OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jocs Bolivarians de 1938

Els I Jocs Bolivarians (en castellà: Juegos Bolivarianos) van ser un esdeveniment esportiu celebrat entre el 6 i el 22 d'agost de 1938 a Bogotà, Colòmbia, a l'Estadio El Campín, per celebrar els 400 aniversari de la ciutat. Els Jocs van estar organitzats per l'Organització Esportiva Bolivariana (ODEBO).
Els jocs van ser inaugurats oficialment pel president de Colòmbia, Alfonso López Pumarejo, acompanyat per Alberto Nariño Cheyne del Comitè Olímpic Colombià, el coronel Leopoldo Piedrahita del comitè organitzador local, i Gustavo Santos, alcalde de la ciutat de Bogotà.
Les primeres edicions dels Jocs Bolivarians, els celebrats entre 1938 i 1989, es van detallar en el llibre escrit per José Gamarra Zorrilla, antic president del Comitè Olímpic Bolivià, i primer president (1976-1982) de l'ODESUR. Les medalles d'or aconseguides per Equador van ser publicades pel Comitè Olímpic Equatorià.
Els pòsters oficials dels Jocs van ser dissenyats per l'artista colombià Sergio Trujillo Magnenat.

## Arxiu històric

Es poden trobar més fotografies a la pàgina web de la Biblioteca Luis Ángel Arango.

## Participació

Es va publicar que la participació va consistir en 716 atletes de 6 països:
| Bolívia (70)  Colòmbia (250) | Equador (110)  Panamà (74) | Perú (112)  Venezuela (100) |

## Esports

Es van esmentar els següents esports:
| Esports aquàtics Salts Natació Waterpolo Atletisme Baseball Basketball | Boxa Escacs Ciclisme Hípica Esgrima Futbol (detalls) Golf | Pilota basca $^†$ Tir Tennis Volleyball Halterofília Lluita |
$^†$: Esdeveniment d'exhibició.
La llista podria ser incompleta.

## Medaller

A continuació segueix el medaller dels Jocs.
Medaller dels Jocs Bolivarians de 1938 :
| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Perú | 26 | 22 | 17 | 65 |
| 2 | Equador | 23 | 20 | 15 | 58 |
| 3 | Colòmbia | 19 | 26 | 21 | 66 |
| 4 | Veneçuela | 10 | 7 | 4 | 21 |
| 5 | Panamà | 3 | 7 | 3 | 13 |
| 6 | Bolívia | 3 | 1 | 6 | 10 |
| Total | Total | 84 | 83 | 66 | 233 |

## Referències

* 1 2 3 4 Gamarra Zorrilla, José. «Bolivia Olímpica Capítulos VI al VIII» (en spanish). [Consulta: 22 octubre 2012].
* 1 2 «CUADRO DE MEDALLISTAS ECUATORIANOS EN LA HISTORIA DE LOS J. D. B. POR EDICIÓN» (en castellà). Arxivat de l'original el 8 juny 2012. [Consulta: 22 octubre 2012].
* ↑ «Colección Gumercindo Cuellar - Juegos bolivarianos» (en castellà). [Consulta: 22 octubre 2012].
* ↑ «ECUADOR SE CLASIFICO EN SEGUNDO TERMINO» (en castellà) p. 4, 7 (original page no.: 6,13), 23-08-1938. [Consulta: 24 octubre 2012].
* ↑ «RESULTADOS GENERALES DE LOS JUEGOS BOLIVARIANOS» (en castellà) p. 4, 5 (original page no.: 6,7), 23-08-1938. [Consulta: 24 octubre 2012].
* ↑ «Pelota al Guante. Los Equipos de Colombia y Ecuador Juegan Hoy» (en spanish) p. 5 (original page no.: 9), 21-08-1938. [Consulta: 24 octubre 2012].
* ↑ «RESULTADOS - I Juegos Bolivarianos. Bogotá - Colombia, 1938» (en castellà). [Consulta: 22 octubre 2012].
# Jordi Bolena

Jordi Bolena —George Boleyn (anglès)— Vescomte Rochford, c. 1504 – 17 de maig de 1536, va ser un noble anglès del segle xvi. Fill de Tomàs Bolena i d'Isabel Howard, germà de Maria Bolena i d'Anna Bolena. Involucrat en el judici a la seva germana Anna, va ser arrestat al maig de 1536 i acusat d'haver comès incest amb ella. Va morir decapitat el 1536.
Si bé la seva família tenia certa influència en la cort anglesa de la dinastia Tudor, ja que els Howard eren una prominent família noble i el seu oncle era el duc de Norfolk, aquesta es va accentuar a causa de l'ascens de la seva germana Maria a la categoria d'amant d'Enric VIII i, més endavant, al voltant de 1526 o 1527, quan la seva altra germana, Anna, va casar amb el Rei, després del seu qüestionat divorci de Caterina d'Aragó.
Se sap que al voltant de 1536, havia estat nomenat membre de la cambra reial (Privy chamber), mentre que el seu pare Tomàs exercia de canceller del segell, (Lord Privy Seal o Lord Keeper of the Privy Seal), ambdós càrrecs (Privy) són molt importants en la cort anglesa a causa de la seva proximitat amb el Rei.
Més endavant, quan Enric VIII va decidir desfer-se de la seva segona consort degut, probablement, a què aquesta no li havia donat cap fill marculí, la va acusar d'haver comès adulteri i incest, per la qual cosa va ser condemnada a morir decapitada.
Bolena va prendre partit per la seva germana i va ser acusat, al seu torn, de cometre incest amb ella. Igual que Anna Bolena, va ser empresonat a la Torre de Londres i decapitat, juntament amb altres acusats de diversos crims.
Els partidaris de la reina Anna Bolena sostenien que tots els càrrecs van ser preparats per a afavorir a Enric VIII, que buscava desfer-se de la seva esposa a fi de contreure matrimoni amb Jane Seymour i assolir un hereu masculí per a la corona.
D'acord amb la biografia novel·lada Anna Bolena, escrita per Evelyn Anthony (1958), Jordi sempre havia mantingut una afectuosa i estreta relació amb la seva germana i va ser el seu suport moral durant la crisi que va precedir la seva caiguda, a pesar de saber que d'aquesta manera s'autocondemnava. En aquesta mateixa obra, com en moltes altres, s'afirma que la seva esposa Jane Parker, gelosa durant anys del vincle entre el seu marit, amb qui sostenia una tibant relació, i la seva cunyada, va ser una de les acusadores, presentant-se com a testimoni de l'incest. No obstant això, no existeixen proves documentades d'aquesta última afirmació.
# Josep Vila i Amorós

Josep Vila i Amorós (Vinebre, Ribera d'Ebre, 1919 - Barcelona, 2011) va ser un músic català. Sota el guiatge dels mestres Joan Balcells, fundador de l'Orfeó Gracienc, i Pere Jordà va començar la seva vida musical a la secció infantil de l'Orfeó per passar més endavant al cor gran de l'entitat. El 1939 va participar en la fundació de la Coral Núria, en el si de la delegació gracienca de la Unió Excursionista de Catalunya, en fou primer sotsdirector i, més endavant, director.
Paral·lelament també va dirigir, durant més de 40 anys, la coral del Club Excursionista de Gràcia anomenada Cantaires Muntanyencs i va impulsar la creació de la coral Petits Cantaires Muntanyencs i d'un grup intermedi. Amb aquestes dues formacions corals centenars d'assaigs i de concerts arreu. També va dirigir durant molts anys quatre cors de Clavé, entre els quals el dels Pilons i el de L'As de Bastos, a Gràcia. Va fundar i dirigir la coral Verge Bruna, una veritable experiència d'integració de persones amb diferents tipus de discapacitats.
Des de 1984 va ser el principal motor de les Trobades Corals de Gràcia que es desenvolupen anualment i per les quals han passat la majoria de formacions del districte i que ha esdevingut cita obligada de les corals gracienques. El 2001 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.

## Referències

* ↑ «70 Aniversari de la Coral Núria». Club Excursionista de Gràcia, 01-07-2010 [Consulta: 7 octubre 2020].
* ↑ «Josep Vila i Amorós (Gràcia)». bcn.cat. Arxivat de l'original el 11 d’octubre 2020. [Consulta: 7 octubre 2020].
* ↑ «Josep Vila i Francesc Vilaplana reben la medalla d'honor de Barcelona». vilaweb.cat, 14-02-2002 [Consulta: 7 octubre 2020].
# Joseph Carrillo

Joseph Carrillo (s. xvii-xviii) va ser un metge (nascut a Madrid segons John Locke, el seu editor) al servei del Bei Hussayn Ibn Alí de la Regència de Tunis on va arribar per convertir-se al judaisme el 1718.
El seu sogre va ser el també metge Gabriel de Mendoza amb qui va viatjar a l'interior de la regència tot acompanyant el bei durant les campanyes per a la recaptació d'impostos.
Coneixia prou bé el llatí i cap als anys 1730 va redactar un recull d'inscripcions epigràfiques trobades a la Regència que va ser publicat trenta anys més tard a les Philosophical Transactions, tot i que l'editor va escriure malament el seu nom: «Carilos». Aquest error, que es va reproduir al principal corpus d'inscripcions llatines, el Corpus Inscriptionum Latinarum, ha estat corregit recentment.
El recull de Carrillo no és gaire fiable pel que fa a l'estudi de l'Antiguitat i de fet poua principalment d'altres fonts, com ara el treball de Francisco Ximenez de Santa Cathalina.

## Referències

* 1 2 Carrillo, Joseph; Locke, John «Roman inscriptions at Tunis in Africa, copied about the year 1730. By Dr. Carilos, a native of Madrid, then Physician to the Bey of Tunis, communicated by John Locke, Esq. F. R. S». Philosophical Transactions of the Royal Society of London, 53, 01-01-1763, pàg. 212. DOI: 10.1098/rstl.1763.0035.
* ↑ González Bordas, Hernán «Francisco Ximenez et l'étude des inscriptions latines d'Afrique au XVIIIe siècle». ANTIQUITATES ET LUMIÈRES. Étude et réception de l'Antiquité romaine au siècle des Lumières, 2019, pàg. 195.
* ↑ Wilmanns, Gustav. Inscriptiones Africae latinae (en llatí). Berolini: G. Reimerum, 1979, p. XXIV.
* 1 2 González Bordas, Hernán «La lecture aberrante d'une inscription à Kasserine (Tunisie). Prosperite et chute d'une creation par erreur». Revue Essais, 8, 2015, pàg. 27.
# Joan Gomis

«Joan Gomis» té aquests significats:
* Joan Gomis Vives, pescador esportiu
* Joan Gomis i Sanahuja, periodista i escriptor
* Joan Gomis (cronista), cronista
# José Ignacio

José Ignacio és un balneari de l'Uruguai ubicat al departament de Maldonado, 40 km a l'est de Punta del Este, i amb costes sobre l'oceà Atlàntic.

## Història

José Ignacio rep el seu nom en homenatge a un poblador que vivia a la zona durant la colonització espanyola de la Banda Oriental. El balneari es troba sobre la península del mateix nom, la qual té 2 quilòmetres de llarg i 800 metres d'amplada. El Far de José Ignacio, de 32,5 metres d'alçada, va ser edificat el 1877.

## Població

Segons les dades del cens de 1996, José Ignacio tenia una població aproximada de 170 residents permanents (93 homes i 77 dones) i 263 habitatges (67 llars).
| Any | Població | Habitatges |
| 1963 | 26 | 36 |
| 1975 | 52 | 96 |
| 1985 | 99 | 151 |
| 1996 | 170 | 263 |
Font: Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai

## Referències

* ↑ «José Ignacio» (en castellà). welcomeuruguay.com. [Consulta: 29 desembre 2011].
* ↑ «Cens 2004 del Departament de Maldonado» (XLS). INE, 2004. Arxivat de l'original el 2013-03-09. [Consulta: 29 desembre 2011].
* ↑ «Cens 2004 del Departament de Maldonado» (XLS) (en castellà). INE, 2004. Arxivat de l'original el 2012-06-01. [Consulta: 29 desembre 2011].
* ↑ «Estadístiques 1963–1996 / J» (DOC) (en castellà). Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai, 2004. Arxivat de l'original el 2012-05-25. [Consulta: 29 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Pàgina web sobre José Ignacio, Uruguai Arxivat 2013-08-21 a Wayback Machine. (castellà)
* Informació de José Ignacio a la pàgina web oficial de la Intendència Municipal de Maldonado Arxivat 2010-12-28 a Wayback Machine. (castellà)
# Joël Robuchon

Joël Robuchon (Poitiers, França, 7 d'abril de 1945 - Ginebra, Suïssa, 6 d'agost de 2018) va ser un xef francès de renom internacional.
Va ser el famós xef del restaurant "Jamin" a París. Va escriure diversos llibres de cuina especialitzats i ha tingut una àmplia cadena de restaurants a tot el món, la majoria amb diverses estrelles Michelin. Va ser el líder amb el major nombre de condecoracions de tots els temps amb un total de 32 estrelles Michelin.
Va rebre nombrosos títols, com el del millor cuiner del segle per Gault & Millau el 1990. Durant la seva trajectòria professional va crear plats tan reconeguts com el seu puré de patates o pastís de trufes.
Amb 50 anys, després que el seu restaurant Joël Robuchon fos reconegut com el millor del món pel diari International Herald Tribune, el xef es va retirar dels fogons per dedicar-se a la transmissió de coneixements, sobretot a través de programes de televisió. Volia fer accessible la cuina al gran públic, i ho va aconseguir amb programes com Bon Appétit Bien Sûr, l'any 2000, o Planète Gourmande, a partir del 2011. Els seus viatges pel Japó i el descobriment dels bars de tapes a Espanya el van inspirar en la creació a París d'un nou concepte de restaurant, L'Atelier, amb un ambient més dinàmic i jovial, però amb productes de gran qualitat.

## Referències

* 1 2 Fort, Matthew «Joël Robuchon, obituary». The Guardian, 07-08-2018 [Consulta: 7 agost 2018].
* 1 2 3 4 Gilbert, Trinitat «Mor el xef Joël Robuchon, número u en estrelles Michelin». Diari ARA, 06-08-2018 [Consulta: 7 agost 2018].
# Joël Pelier

Joël Pelier (Valentigney, Doubs, 23 de març de 1962) va ser un ciclista francès, que fou professional entre 1985 i 1990. Descobert per Jean de Gribaldy, en el seu palmarès hi ha una desena de victòries, destacant per damunt de totes l'etapa guanyada al Tour de França de 1989.

## Palmarès

* 1985
** 1r al Gran Premi de l'UCB
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
* 1986
** 1r al Gran Premi d'Aix-en-Provence
* 1987
** Vencedor d'una etapa del Tour Midi-Pyrénées
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Avenir
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Irlanda
** Vencedor d'una etapa de la Ruta del Sud
* 1988
** Vencedor d'una etapa de la Midi Libre
* 1989
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
* 1990
** Vencedor d'una etapa del Tour de la CEE

### Resultats al Tour de França

* 1985. 78è de la classificació general
* 1986. Abandona (18a etapa)
* 1988. 120è de la classificació general
* 1989. 128è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

## Enllaços externs

* Fitxa de Joël Pelier a sitiodeciclismo.net
# Jordi Lluís de Berghes

Jordi Lluís de Berghes (5 de setembre de 1662 a Brussel·les – 5 de desembre de 1743 a Lieja) era príncep-bisbe del principat de Lieja de 1724 fins a la seva mort.
Va abandonar una carrera de militar al servei d'Espanya per a seguir la seva vocació religiosa. El 1695 va entrar al capítol de la catedral de Sant Lambert de Lieja. La seva elecció com príncep-bisbe va ser la primera ruptura amb la línia dels Wittelsbach de Baviera que ja governava el principat des de 1581. Tot i haver-hi un concurrent, Climent August de Baviera, el capítol ja n'hi havia prou d'un príncep sempre absent que considerava el principat com una prebenda fàcil i va preferir elegir un home del país.
El 1727 va voler crear un hospital general com a resposta a la misèria endèmica. Després d'un incendi el 1734 del palau dels prínceps-bisbes, va fer reconstruir-lo en estil neoclàssic i que va romandre fins avui. A la seva mort, va llegar la seva fortuna d'1 300 000 de florins als «als seus germans, els pobres de la ciutat».

## Enllaços externs

* Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja

## Referències

* ↑ Le Roy, Alphonse. «Berghes, Georges-Louis de». A: Bibliographie Nationale (en francès). volum 2. Brussel·les: H. Thiry-van Buggenhoudt, 1868, p. 240-247. Arxivat 2012-03-08 a Wayback Machine.
* ↑ «Bruno Dumoulin, La Principauté de Liège de sa Renaissance à la Révolution». Arxivat de l'original el 2014-11-28. [Consulta: 26 maig 2008].
* ↑ Jacques Stiennon, Histoire de Liège, Tolosa, Privat, 1991
# Juan José de Amézaga

Juan José de Amézaga Landaraso, més conegut com a Juan José de Amézaga (Montevideo, 28 de gener de 1881 - ibídem, 21 d'agost de 1956), va ser un polític i jurista uruguaià, president de la República Oriental de l'Uruguai entre els anys 1943 i 1947.
Nascut a Montevideo el 1881, fill del biscaí Juan José Amézaga, emigrat a l'Uruguai el 1880, i de Josefa Landaraso. Malgrat el seu humil origen, va graduar-se en Dret i va esdevenir advocat, després d'haver cursat estudis a Europa, a la Universitat de París. Especialista en Dret Civil, matèria en la qual va exercir la docència a la Universitat de la República entre 1910 i 1933.
Militant del Partit Colorado, i persona pròxima a José Batlle y Ordóñez, va ser elegit diputat pel departament de Durazno, càrrec que va ocupar entre 1907 i 1915. El darrer any va esdevenir ministre d'Indústria. Va ser així mateix president del Banc d'Assegurances de l'Estat entre 1917 i 1933, renunciant en produir-se el cop d'estat de Gabriel Terra.
Va ser membre de la Junta consultiva que va redactar la constitució de 1942. Va assumir la presidència amb suport de batllistes i baldomiristes, mantenint la línia estatista i normalitzant la situació política després dels cops de Gabriel Terra i de Alfredo Baldomir.
Es destaca del seu govern el patrocini de les obres públiques, per tal de combatre l'alt nivell d'atur que hi havia.
Va impulsar les lleis de Consells de Salaris, vacances anuals, indemnització per acomiadament, i igualtat de drets per a la dona.

## Llegat

Un carrer de Montevideo porta el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Amézaga, Juan José de» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia. Eusko Ikaskuntza. [Consulta: 6 desembre 2023].
* 1 2 3 4 «Amézaga, Juan José de» (en castellà). Historias universitarias. Archivo General de la Universidad de la República. [Consulta: 6 desembre 2023].
* 1 2 3 ; Rodríguez Almada, Pablo «Juan José de Amézaga: el presidente olvidado». La Diaria, 21-09-2021.

## Vegeu també

* Eleccions generals de l'Uruguai de 1942.
* Acadèmia Nacional de Lletres de l'Uruguai.

## Enllaços externs

* Discurs d'assumpció a la presidència Arxivat 2007-05-24 a Wayback Machine. (castellà)
* Presidència de l'Uruguai Arxivat 2011-02-24 a Wayback Machine. (castellà)
# José Freüller Alcalá-Galiano

José Freüller Alcalá-Galiano (Màlaga, 21 de març de 1815 – 27 d'abril de 1901), V marquès de la Paniega, fou un aristòcrata, advocat, empresari i polític espanyol.
Fill de Santiago Freüller Curtí, natural dels cantons suïssos i brigadier dels Reial Exèrcits, i de María de los Dolores Alcalá-Galiano Pareja, marquesa de la Paniega. Fou germanastre de Juan Valera, fruit del segon matrimoni de la seva mare amb José Valera Viana. Es va casar amb Carmen Sánchez de Quirós Hinojosa, amb la qual no va arribar a tenir fills i morí sense descendència.
Com a marquès de la Paniega va ser un gran propietari a Màlaga, Cabra, Còrdova i Carmona.
Començà carrera política amb els moderats com a alcalde de Màlaga entre 1846 i 1847. Posteriorment va ser diputat pel districte de Campillos (1864-1865) i el de Ronda (1867-1868). Amb la revolució de 1868 es retira de la política, tot i que tornà el 1884 com a senador designat per la Societat Econòmica de Sevilla. Durant aquesta legislatura va ser membre de la comissió de segregació de diverses poblacions del municipi de Zalamea la Real i constituir el de Nerva. Va ser reelegit el 1886 i el 1887.
Dedicà molts esforços al progrés artístic i cultural i a la protecció del patrimoni monumental de la ciutat de Màlaga. Va ser un dels fundadors i el primer president de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Elm de Màlaga, des de la seva constitució el 1850 fins a la seva mort el 1901.

## Referències

* 1 2 3 4 Valle de Juan, María Ángeles. «José Freuller y Alcalá-Galiano» (en castellà). Diccionario Biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ Suárez Cabello, Antonio «El Marqués de la Paniega» (en castellà). La Opinión de Cabra, 11-10-2009.
* ↑ M., M. «Un aristócrata consagrado al arte» (en castellà). Diario Sur, 09-05-2009.
# Josep Taronjí Cortès

Josep Taronjí Cortès (Palma, 1847 - Palma, 4 de gener de 1890) fou un eclesiàstic i escriptor mallorquí.
Fou deixeble de Josep Lluís Pons i Gallarza a l'Institut Balear així com de Marià Aguiló i Fuster. El 1865 inicià els seus estudis eclesiàstics, els quals hagué de seguir de manera irregular, extern al Seminari Diocesà de Mallorca. Optà a una canongia a la Seu de Mallorca i no l'aconseguí. Finalment el 1878 obtingué una canongia al Sacromonte de Granada on es traslladà a viure fins que al final de la seva vida retornà a Mallorca. Fill il·lustre de Palma el 1931.
Taronjí és conegut per la polèmica que mantingué en relació amb la qüestió xueta, causada per la negativa, a finals de 1876, del rector de l'església de Sant Miquel a deixar que predicàs unes quaranta hores que anualment sufragava la família, també xueta, dels Aguiló. La polèmica es mantingué fins a 1879 amb importants participants de les Balears i la península Ibèrica que principalment es recull als seus llibres Algo sobre el estado religioso y social de la isla de Mallorca (1877) i Juicio de la prensa española sobre la cuestión social mallorquina y sobre el libro de polémica titulado estado religioso y social de la isla de Mallorca (1878), editat anònimament.
Fou membre de la Renaixença als Balears. Participà en els Jocs Florals de Barcelona de 1871 on va obtenir dos accèssits. Edità gran part de la seva poesia en català a El trovador mallorquin (1883). Fou actiu defensor de la unitat de la llengua catalana i se li atribueix l'incomplet Diccionari mallorquí-castellà (1878).

## Vegeu també

* Llorenç Cladera Caimari

## Referències

* ↑ «Josep Taronjí Cortès». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tomàs, Margalida «Aproximació a la tasca intel·lectual de Josep Taronjí». Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana, 64, 2008, pàg. 169-194 [Consulta: 16 setembre 2023].
# José Luis Ortiz Moreno

José Luis Ortiz Moreno (n. 1948) és un astrònom espanyol, de l'institut d'Astrofísica d'Andalusia, on dirigeix un grup d'investigació. Va ser Vice-director de Tecnologia en l'Observatori de Sierra Nevada.
El 29 de juliol de 2005, Ortiz va anunciar el descobriment al cinturó de Kuiper d'un objecte que provisionalment va ser catalogat com (136108) 2003 EL61. el 17 de setembre de 2008 se li va assignar el nom definitiu de Haumea. Michael E. Brown i el seu equip de Caltech havien observat el mateix objecte i li van donar el nom de “Santa”. Brown inicialment va apujar a Ortiz i el seu equip, donant crèdit al seu descobriment, tanmateix al poc temps van sorgir diferències respecte a qui dels dos corresponia el descobriment, donat que Ortiz va tindre accés previ a les investigacions de Brown.
A pesar d'aquest accés, el equip espanyol ha repetit en diverses ocasions que aquest fet no va tindre cap influència en el descobriment.

## Referències

* ↑ ««MPEC 2005-O36 : 2003 EL61» (en anglès). 29 de juliol.» (en ingles). [Consulta: Consultat el 28 setembre 2008.].
# József Sákovics

József Sákovics (Budapest, 26 de juliol de 1927 - Budapest, 2 de gener de 2009) fou un tirador d'esgrima hongarès, especialista en floret i espasa, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960. Es casà amb la també tiradora d'esgrima Lídia Dömölky-Sákovics.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on va disputar tres proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla de bronze en la competició de floret per equips, mentre en la d'espasa individual i espasa per equips quedà eliminat en semifinals. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, tornà a disputar tres proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla de plata en la prova d'espasa per equips i la de bronze en la de floret per equips, mentre en la d'espasa individual quedà eliminat en semifinals. En acabar els Jocs de Melbourne va desertar mentre feia una gira pels Estats Units. Amb tot el 1957 tornà a Hongria i el 1960, a Roma, disputà els seus tercers, i darrers Jocs Olímpics, on fou quart en les tres proves que disputà.
En el seu palmarès també destaquen cinc medalles al Campionat del Món d'esgrima, dues d'or, una de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1953 i 1962.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – József Sákovics». [Consulta: 20 novembre 2023].
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 20 novembre 2023].
# Juan Bueno Sales

Juan Bueno Sales (Alacant, ? - 2 de febrer de 1927) fou un empresari i polític alacantí.
En 1904 va obrir una sucursal de la Caixa d'Estalvis d'Alacant a Oriola, que en 1906 es convertiria en la Caixa d'Estalvis i Socors i Mont de Pietat Nostra Senyora de Monserrate. Va ser regidor de l'Ajuntament d'Alacant pel Partit Conservador entre 1915 i 1921. Integrat en el sector maurista del partit, va ser alcalde d'Alacant entre gener de 1921 i abril de 1922. Posteriorment va formar part del Partit Demòcrata i durant la dictadura de Primo de Rivera va dirigir el diari El Tiempo. Va morir a Alacant el 2 de febrer de 1927.

## Referències

* ↑ 1875-1990 Fusión constante de cajas locales
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.102. ISBN 9788495484802.