OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cambra del Consell de la Nació Navajo

La Cambra del Consell de la Nació Navajo (navaho Béésh bąąh dah siʼání) és el centre de govern de la Nació Navajo. L'edifici es troba a Window Rock, Arizona, i és important per la seva associació al New Deal de la dècada de 1930 i el seu canvi en la política federal per a les relacions amb els nadius americans, segons el que estableix la Llei de Reorganització Índia. Amb la seva façana de pedra arenisca vermella i el seu estil arquitectònic rústic, la cambra va ser dissenyada per harmonitzar amb el seu espectacular entorn natural.
Construïda entre 1934 i 1935, la forma d'octàgon de la cambra i el marc estructural tenen el propòsit d'evocar un monumental hogan, l'habitatge tradicional dels navahos. A més, l'edifici incorpora les funcions cerimonials navahos d'una entrada principal orientada a l'est i al nord un mur sense finestres. L'artista Navajo Gerald Nailor, Sr. fou comissionat en 1942 per a un cicle mural que representa La història i el progrés de la Nació Navajo que s'instal·là a l'interior.
L'edifici fou declarat Fita Històrica Nacional en 2004. Es tracta de "l'única seu legislativa als Estats Units propietat d'una tribu índia americana que ha estat contínuament en ús d'aquesta tribu i el disseny incorpora materials i tradicions arquitectòniques indígenes lligades al patrimoni Navajo".

## Galeria

* Interior de la cambra de la Nació Navajo

## Referències

* 1 2 Navajo Nation Council Chamber, al Servei de Parcs Nacionals. Aquest article incorpora texts de domini públic del web del govern dels Estats Units.
* ↑ Nation.pdf National Historic Landmark Nomination, 2004 a National Park Service

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Cambra del Consell de la Nació Navajo
* Informació sobre la Cambra del Consell de la Nació Navajo Arxivat 2011-07-10 a Wayback Machine., Discover Navajo
# Camden (Ohio)

Camden és una vila dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 2.302 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Camden tenia 2.301 habitants, 897 habitatges, i 621 famílies. La densitat de població era de 722,6 habitants per km².
Dels 897 habitatges en un 37,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,6% hi vivien parelles casades, en un 11,5% dones solteres, i en un 30,7% no eren unitats familiars. En el 26,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,1.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,3% tenia menys de 18 anys, un 9% entre 18 i 24, un 29,8% entre 25 i 44, un 19,9% de 45 a 60 i un 11,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.085 $ i la renda mediana per família de 32.970 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.610 $ mentre que les dones 22.640 $. La renda per capita de la població era de 14.551 $. Aproximadament el 6,7% de les famílies i el 9,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Camden». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Camden». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Búfag becgroc

El búfag becgroc (Buphagus africanus) és un ocell de la família dels bufàgids (Buphagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita les sabanes del Senegal, Gàmbia i sud de Mauritània i sud de Mali i sud de Níger, Burkina Faso, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, Nigèria, Camerun, el Gabon, República del Congo, República Democràtica del Congo, República Centreafricana i sud de Txad i sud de Sudan, oest i nord d'Etiòpia, Eritrea, cap al sud a Ruanda, Burundi, Uganda, Kenya, Tanzània, Zàmbia, Malawi fins al sud d'Angola, nord-est de Namíbia, nord de Botswana, oest i sud de Zimbabwe, sud-oest de Moçambic i nord-est de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Búfag becgroc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 18/10/2023(català)
# Búfal (desambiguació)

«Búfal» té aquests significats:
* Búfal, diversos bòvids, entre ells el búfal africà i el búfal aquàtic
* Búfal, Personatge del manga Musculman
Viccionari
# Camí del Rossinyol

El Camí del Rossinyol és un camí rural del terme municipal de Monistrol de Calders, a la comarca del Moianès.
Arrenca de la carretera B-124 a prop del triterme entre els municipis de Granera, Mura i Monistrol de Calders, al Coll Blanc, en el punt quilomètric 27,150, des d'on s'adreça cap al nord lleugerament decantat cap a llevant, per arribar a la Quintana del Rossinyol, on actualment queda mort. Antigament des d'aquest lloc pujava fins a la masia del Rossinyol, ja que era l'únic camí d'accés. En l'actualitat, des de mitjan segle xx, un camí més planer l'ha substituït.
Un cop a la masia, a la qual pujava a través dels camps de la Quintana, el camí s'adreçava cap al nord-nord-est, pel vessant de llevant del Puig del Rossinyol, passava per la Font de les Tres Pinasses, i anava baixant pel vessant nord-est del Puig del Rossinyol cap a la vall del torrent de l'Om.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
# Can Coll (Santa Eugènia de Berga)

Can Coll és un edifici del municipi de Santa Eugènia de Berga (Osona) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular assentada damunt d'un serradet de margues, coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana orientada al SE. Consta de planta i dos pisos. La façana presenta un portal rectangular format per grans carreus de pedra, a la part esquerra s'hi annexiona un altre cos on s'hi veuen restes d'un portal més baix, tres finestres amb ampits al primer pis i un portal d'arc de mig punt al segon pis flanquejat a cada costat per finestres. Al nord-est només s'hi obre una finestra al segon pis, i hi ha un dipòsit de lloses de pedra. Al nord-oest hi ha dues finestretes a la planta, una amb l'ampit motllurat al primer pis i una al segon. Al sud-oest s'hi annexiona un altre cos aprofitant antics elements de pedra (escaires, porta i finestra). A migdia hi ha una amplia era de cairons.
Per l'aparell constructiu deduïm que el segon pis correspon a una segona etapa constructiva, ja que els escaires només arriben al primer pis. També s'hi afegí el cos sud-oest.

## Història

Apareix registrada al nomènclator de la província de l'any 1860 i consta com a "masia casa de labranza".

## Referències

* 1 2 3 «Can Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Can Coll (Sant Iscle de Vallalta)

Can Coll és una obra de Sant Iscle de Vallalta (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta rectangular, de dos pisos amb la coberta a doble vessant situada al nord del nucli de Sant Iscle de Vallalta. Presenta també una construcció d'una sola planta adossada a la paret orientada a nord-oest. El carener està situat paral·lel a la façana principal. Trobem algunes obertures en forma d'arc escarser però la majoria són petites finestres de llinda plana.

## Referències

* ↑ «Can Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Can Curt del Rieral

Can Curt del Rieral o Can Cisteller és una masia al costat de llevant de l'avinguda de Francesc Maspons del poble de Bigues. És al sector central del terme municipal de Bigues i Riells, al sud-oest del Rieral de Bigues; des de darreries del segle XX ha quedat absorbida per la trama urbana de Bigues: queda a l'avinguda de Francesc Masponç, a llevant del camí de Can Segimon. És a la dreta del Tenes, a llevant de Can Traver, a prop i al sud-oest de la Baliarda, que queda a l'altre costat del Tenes, i al costat de llevant de Ca l'Espasa. Forma part del petit conjunt format per Cal Curt del Rieral, Can Molina i Cal Tasar. Can Curt del Rieral és una construcció rústica del segle xviii, amb elements constructius de l'edat moderna, com els carreus de gres que emmarquen les obertures de la casa. Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals editat per l'ajuntament de Bigues i Riells.

## Referències

* ↑ Catàleg de masies i cases rurals
# Can Cuscó

* Per a altres significats, vegeu «Can Cuscó (Sant Just Desvern)».
Can Cuscó era una casa al nucli de les Gunyoles (Avinyonet del Penedès, l'Alt Penedès). Hi ha notícies de les Gunyoles des de l'any 971. Encara que aquestes cases no corresponguin directament a aquesta data, es poden considerar de les més antigues del nucli de les Gunyoles. Era una casa entre mitgeres i fent cantonada composta de planta baixa, pis i golfes. Portal d'entrada adovellat, d'arc de mig punt. Balcons d'un sol portal al primer pis. Ràfec. Cantoneres de carreus de pedra tallada. Teulada de vessants inclinades a diversos nivells. Edificació annexa amb portal d'arc de mig punt adovellat sobre-aixecat sobre el nivell del carrer, i finestres al primer pis amb ampits de pedra.
L'Ajuntament va comprar la casa el 1988, per 300.000 pessetes, juntament amb la casa veïna, cal Candi. Es va enderrocar can Cuscó, pel seu deteriorament, que suposava un perill públic, i així es va engrandir la plaça de l'Església. Cal Candi va ser rehabilitat, passant a ser un espai sociocultural.

## Referències

* 1 2 «Can Cuscó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
* ↑ Les Gunyoles: l'empremta de mil anys d'història. Vilafranca del Penedès: Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 82-83. ISBN 978-84-96995-07-9.
# Cantó de La Paliça

El cantó de La Paliça és un cantó francès del departament de l'Alier, situat al districte de Vichèi. Té 15 municipis i part del de La Paliça.

## Municipis

* Andelaroche
* Arfuelha
* Barrais-Bussolles
* Bilhasés
* Lo Bruelh
* Châtelus
* Droiturier
* Isserpent
* La Paliça
* Périgny
* Saint-Christophe
* Saint-Étienne-de-Vicq
* Saint-Pierre-Laval
* Saint-Prix
* Servilly

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1974-1982 | Jean Daumur | PS |
| 1983-2001 | Bernard Le Provost | Divers droite |
| 2001-2008 | Dominique Chassenieux | PRG |
| 2008- | Jacques de Chabannes | PRG |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 10.402 | 11.219 | 10.411 | 9.827 | 9.786 | 9.182 | 9.078 |
# Charax notulatus

Charax notulatus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco a Veneçuela.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A. 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Lucena, C. A. S. de 1987. Revisão e redefinição do gênero neotropical Charax Scopoli, 1777 com a descrição de quatro espécies novas (Pisces; Characiformes; Characidae). Comunicações do Museu de Ciências da PUCRS Núm. 40: 5-124.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Club Atlético Huracán (Tres Arroyos)

* No s'ha de confondre amb Huracan (desambiguació).
El Club Atlético Huracán (o Huracán de Tres Arroyos) és un club de futbol argentí de la ciutat de Tres Arroyos.
El club va ser fundat el 3 de gener de 1923. La seva millor temporada fou la 2004-2005, en la qual jugà a la primera divisió argentina.

## Palmarès

* Torneo Argentino A: 1
** 2000-01

## Referències

* ↑ Perfil a BDFA
* ↑ Argentina 2004–2005 per Javier Romiser a RSSSF.

## Enllaços externs

* Web oficial (castellà)
* Huracán Website Arxivat 2018-06-14 a Wayback Machine. (castellà)
* Los Pibes del Puente Arxivat 2006-08-30 a Wayback Machine. (castellà)
# Cocció al buit

El sistema de cocció al buit és un mètode de cocció que consisteix a escalfar aliments durant llargs períodes a temperatures relativament baixes i en un recipient hermèticament tancat. El menjar es cuina de vegades durant més de vint-i-quatre hores. A diferència de les olla de pressió, la cocció al buit tanca el pas de l'aire als aliments no per la mateixa olla sinó que fa servir bosses de plàstic tancades, i són aquestes les que se submergeixen en aigua calenta a l'olla o cassola, que pot estar oberta. L'aigua sol escalfar-se per sota del punt d'ebullició (100 °C), normalment a uns 60 °C.
Aquest mètode, descrit per primera vegada per Sir Benjamin Thompson, Comte de Rumford], el 1799. Als anys 70 Georges Pralus el va voler usar al restaurant Troisgros, a Roanne. Pralus era de l'opinió que el fetge gras cuinat d'aquesta manera mantenia el seu aspecte original, no perdia quantitats excessives de greix i tenia millor textura. En Bruno Goussault va investigar també els efectes de la temperatura sobre diversos aliments com a "Científic Cap de Solucions culinàries", en concret va tabular temps de cocció i temperatura per a diferents aliments a pressió considerada zero.
El mètode de cocció al buit és usat a diversos restaurants, com per exemple a El Celler de Can Roca, entre molts altres, a més de per particulars a casa seva, i fins i tot es comercialitzen electrodomèstics especialment dissenyats per a tal fi.

## Precaucions d'higiene

El bacteri clostridium botulinum pot créixer en els aliments en absència d'oxigen i produir la mortal toxina botulínica, de manera que la cocció al buit s'ha de fer sota condicions acuradament controlades per evitar l'enverinament per botulisme.

## Referències

* ↑ «cocció al buit» (en anglès). Dictionary.com Unabridged (v 1.1). Random House, Inc. [Consulta: 14 desembre 2007].
* 1 2 Amanda Hessen. «Under Pressure» (en anglès), 14-08-2005.
* ↑ Wilson Rothman. «how-to-cook-from-the-inside-out SousVide Supreme Review: How To Cook From the Inside Out» (en anglès). Gizmodo, 1r febrer 2010.
* ↑ Hyytiä-Trees E., Skyttä E., Mokkila M., et al. «Safety evaluation of sous vide-processed products with respect to nonproteolytic Clostridium botulinum by use of challenge studies and predictive microbiological models» (en anglès). Appl. Environ. Microbiol., 66, gener 2000, pàg. 223-229. DOI: 10.1128/AEM.66.1.223-229.2000.

## Enllaços externs

* Start with Cooking Sous Vide (anglès) (francès)
# Coccoloba gigantifolia

Coccoloba gigantifolia és una espècie de planta amb flors de la família de les poligonàcies. És endèmica de la conca del riu Madeira als estats d'Amazones i Rondonia a l'Amazònia central i sud-oest del Brasil. Aquesta espècie s'assembla a la de Coccoloba mollis, però es diferencia en el fet que té fulles molt més grans que les seves branques fèrtils.

## Descripció

Coccoloba gigantifolia és un arbre que creix a uns 49 peus (15 metres) d'alçada i té fulles que poden assolir els 8 peus (2,5 metres) de llarg i 4 peus i 7 polzades (1,4 metres) d'amplada, la segona fulla més gran coneguda entre les plantes dicotiledònies de Gunnera manicata. El pecíol només té unes quatre polzades (10 centímetres) de llarg i una polzada (2,5 cm) de gruix. A més de les fulles grans, es pot distingir dels seus congèneres pel tronc recte de l'espècie, rarament de més de tres polzades (7,6 centímetres) de gruix, amb anells transversals, pecíol articulat inserit a l'ocrea a la base de les seves fulles, la seva pubescència general., i la presència d'una medul·la buida a les branques. Les fulles enormes formen una roseta a la part superior del tronc principal i cadascuna de les poques branques. Aquest arbre no sembla tenir un nom indígena.

## Història botànica

La planta va ser observada per primera vegada pels botànics al riu Canumã, un afluent del riu Madeira, durant una expedició el 1982, però no es va recollir cap exemplar a causa de la manca de parts fèrtils. De nou l'any 1986, una expedició liderada pel botànic Juan Revilla, va trobar i va fer un registre fotogràfic d'un individu de Coccoloba de fulles molt grans, però estèril, prop de la ciutat de Porto Velho, a l'estat de Rondònia, encara no es va recollir cap exemplar d'herbari. Entre 1989 i 1993 durant diverses expedicions a la Reserva Forestal Nacional de Jamari, es van trobar 14 individus i es van recollir algunes fulles grans tot i que l'espècie era estèril.
Silvestre Silva va tornar a fotografiar individus de Coccoloba de fulles grans l'any 1995 en una carretera veïnal que connectava la ciutat d'Autazes amb la riba esquerra del riu Madeira, uns 110 km al sud-est de Manaus. Finalment, una expedició de l'agost de 2005 a una altra zona als voltants de la Reserva Forestal de Jamari va portar a la recollida de mostres fèrtils d'inflorescències, juntament amb fruits madurs i llavors caigudes sota un arbre individual.

## Etimologia

L'epítet específic gigantifolia fa referència a la proporció de fulles inusuals de l'espècie.

## Referències

* ↑ anonymous. «Arvore da Maior Folha do Mundo da Frutos e Podera Ser Identificada», September 18, 2017. [Consulta: August 21, 2018].
# Chessexita

La chessexita és un mineral de la classe dels sulfats. Anomenada així pel professor Ronald Chessex, petrògraf de la Universitat de Ginebra. El mineral tipus es conserva al Museu d'Història Natural de Ginebra (Suïssa).

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la chessexita pertany a «07.D - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana i grans; amb NO₃, CO₃, B(OH)₄, SiO₄ o IO₃» juntament amb els següents minerals: darapskita, humberstonita, ungemachita, clinoungemachita, charlesita, ettringita, jouravskita, sturmanita, thaumasita, carraraïta, buriatita, rapidcreekita, korkinoïta, bentorita, nakauriïta, tatarskita, carlosruizita, fuenzalidaïta i txeliabinskita.

## Característiques

La chessexita és un sulfat de fórmula química (Na,K)₄Ca₂(Mg,Zn)₃Al₈(SO₄)$_{10}$(SiO₄)₂·40H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Forma plaques quadrades o rectangulars euhèdriques d'uns 0,03 mm.

## Formació i jaciments

S'ha descrit recobrint fluorita en localitats de França i Islàndia. Es troba associada a guix i fluorita.

## Referències

* ↑ «Chessexite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Chessexite Mineral Data». [Consulta: 9 juliol 2017].
# Cloris (mare de Carpos)

Segons la mitologia grega, Cloris (en grec antic Χλωρίς) va ser una divinitat, encarnació de la primavera, consagrada als jardins.
Bòreas i el seu germà Zèfir competien pel seu amor, però Zèfir va raptar-la i es va casar amb ella, i de la seua unió nasqué Carpo, una de les Hores. Els romans la identificaren amb Flora.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 53. ISBN 8429741461.

## Bibliografia

Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III).
# Club Atlético San Martín (Tucumán)

* Aquest article tracta sobre el club de Tucumán. Vegeu-ne altres significats a «Club Atlético San Martín».
El Club Atlético San Martín és un club de futbol argentí de la ciutat de San Miguel de Tucumán.

## Història

El club va ser fundat el 2 de novembre de 1909. Després de participar en les competicions locals, ingressà a l'AFA el 1968. Disputà el campionat Nacional argentí entre 1968 i 1985. Posteriorment jugà a la primera divisió les temporades 1988–89, 1991–92 i 2008–09.

## Palmarès
### Torneigs locals i regionals

* Federación Tucumana (20):
** 1919, 1923, 1940, 1941, 1943, 1944, 1945, 1947, 1949, 1953, 1954, 1955, 1956, 1966, 1967, 1969, 1970, 1971, 1974, 1976
* Liga Tucumana de Fútbol (7):
** 1980, 1981, 1982, 1984, 1985, 1987, 2004
* Campeón Competencia (7):
** 1921, 1922, 1936, 1940, 1947, 1948, 1964
* Campeón de Honor (12):
** 1922, 1943, 1945, 1946, 1947, 1949, 1950, 1951, 1955, 1965, 1973, 1974.
* Campeón Preparación (1):
** 1975
* Torneos Regionales (16):
** 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1978, 1979, 1981, 1982, 1983, 1985
* Torneo del Interior (1):
** 1988

### Torneigs nacionals

* Primera B Nacional (1):
** 2007-08
* Torneo Argentino A (1):
** Clausura 2006
* Torneo Argentino B (1):
** 2005
* Torneo Argentino C (1):
** 1988
* Copa de la República (1):
** 1944

### Torneigs amistosos

* Copa Leandro N.Alem (7): 1939, 1942, 1943, 1945, 1946, 1948, 1960
* Copa Miracolo: 1979
* Copa Ángel Pedro Malvicino: 2008

## Jugadors destacats

| Oscar Ramón Acosta (1992~1993) Jorge Anchén (2009) Cristián Canío (2009) Carlos Chacana (1997~2001) Armando Dely Valdés Pablo De Muner (2008~present) Oscar Fabbiani | Gustavo Ibáñez Juan Manuel Llop (1996) Jorge López Carlos Morales Santos (2004~2006) José Noriega Ricardo Villa (1973) |

## Referències

* ↑ «Diego Cagna..». [Consulta: 18 abril 2016].

## Enllaços externs

* Club Atlético San Martín - Lloc web oficial
* Notícies (castellà)