OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pierre Bosc

Pierre Bosc (Nyils, 1943) és un periodista i novel·lista en llengua francesa.

## Biografia

S'establí a Montpeller, i comença l'ofici de periodista publicant en la premsa local i intervenint a Radio Monte-Carlo. El 1969 s'incorporà a l'estació regional de l'ORTF, que amb el temps seria France 3 Sud. Durant dos lustres presentà les actualitats de la regió i confegí nombrosos reportatges, especialment de temes culturals i rurals. De resultes de conèixer Albertine Sarrazin, Bosc encetà la carrera d'escriptor amb una biografia del seu inspirador. Posteriorment ha publicat diverses novel·les, començant per Juan ou la Fin de l'exil, seleccionada per al premi al millor argument original al Festival del Llibre de Niça.
Es traslladà a Perpinyà, on fou l'encarregat d'elaborar els primers informatius televisius en català difosos a les regions de Languedoc-Rosselló i Migdia-Pirineus. El desembre del 1994 va ser nomenat redactor en cap de France 3 Roussillon. Després de retirar-se, Bosc s'ha dedicat a la seva afició ciclista, a què dedicà el llibre de memòries i anècdotes Un petit vélo dans la tête, a l'escriptura i al periodisme a Internet.
Va rebre el Gran Premi del Periodisme Agrícola i el Premi Literari dels Meridionals a París.

## Obres

* Albertine, mon amie Béziers: Éditions Vision sur les arts, 1960
* Juan ou la Fin de l'exil Villelongue d'Aude: Atelier du Gué, 1976 (edició en lletra grossa, Villegly: Encre bleue éd., 1998 ISBN 2-84379-044-1)
* Rêves d'opale éd. Daniel Delort, 1976
* Le Vin de la colère Paris: Éditions Galilée, 1976 ISBN 2-7186-0036-5
* Les Notables en questions ou des Hommes pour la région Brignon: Presses du Languedoc, 1977 ISBN 2-85998-001-6
* Jaloux gardien des ombres Marcèvol: éd. Chiendent, 1983
* Philippe Casado: la course en fête Millas: Association les amis de Philippe Casado, 1995
* Un petit vélo dans la tête Canet: Ed. Trabucaire, 1997 ISBN 2-905828-86-2
* Malaïgue ou L'étang de feu Paris: Denoël, 1980 (reedició Perpignan: les Publications de l'Olivier, 2001 ISBN 2-908866-14-5). Prix des Méridionaux de Paris.
* La croisière des illusions Canet: Trabucaire, 2001 ISBN 9782912966537
* Le sanglier de Grandréal Villegly: Encre bleue éd., 2002 ISBN 2-84379-195-2 (edició en lletra grossa)
* Jean-Paul Pelras, Pierre Bosc Trouble-fêtes: nouvelles Escaro: De la terre à la plume, 2003 ISBN 2-9515083-4-4
* Pierre Bosc, Mireille Chiroleu, Simonne Chiroleu-Escudier Canet-en-Roussillon, 1930-1980: du village de pêcheurs à la plage radieuse Canet-en-Roussillon: les Amis du Vieux Canet, 2009 ISBN 9782952201957

## Enllaços externs

* Breus notes biogràfiques Arxivat 2010-10-26 a Wayback Machine. (francès)
# Ceròesa

Ceròesa (en grec antic Κερόεσσα Keroessa), segons la mitologia grega, és filla de Io i de Zeus. Va néixer prop de Bizanci, al Corn d'Or, ja que el seu nom recorda el terme que designa el corn (κερας). Va ser raptada per una nimfa i després estimada per Posidó, de qui va tenir un fill, Bizant, fundador i primer rei de la ciutat de Bizanci. Va tenir un altre fill, Estrombe, que va fer la guerra contra el seu germà i els bizantins.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 99. ISBN 9788496061972.
* ↑ Diccionario de mitología clasica. Madrid: Alianza, 1980. ISBN 8420619612.
# Les illes

Les illes és una obra escrita per Josep Pla el 1970 que forma el quinzè volum de l'Obra Completa de Josep Pla.

## Composició

Els textos que formen el volum de Les illes procedeixen de diferents publicacions, tot i que alguns d'ells són inèdits. En ells parla sobre les illes Medes, l'illa de Menorca, Mallorca, Cabrera, Eivissa, Formentera, Còrsega, Elba, Sardenya, Sicília, Malta i les illes gregues.

## Anàlisi

Els papers que Josep Pla va escriure sobre les Illes Balears són múltiples i diversos. La fascinació que l'escriptor de Palafrugell va sentir per aquest indret de la Mediterrània, la identificació immediata i profunda que va viure-hi, va provocar l'aparició de textos periodístics i literaris des del bon començament de la seva vida professional fins als seus darrers anys.
Periodista i escriptor, viatger infatigable, curiós impenitent dominat per «la diabòlica mania d'escriure», de ben jove va cercar «el genius loci de les illes somiades». Per Pla viatjar i escriure era un binomi indissociable que suposava conèixer i entendre el paisatge i la gent del lloc que visitava.
Dels anys 20 als 70 del segle xx, Pla va viatjar i va esplicar el món que va conèixer. La seva mirada fou personalíssima, de localista profund, sempre vehiculada per la seva intel·ligència poètica i acompanyada de la ironia i l'escepticisme necessaris per anar tirant.
Parlant «del meu país», de l'Empordà o de Mallorca, tant se val, a través de la seva gent, il·lustres i pagesos, dibuixà un món precís, concret i determinat, fet a la seva mida, descrit subjectivament i amb l'enyorança d'allò que es perd amb el pas del temps.
A Mallorca, Menorca, Eivissa, Formentera i, fins i tot, a Cabrera hi va voler trobar l'essència, la mediterraneïtat que li tenia el cor robat, la insularitat que caracteritza la seva gent. Va voler conèixer, comprendre i explicar per escrit, la seva actualitat, els seus «homenots», les transformacions socials, culturals i naturals, que s'hi ha produït.

## Relectures

Entre 2001 i 2002 la Fundació Josep Pla va organitzar l'exposició Josep Pla: «...sóc un illòman», que es va poder veure a Mallorca, Menorca i Eivissa gràcies al suport de la Fundació "la Caixa". L'exposició mostrava a través d'una recopilació de documentació molt variada la relació de l'escriptor amb les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Bonada 1991: p. 197
* 1 2 «Josep Pla: “...sóc un illòman”». Fundació Josep Pla. [Consulta: 16 agost 2012].

## Bibliografia

* Bonada, Lluís. L'obra de Josep Pla. Barcelona: Teide, 1991 (El Blau Marí). ISBN 84-307-8434-9.

## Enllaços externs

* Les illes al web de la Fundació Josep Pla
# Djolof

«Djolof» té aquests significats:
* Imperi de Jolof o Djolof
* Poble dels wòlofs o jòlofs al Senegal
# Egidio Termine

Egidio Termine (Palerm, 19 de setembre de 1954) és un actor, director de cinema i guionista italià. Va debutar al món del cinema com a intèrpret a la pel·lícula Il camorrista, de Giuseppe Tornatore. Després va debutar com a director i guionista l'any 1991 amb la pel·lícula Per quel viaggio in Sicilia, per la que va guanyar la Palmera de Bronze a la XII edició de la Mostra de València,i va tornar darrere de la càmera el 2016 dirigint Il figlio sospeso.

## Filmografia
### Actor

* Il camorrista, dirigida per Giuseppe Tornatore (1986)
* Il sapore del grano, dirigida per Gianni Da Campo (1986)
* Un tassinaro a New York, dirigida per Alberto Sordi (1987)
* Good Morning, Babilònia, dirigida per Vittorio Taviani (1987)
* La notte degli squali, dirigida per Tonino Ricci (1988)
* Don Bosco, dirigida per Leonardo Castellani (1988)
* Laggiù nella giungla, dirigida per Stefano Reali (1988)
* Le due croci, dirigida per Silvio Maestranzi (1988)
* Francesco, dirigida per Liliana Cavani (1989)
* 'o Re, dirigida per Luigi Magni (1989)
* Volevo i pantaloni, dirigida per Maurizio Ponzi (1989)
* Diceria dell'untore, dirigida per Beppe Cino (1990)
* Porte aperte, dirigida per Gianni Amelio (1990)
* Dimenticare Palermo, dirigida per Francesco Rosi (1990)

### Director

* Per quel viaggio in Sicilia (1991)
* Il figlio sospeso (2016)

## Referències

* ↑ Egidio Termine Arxivat 2023-11-14 a Wayback Machine. al web del Festival de Foggia
* ↑ 'Il Camorrista', la serie olvidada del italiano Giuseppe Tornatore, ondavasca.com
* ↑ la Mostra de Cinema premia al cine turco, La Vanguardia, 19 d'octubre de 1991
# Funció khi de Legendre

En matemàtiques, la funció khi de Legendre és una funció especial la qual les sèries de Taylor són també unes sèries de Dirichlet, donades per
    $\chi _{\nu }(z)=\sum _{k=0}^{\infty }{\frac {z^{2k+1}}{(2k+1)^{\nu }}}.$
Com a tal, s'assembla a la sèrie de Dirichlet pel polilogaritme i, en efecte, és trivialment expressable en termes del polilogaritme com
    $\chi _{\nu }(z)={\frac {1}{2}}\left[\operatorname {Li} _{\nu }(z)-\operatorname {Li} _{\nu }(-z)\right].$
La funció khi de Legendre chi apareix com la transformada discreta de Fourier, respecte a l'ordre ν, de la funció zeta de Hurwitz, i també dels polinomis d'Euler, amb les relacions explícites que es donen en aquests articles.
La funció khi de Legendre és un cas especial del transcendent de Lerch, i és donada per
    $\chi _{\nu }(z)=2^{-\nu }z\,\Phi (z^{2},\nu ,1/2).$

## Identitats

    $\chi _{2}(x)+\chi _{2}(1/x)={\frac {\pi ^{2}}{4}}-{\frac {i\pi }{2}}\ln |x|.$
    ${\frac {d}{dx}}\chi _{2}(x)={\frac {{\rm {arctanh\,}}x}{x}}.$

## Relacions amb integrals

    $\int _{0}^{\pi /2}\arcsin(r\sin \theta )d\theta =\chi _{2}\left(r\right)$
    $\int _{0}^{\pi /2}\arctan(r\sin \theta )d\theta =-{\frac {1}{2}}\int _{0}^{\pi }{\frac {r\theta \cos \theta }{1+r^{2}\sin ^{2}\theta }}d\theta =2\chi _{2}\left({\frac {{\sqrt {1+r^{2}}}-1}{r}}\right)$
    $\int _{0}^{\pi /2}\arctan(p\sin \theta )\arctan(q\sin \theta )d\theta =\pi \chi _{2}\left({\frac {{\sqrt {1+p^{2}}}-1}{p}}\cdot {\frac {{\sqrt {1+q^{2}}}-1}{q}}\right)$
    $\int _{0}^{\alpha }\int _{0}^{\beta }{\frac {dxdy}{1-x^{2}y^{2}}}=\chi _{2}(\alpha \beta )\qquad {\rm {si}}~~|\alpha \beta |\leq 1$

## Referències

* Weisstein, Eric W., «Legendre's Chi Function» a MathWorld (en anglès).
* Djurdje Cvijović, Jacek Klinowski «Values of the Legendre chi and Hurwitz zeta functions at rational arguments». Mathematics of Computation, 68, 228, 1999, pàg. 1623–1630. DOI: 10.1090/S0025-5718-99-01091-1.
* Djurdje Cvijović «Integral representations of the Legendre chi function». Journal of Mathematical Analysis and Applications, 332, 2, 2007, pàg. 1056–1062. arXiv: 0911.4731. DOI: 10.1016/j.jmaa.2006.10.083.
# Pierre Boudin

Pierre Boudin, conegut també com a «Pouly III» i «Pierre Pouly» (Tarascó, 7 de març de 1899 - Arle, 24 de desembre de 1988), va ser un matador de toros, membre de la resistència francesa, conseller municipal, alcalde d'Arle i empresari taurí francès.

## Biografia

Durant el període d'entreguerres, va ser un dels pocs matadors francesos, prenent una primera alternativa a Arles el 5 de setembre de 1920 (no vàlida a Espanya) i després una segona alternativa a Barcelona el 7 d'agost de 1921. La seva carrera va continuar fins al 1931.
Durant la Segona Guerra Mundial, es va unir a la Resistència i va ser responsable del sector d'Arles. Va ser sentenciat a mort per absència. En aquell moment era alcalde d'Arles. A l'Alliberament, és designat president de la delegació municipal, però rebutja la plaça d'alcalde. Rep la Legió d'Honor, la Creu de Guerra amb estrella, i la Medalla de la Resistència.
Retornat a la vida «civil», reprèn la seva passió per la tauromàquia, obté al 1950 l'adjudicació de la Plaça de toros d'Arles que dirigeix durant 35 anys, i organitza la primera fira taurina de Setmana Santa l'any 1952. Va fer venir a Arles els més grans toreros de l'època, i també va portar una gran quantitat d'artistes com Jean Cocteau, Pablo Picasso i molts altres.

## Carrera

* Primer toreig: 1910 per estoquejar vedells en diverses places franceses. La Primera Guerra Mundial li va tallar la seva trajectòria ja va haver d'anar al front. Va tornar el Diumenge de Pasqua de 1918 a Bèucaire.
* Presentació a Madrid: 18 de juliol de 1920 al costat de «Jumillano» i «Almanseño II». Novillos de la ganadería de Victorio d'Avellar.
* Primera alternativa (no vàlida a Espanya): Arles, 5 de setembre de 1920. Es va fer sense el consentiment del cap de lídia, Francisco Martín Vázquez, en presència de Juan Cecilio «Punteret».
* Segona alternativa (vàlida a Espanya): Barcelona, 7 d'agost de 1921. Padrí, Juan Silveti; testimoni «Carnicerito de Málaga». Toros de la ganadería d'Esteban Hernández.
* Confirmació de l'alternativa: Madrid, 28 de maig de 1922. Padrí, Diego Mazquiarán «Fortuna»; testimoni, Juan Anlló y Orío «Nacional II» Toros de la ganadería d'Hermanos Pérez de la Concha.
* Es va retirar el 1931 amb una posició econòmica còmoda i considerant que no podia ascendir més.

## Referències

* 1 2 Bérard, 2003, p. 329.

## Bibliografia

* Bérard, Robert. Histoire et dictionnaire de la Tauromachie (en francès). París: Bouquins Laffont, 2003. ISBN 2221092465.
# Saint-Quentin Basket-Ball

El Saint-Quentin Basket-Ball és un club professional de bàsquet, que a partir de la lliga de 2002-2003 juga a la divisió Pro B de França. La base del club està a la ciutat de Saint-Quentin (Aisne).

## Història

El Saint-Quentin Basket Ball va néixer de la fusion de l'Amicale Jumentier i de la Union Sportive des Cheminots. Llavors disputà el campionat d'Exellence régionale. El 1982, hi hagué una nova fusion entre el SQBB i el Foyer Laïque d'Harly. El 1988, el SQBB accedí en 1 A (l'actual Pro A). El club rivalitzà llavors amb els millors equips de la lliga i acabà cinquè. El 1990, es classificaren per jugar a la copa Korac en la que van disputar, el 1991 contra el Panathinaïkós d'Atenes, al que van guanyar. El 1993, degut a dificultats financeres, el Saint-Quentin fou relegat a la Nationale 4 i el 2000 tornà breument a la Pro B (de la que va tornar a descendir l'any següent) per a tornar-hi definitivament el 2002. Des de, l'equip participa regularment en els Playoffs, tot i que va perdre a les semifinals el 2006 (contra l'Orléans) i el 2007 (contra el Quimper). El SQBB té fama de tenir un dels millors públics de bàsquet de tota França.

## Palmarès

* Campió de França de NM1 (3a divisió): 1999 i 2001

## Entrenadors

* 1973-1986: Bertrand Gamess.
* 1994-96: Bertrand Gamess
* 2000-03: Charlie Auffray
* 2003-07: Olivier Hirsch
* 2007-08: Nedeljko Asceric

## Jugadors cèlebres

* Charlie Auffray
* Thierry Pons
* Fabrice Courcier
# Chaco

«Chaco» té aquests significats:
* El Chaco, centre poblat a l'est del departament de Durazno (Uruguai)
* Chaco Austral, zona del Gran Chaco en la seva porció meridional
* Chaco Boreal, part septentrional del Gran Chaco
* Chaco Central, ecoregió que forma part del Gran Chaco i es troba delimitada pel Pilcomayo-Araguai, al nord, i pel Bermejo i el Teuco, al sud
* Campionat de Chaco de futbol, màxima competició futbolística de la província de Chaco
* Club Atlético Chaco For Ever, club de futbol argentí de la ciutat de Resistencia, a la província de Chaco
* Guerra del Chaco, enfrontament lliurat des de 1932 fins a 1935 entre Bolívia i el Paraguai pel control del Chaco Boreal població va fer
* Gran Chaco
* Província del Chaco, província argentina al nord del país, prop de la frontera amb el Paraguai
# Llau de la Font de la Parra

La llau de la Font de la Parra és una llau del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
El curs d'aquesta llau s'origina, de fet, a la Roca de la Coma, a 1.025 metres d'altitud, des d'on davalla cap al sud-sud-oest, baixa pel costat de llevant de la Roca de la Casa Vella i pel costat est de l'Estimat de Borrell, passa a certa distància a l'est de Cal Borrell i de Casa Xinco, i va a buscar el vessant oriental del Serrat del Corb i el costat de ponent de Vilaró, i al sud-oest del Tossal del Gassó aiguavessa en la llau del Gassó. És un afluent secundari del riu d'Abella i, per tant, de la Noguera Pallaresa. Separa la partida de les Vielles, a ponent, i dels Seixos, a llevant.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic descriptiu modern: és la llau que discorre, i se n'alimenta, a prop de la Font de la Parra.

## Enllaços externs

* La Llau de la Font de la Parra en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Domus de Janas

Les domus de Janas són estructures sepulcrals constituïdes per tombes excavades a la roca de formes variades. Són típiques de l'àrea de la Mediterrània i, en particular, de l'illa de Sardenya. El terme significa 'casa de les fades', en sard també s'anomenen forrus o forreddus. Sovint, es troben adossades entre si formant autèntiques necròpolis subterrànies, amb un corredor d'accés comú i una avantsala, sovint àmplia i amb sostres alts. S'atribueixen a la cultura d'Ozieri, durant el neolític. Es troben repartides per tota l'illa de Sardenya, on se'n documenten més de 2.400, encara que moltes d'aquestes encara no s'han excavat. Les proves indiquen que van ser construïdes entre el IV i el III mil·lenni aC. Al municipi de Sedini, es troba la més gran domus de Janas de Sardenya; actualment, s'ha convertit en un museu etnogràfic.

## Domus de Janas més importants

* Domus de Janas Anghelu Ruju a L'Alguer
* Domus de Janas Pottu Codinu a Villanova Monteleone
* Domus de Janas del beneficio parrocchiale a Sennori
* Domus de Janas Filigosa a Macomer
* Domus de Janas Grugos a Busachi
* Domus de Janas Corongiu 'e s'Acqua Salida a Pimentel
* Domus de Janas Prunittu a Sorradile
* Domus de Janas Genna Salixi a Ruinas
* Domus de Janas Mandra Antine a Thiesi
* Domus de Janas Mesu 'e Montes a Ossi
* Domus de Janas Montessu a Villaperuccio
* Domus de Janas Sas Concas a Oniferi
* Domus de Janas Sos Furrighesos a Anela
* Domus de Janas Su Crocifissu Mannu a Porto Torres
* Domus de Janas Sant'Andrea Prius a Bonorva
* Domus de Janas Sa Mogola e sa Crabiola a Ulassai
* Domus de Janas Brodu a Oniferi
* Domus de Janas Pani Loriga a Santadi
* Domus de Janas de Sedini a Sedini (la més gran de Sardenya)
* Domus de Janas Sa Figu a Ittiri
* Furrighesos d'Abbauddi i Ispinioro a Scano di Montiferro

## Bibliografia

* Lilliu, G.: La civiltà dei Sardi dal neolitico all'età dei nuraghi. Torino - Edizioni ERI - 1967.
* AA.VV. La civiltà in Sardegna nei secoli - Torino - Edizioni ERI.
* Aa.Vv., Ichnussa. Sardegna dalle origini all'età classica - Milano, 1981.
* Moravetti A.: Guide archeologiche Sardegna 2 - 1995.
# Egidio Romualdo Duni

Egidio Romualdo Duni (Matera, Basilicata, 11 de febrer de 1709 - París, 11 de juny 1775) fou un compositor italià que va treballar a Itàlia, França i Anglaterra, escrivint tant òperes italianes com franceses.

## Biografia

Duni va aprendre música amb el seu pare, Francesco Duni, i dues de les seves germanes. El seu germà gran Antonio també fou compositor de bona anomenada. A l'edat de nou anys, va ser acceptat al Conservatorio di Santa Maria de Loreto, de Nàpols. Allí va treballar amb Giovanni Battista Pergolesi, Giovanni Paisiello, Leonardo Vinci i altres mestres de l'òpera italiana.
Es va establir el 1757 a París, on va compondre diverses opéras-comiques, molt sovint amb textos de Charles-Simon Favart, gairebé totes amb gran èxit. El seu primer èxit va ser l'òpera Nerone, presentat al Carnaval de Roma el 1735.
Més tard es va traslladar a Londres, on va compondre Demofoonte (1737); després va tornar a Itàlia al servei del duc de Parma. L'última part de la seva carrera va transcórrer a França, on va tenir un paper clau en el desenvolupament de la Comédie mêlée d'ariettes, amb obres com Le peintre amoureux de son modèle (1757), La fée Urgèle (1765), i L'école de la jeunesse (1765).
Va morir a París.

## Composicions
### Òperes italianes

* Nerone (Roma, 1735)
* Adriano in Siria (1735–1736)
* Giuseppe riconosciuto (1736)
* La tirannide debellata (1736)
* Demofoonte (Londres, 1737)
* Didone abbandonata (1739)
* Catone in Utica (1740)
* Bajazet (1743)
* Antaserse (1744)
* Ipermestra (1748)
* Ciro riconosciuto (1748)
* L'Olimpiade (Parma, 1755)
* La buona figliuola (Parma, 1756)
* Alessandro nelle Indie
* Adriano
* Demetrio

### Òperes franceses

* Ninette à la cour (Parma, 1755)
* La chercheuse d'esprit (París, 1756)
* Le peintre amoureux de son modèle (París, (1757)
* Le docteur Sangrado (Saint Germain, 1758)
* La fille mal gardée (París, 1758)
* La veuve indécise (París, 1759)
* L'isle de foux (París, 1760)
* Nina et Lindor (1761)
* Mazet, (París, 1761)
* La bonne fille (París, 1762)
* Le retour au village (París, 1762)
* La plaidreuse et le procés (París, 1763)
* Le milicien (Versailles, 1763)
* Les deux chasseurs et la laitière (1763)
* Le rendez-vous, (París, 1763)
* La fée Urgèle (Fontainebleau, 1765)
* L'école de la jeunesse (París, 1765)
* La clochette, (París, 1766)
* Les moissonneurs, (París, 1768)
* Les sabots, (París, 1768)
* Themire, (Fontainebleau, 1770)
# Funció identitat

En matemàtiques, una funció identitat, anomenada també aplicació identitat o transformació identitat, és una funció que sempre retorna el mateix valor que s'ha fet servir com a argument. En altres paraules, la funció identitat és la funció f(x) = x.

## Definició

Formalment, si M és un conjunt, la funció identitat f de M es defineix com aquella funció amb domini i codomini M que satisfà
    f(x) = x per a tots els elements x de M.
La funció identitat f de M sovint es denota per id$_M$ o 1$_M$.

## Propietat algebraica

Si f : M → N és qualsevol funció, llavors es té f ∘ id$_M$ = f = id$_N$ ∘ f (on "∘" denota la composició de funcions). En particular, id$_M$ és l'element identitat dels monoides de totes les funcions de M en M.
Com que l'element identitat d'un monoide és únic, es pot definir de forma alternativa la funció identitat de M com la que és aquest element identitat. Aquesta definició generalitza el concepte d'un morfisme identitat en teoria de categories, on els endomorfismes de M no cal que siguin funcions.

## Exemples

* La funció identitat és un operador lineal, quan s'aplica a espais vectorials.
* La funció identitat en el conjunt dels nombres enters positius és una funció totalment multiplicativa (essencialment multiplicació per 1), estudiada en teoria de nombres.
* En un espai vectorial de dimensió n la funció identitat es representa per la matriu identitat I$_n$, independentment de la base.
* En un espai mètric la identitat és de forma trivial una isometria. Un objecte sense cap simetria té com a grup simètric el grup trivial que només conté aquesta isometria (simetria tipus C$_1$).