald & R. M. Dixon. The Amazoninan Languages (en anglès). 1ª. Cambridge University Press, 1999, p. 207-226. ISBN 0 521 57021 2.

## Enllaços externs

* Tucanoan (WALS)
# Enges

Enges és un municipi suís del cantó de Neuchâtel, situat al districte de Neuchâtel.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].

## Enllaços externs

* Article sobre Enges al Diccionari històric de Suïssa: en alemany, en francès i en italià
# Arenaria serpyllifolia

L'arenària, arenària serpil·lifòlia, borrissol o herba gallinera (Arenaria serpyllifolia), és una espècie de planta amb flors del gènere Arenaria. Addicionalment pot rebre els noms d'. També s'ha recollit la variant lingüística herba pisona.
És una planta menuda de fulla petita i flor blanca que es fa en tota mena de prats montans i en terrenys molt o poc remoguts de la zona d'Euràsia meridional. Floreix entre el juny i l'agost.
És comuna als Pirineus.

## Taxonomia

Els següent nom científic és sinònims d'Arenaria serpyllifolia L.: Stellaria serpyllifolia (L.) Scop.
Es reconeixen les següents subespècies:
* Arenaria serpyllifolia subsp. aegaea (Rech.f.) Akeroyd
* Arenaria serpyllifolia subsp. cassia (Boiss.) Govaerts
* Arenaria serpyllifolia subsp. leptoclados (Rchb.) Nyman
* Arenaria serpyllifolia var. lloydii (Jord.) J.Lloyd
* Arenaria serpyllifolia var. macrosepala Rech.f.
* Arenaria serpyllifolia subsp. marschlinsii (W.D.J.Koch) Nyman
* Arenaria serpyllifolia subsp. serpyllifolia
* Arenaria serpyllifolia subsp. tremula (Boiss.) Govaerts

## Referències

* 1 2 «Arenaria serpyllifolia». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 28 maig 2022].
* 1 2 3 «Arenaria serpyllifolia» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ Xavier Font i Castell, Estudis geobotànics sobre els prats xeròfils de l'estage montà dels Pirineus

## Bibliografia

* Atles corològic de la flora vascular dels Països Catalans.

## Enllaços externs

* Flora i vegetació de Ponent - Plana de Lleida.
# Discurs de les quatre llibertats

El Discurs de les quatre llibertats fou un discurs pronunciat el 1941 pel president dels Estats Units Franklin Delano Roosevelt en què enuncià les quatre llibertats que havien de regir en tot el món i que constituirien els eixos de la política internacional americana.

## El discurs

Durant la sessió sobre l'estat de la Unió, el 6 de gener de 1941 el president Roosevelt va pronunciar el discurs de les quatre llibertats de què haurien de gaudir totes les persones en qualsevol lloc del món:
* Llibertat d'expressió (Freedom of speech and expression)
* Llibertat de culte (Freedom of worship)
* Llibertat de viure sense misèria (Freedom from want)
* Llibertat de viure sense por (Freedom from fear)
Les dues primeres llibertats repeteixen les que ja indica la 1a esmena de la Constitució dels Estats Units. Els dos últims, de dret a la seguretat econòmica i a la seguretat militar s'han convertit en els eixos de la doctrina liberal dels Estats Units.
A més, el discurs va preparar el país per a la incorporació a la segona Guerra Mundial, que finalment es va produir el desembre de 1941 després de l'atac japonès a Pearl Harbour. Així, el discurs va apel·lar al profund sentiment de llibertat dels estatunidencs per justificar la participació en el conflicte armat contra les potències totalitàries.

## Inspiració per als tractats internacionals

La Carta Atlàntica, una declaració feta conjuntament per Roosevelt i el primer ministre britànic Winston Churchill el 14 d'agost de 1941, reprèn i completa el discurs de les quatre llibertats.
El concepte de les quatre llibertats també va influir en la Carta de les Nacions Unides adoptada el 26 de juny de 1945, i va ser reprès després en el preàmbul de la Declaració Universal dels Drets Humans aprovada el 10 de desembre de 1948 per les Nacions Unides:
   "....l'adveniment d'un món en què els éssers humans gaudeixen de llibertat d'expressió i de creença i lliures de la por i la necessitat ha estat proclamat com la màxima aspiració de la gent comuna..."
   "... l'adveniment d'un món en què els éssers humans seran lliures de parlar i de creure, lliures de terror i misèria, s'ha proclamat com la màxima aspiració de l'home..."

## La bandera de les quatre llibertats

Les quatre llibertats també van inspirar una bandera que va representar extraoficialment l'Organització de les Nacions Unides en els seus inicis, abans de la seva constitució formal el 1945. Les quatre llibertats estaven representades per quatre pals verticals de color vermell que no arribaven fins a les vores de la bandera, de fons blanc. També se'n coneixen variants amb els pals de color blau o verd. Actualment ha romàs com a bandera d'honor de l'ONU.

## Referències

* ↑ «FDR and the Four Freedoms Speech - FDR Presidential Library & Museum» (en anglès americà). [Consulta: 5 juny 2022].
* ↑ «Discurs de les quatre llibertats - Franklin Delano Roosevelt». [Consulta: 5 juny 2022].
* ↑ «The Avalon Project : THE ATLANTIC CHARTER». [Consulta: 5 juny 2022].
* ↑ Kelly, John «Here’s the inside story on the most famous flag you’ve never heard of» (en anglès). Washington Post, 13-06-2016. ISSN: 0190-8286.
# Premis ATV 1999

Els II Premis ATV corresponents a 1999 foren entregats per l'Acadèmia de les Ciències i les Arts de Televisió d'Espanya el 19 de març de 2000 en una gala celebrada al Palau de Congressos de Madrid i retransmesa per Antena 3. Fou presentada per Concha Velasco i hi actuaren Ketama i Mónica Naranjo. Va obrir la presentació el president de l'Acadèmia Antonio Mercero.

## Guardonats

| Categoria | Programa | Persona | Resultat |
| Interpretació Masculina | El Comisario | Fernando Valverde | Guanyador |
| Interpretació Masculina | 7 vidas | Javier Cámara | Nominat |
| Interpretació Masculina | Tío Willy | Andrés Pajares | Nominat |
| Interpretació Femenina | 7 Vidas | Amparo Baró | Guanyadora |
| Interpretació Femenina | La casa de los líos | Lola Herrera | Nominada |
| Interpretació Femenina | Periodistas | Amparo Larrañaga | Nominada |
| Comunicador de Programes d'Entreteniment | Crónicas marcianas | Javier Sardà | Guanyador |
| Comunicador de Programes d'Entreteniment | Todo en familia | Ramón García | Nominat |
| Comunicador de Programes d'Entreteniment | El informal | Javier Capitán i Florentino Fernández | Nominats |
| Comunicador de Programes Informatius | Antena 3 Noticias | Matías Prats | Guanyador |
| Direcció | Páginas ocultas de la Historia | Javier Díez Moro | Guanyador |
| Realització | Campeonatos del Mundo de Atletismo | Jaime Garrido | Guanyador |
| Productor Executiu | Periodistas | Daniel Écija, Pilar Nadal i Felipe Mellizo | Guanyador |
| Guió | Ésta es mi tierra | Josefina Molina | Guanyadora |
| Direcció Artística | Periodistas | Fernando González | Guanyadora |
| Direcció Artística | La rosa de piedra | Juan Ramón Martín | Nominat |
| Fotografia | Yo estuve bajo la Estrella Polar | Antonio Pérez Grueso | Guanyador |
| Música Original | Al filo de lo imposible | Suso Saiz | Guanyador |
| Música Original | La rosa de piedra | Eva Gancedo | Nominada |
| Programa de Ficció | El Comisario | El Comisario | Guanyador |
| Programa de Ficció | 7 Vidas | 7 Vidas | Nominat |
| Programa de Ficció | Compañeros | Compañeros | Nominat |
| Programa de variedats i concursos | Saber y ganar | Saber y ganar | Guanyador |
| Programa de variedats i concursos | Grand Prix | Grand Prix | Nominat |
| Programa de variedats i concursos | Esos locos bajitos | Esos locos bajitos | Nominat |
| Magazine, Talk show | Caiga quien caiga | Caiga quien caiga | Guanyador |
| Programa Informatiu | Madrid Directo | Madrid Directo | Guanyador |
| Programa Infantil | Club Disney | Club Disney | Guanyador |
| Programa Divulgatiu | El 98 | El 98 | Guanyador |
| Programa Esportiu | Retransmissió Campionats del Món d'Atletisme de Sevilla | Retransmissió Campionats del Món d'Atletisme de Sevilla | Guanyador |
| Premi Especial a tota una vida | José de las Casas Acevedo | José de las Casas Acevedo | Guanyador |

## Referències

* ↑ Tele 5 acapara la segunda edición de los premios de la Academia de la Televisión, El País, 20 de març de 2000
* ↑ La Academia de la Televisión premia la trayectoria profesional de Pepe Casas, El País, 18 de novembre de 1999

## Vegeu també

* TP d'Or 1999
* Antena de Oro 1999
* Premis Ondas 1999
# Khinita

La khinita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom del mineralogista Basaw Khin.

## Característiques

La khinita és un hidròxid de fórmula química Pb$^{2+}$Cu₃$^{2+}$[Te$^{6+}$O₆](OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1978. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la khinita pertany a «04.FD: Hidròxids amb OH, sense H2O; cadenes de octaedres que comparetixen angles» juntament amb els següents minerals: spertiniïta, bracewel·lita, diàspor, goethita, groutita, guyanaïta, montroseïta, tsumgallita, manganita, yttrotungstita-(Y), yttrotungstita-(Ce), frankhawthorneïta i parakhinita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Old Guard, situada al districte de Tombstone, al comtat de Cochise (Arizona, Estats Units). També als Estats Units ha estat descrita en diverses mines properes a la localitat tipus, així com en altres indrets dels comtats de San Bernardino (Califòrnia) i Utah (Utah). A fora del país nord-americà tan sols ha estat trobada a Moctezuma (Sonora, Mèxic).

## Referències

* ↑ «Khinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 juny 2019].
# Danny Day

Daniel "Danny" Day (5 d'octubre de 1972) va ser un ciclista australià, que es va especialitzar amb el ciclisme en pista.
Del seu palmarès destaquen tres medalles als Campionats del Món en pista. Dues en Velocitat per equips i l'altra en Tàndem, aquesta última fent parella amb Stephen Pate.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Jacques Malkin

Jacques Malkin, en francès Jacques Malkin, en realitat Yakov Malkin (Odessa, (Crimea), 16 de desembre, 1875 - Nova York, 8 de desembre, 1964), fou un violinista i professor de música nord-americà d'origen rus. Germà de Joseph i Manfred Malkin, pare de l'artista Malkine.

## Biografia

Nascut a la família de Friedman Malkin i Golda Farberova. A partir de 1893 va estudiar al Conservatori de París, el 1898 es va casar amb la seva companya d'estudis, la violinista danesa Ingebor Magnus, i el mateix any va néixer el seu fill Georges. Va actuar com a part d'un trio familiar tant a França i, després que tots els germans es traslladessin als Estats Units, el 1928 va gravar el trio de piano de Bedřich Smetana. Durant la Primera Guerra Mundial, va dirigir una orquestra que donava concerts per als soldats nord-americans a França directament al front. Fins i tot en el període parisenc, es va interessar per la música antiga, va participar en actuacions de la Societat de Concerts d'instruments antics sota el lideratge de Camille Saint-Saëns i Henri Casadesus a la dècada de 1930. va dirigir el Quintet renaixentista, especialitzat en aquest àmbit, en el qual tocava la viola d'amor. Va ensenyar a Nova York al Conservatori sota la direcció del germà Manfred (aquí els seus alumnes incloïen William Schuman i Julius Schulman), i després a Boston al Conservatori sota la direcció del germà Joseph.
La seva germana fou la cantant d'òpera (soprano) Beata Malkin (1892-1973).

## Referències

* ↑ https://www.altenbergtrio.at/?site=archive_ensemble&triofilter=m&lp=fr/www.altenbergtrio.at. Дата обращения: 31 марта 2020. Архивировано 31 мая 2011 года. — Слободка.
* ↑ https://www.nytimes.com/1916/08/02/archives/scandinavians-for-peace-hundreds-of-meetings-deprecating-war-held.html/query.nytimes.com. Data d'accés: 31 de març de 2020. // The New York Times, 1916, 2 d'agost. (anglès)
# Engenni

L'engenni és una llengua edoid que es parla al sud de Nigèria, a la LGA d'Ahoada West, a l'estat de Rivers i a la LGA de Yenagoa, a l'estat de Bayelsa.
L'engenni forma part del sub-grup lingüístic de les llengües edoid del delta, que són llengües Benué-Congo. Les altres llengües del mateix grup lingüístic són el degema i l'epie.

## Ús i dialectes

L'engenni és una llengua que gaudeix d'un ús vigorós (6a); tot i que no està estandarditzada, és utilitzada per persones de totes les edats i generacions. L'engenni disposa d'una gramàtica des del 1977 i s'escriu en alfabet llatí des del 1972. Segons l'ethnologue, el 1980 hi havia 20.000 egenni-parlants.
Els dialectes de l'engenne són l'ediro, l'inedua, l'ogua i el zarama.

## Població i religió

El 72% dels 41.000 engennis són cristians; d'aquests el 60% són protestants, el 20% són catòlics i el 20% pertanyen a esglésies cristianes independents. El 28% dels engennes restants creuen en religions tradicionals africanes.

## Referències

* 1 2 engenni al joshuaproject
* 1 2 3 engenni a l'ethnologue
* ↑ llengües edoid del delta.