OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enrico Coletti

Enrico Coletti (Roma, 7 de setembre de 1961) és un productor, director i guionista de cinema italià.
Fill del director Duilio, Enrico Coletti es va introduir en l'entorn cinematogràfic a la primera meitat dels anys vuitanta, assistint a un curs d'especialització en direcció el 1973 a Nova York.
Després de 13 anys passats als Estats Units, Enrico Coletti torna a Itàlia i debuta amb la pel·lícula Supysaua el 1988; seguida de les obres Miele dolce amore (1994) i la dramàtica Il tocco - La sfida (1997), fent ús de la col·laboració de estrelles internacionals com Ben Cross i Franco Nero. L'any 2000 va rodar Bibo per sempre, amb la presència de Teo Teocoli.

## Filmografia
### Com a director i guionista

* Supysaua (1988)
* Honey Sweet Love (1994)
* Il tocco - La sfida (1997)
* Bibo per sempre (2000)
* The italian (Un italiano per Fidel) (2011)
* Un giorno dei giorni (The day of all days) (2019)
* L'Avana Papers (2021)

### Com a productor

* Supysaua
* Caro Gorbaciov, dirigida per Carlo Lizzani (1988)
* Indio, dirigida per Antonio Margheriti (1989)
* Indio 2 - La rivolta, dirigida per Antonio Margheriti (1991)
* Al calar della sera, dirigida per Alessandro Lucidi (1992)
* Miele dolce amore
* Karol - Un papa rimasto uomo, dirigida per Giacomo Battiato (2006)
* Ghost Son, dirigida per Lamberto Bava (2007)
* Go Go Tales, dirigida per Abel Ferrara (2007)
* The italian (Un italiano per Fidel) (2011)

### Com a director de segona unitat

* Sound, dirigida per Biagio Proietti (1988)
* Indio, dirigida per Antonio Margheriti (1989)
* El gran falcó, dirigida per Michael Lehmann (1991)

## Referències

* ↑ «Enrico Coletti biografia». ComingSoon.it.
* ↑ Roberto Poppi: Dizionario del cinema italiano, I registi, Gremese 2002, S. 112
# Englos

Englos és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 559 habitants. Limita al nord-oest amb Ennetières-en-Weppes, al nord-est amb Lomme, a l'oest amb Escobecques, a l'est amb Sequedin i al sud amb Hallennes-lez-Haubourdin.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 341 | 345 | 367 | 436 | 510 | 507 | 559 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Jacques Pastour | |
| 2008- | Henri Leturgie | |
# Esperanza (pel·lícula de 1988)

Esperanza és una pel·lícula mexicana del director rus-mexicà Sergio Olhovich estrenada en 1988. Va obtenir el Premi Ariel a la millor pel·lícula en 1989. Està basada en la vida de l'avi de Sergio Olhovich quan, a causa de la Revolució Russa, ha d'exiliar-se a Mèxic.

## Sinopsi

Amb només 19 anys Vladimir Olhosvky, fugint de la Revolució Russa, s'exilia a la Ciutat de Mèxic. Haurà d'obrir-se pas en el seu nou país, totalment desconegut per a ell, però que al final li ofereix una vida plena.

## Premis

En la XXXI edició dels Premis Ariel de 1989 va obtenir 8 nominacions, deixant escapar únicament l'Ariel de Plata a la millor ambientació (Gabriel Robles i Boris Burnistrov). Els premis obtinguts en aquest esdeveniment són:
* Ariel d'Or per millor pel·lícula per a Sergio Olhovich
* Ariel de plata per millor direcció per a Sergio Olhovich
* Ariel de plata per millor actor de quadre per a Claudio Brook
* Ariel de plata per millor argument original per a Sergio Olhovich
* Ariel de plata per millor guió cinematogràfic per a Valentín Ezhov i Sergio Olhovich
* Ariel de plata per millor edició per a Carlos Savage
* Ariel de plata per millor escenografia per a Fernando Ramírez i Boris Burnistrov

## Referències

* ↑ Esperanza a cinema22
* ↑ Esperanza (1988) del sitio [FilmAffinity]. Consultado el 15-11-13.
* ↑ Esperanza - Awards del sitio IMDb. Consultado el 15-11-13.

## Enllaços externs

* Esperanza a Internet Movie Database (anglès)
* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Emirat de Creta

L'emirat de Creta fou un estat musulmà establert a l'illa de Creta del 828 al 961.

## Primeres expedicions dels musulmans

* Abd Allah ben Sad ben Abi Sarb al-Himyari, conquesta temporal en temps de Moawiya (data desconeguda)
* Junada ben Abi Umayya al-Azdi, expedició 674
* Vers 710, conquesta parcial per homes del califa Walid, no mantinguda.
* Vers 800 Humayd ben Mayuf al-Hamdani, al servei del califa Harun al-Rashid

## Conquesta cordovesa

El 827 els musulmans cordovesos expulsats de la República d'Alexandria, van desembarcar a Candax (el nom va derivar a Càndia) al lloc de l'actual Herakleion. Durant el 828 van conquerir les 29 ciutats de l'illa sense trobar quasi resistència. A diferència del seu govern a Alexandria que fou república, aquí Abu-Hafs Úmar ibn Xuayb al-Bal·lutí ara conegut com Al-Ikritix (el cretenc) va constituir un emirat i va fer llegir la khutba (oració) en nom del califa.

## Reconquesta romana d'Orient

L'emirat fou atacat pel romà d'Orient Nicèfor Focas l'estiu del 960, el qual va desembarcar a l'illa i va atacar la fortalesa de Càndia (Candax). El setge va durar tot l'hivern i Càndia fou presa el 6 de març del 961. Els auxilis demanats a Egipte no van arribar, i Alep no tenia flota. El califa fatimita de Tunísia Al-Muïzz va amenaçar l'emperador i va trencar la treva del 956/957 i fins i tot va preparar una expedició en col·laboració amb Egipte que es va concentrar a la Cirenaica el 20 de maig del 961 quan l'illa ja era romana d'Orient. L'emir i la seva família foren fets presoners. Les mesquites destruïdes i els exemplars de l'Alcorà cremats. Els musulmans que no van morir i no van poder sortir de l'illa es van convertir durant els anys següents.

## Llista d'emirs

* Abu-Hafs Úmar ibn Xuayb al-Bal·lutí 828-855
* Xuayb ibn Úmar (grec Saipis) 855-880
* Abu-Abd-Al·lah Úmar ibn Xuayb (grec Babdel) 880-895
* Muhàmmad ibn Xuayb az-Zarqun (grec Zerkounis) 895-910
* Yússuf ibn Úmar 910-915
* Alí ibn Yússuf 915-925
* Àhmad ibn Úmar 925-940
* Xuayb ibn Àhmad 940-943
* Alí ibn Àhmad 943-949
* Abd-al-Aziz ibn Xuayb (grec Kouroupas) 949-961
* An-Numan ibn Abd-al-Aziz (grec Anemas) 961

## Referències

* ↑ des Michels, Chrysanthe Ovide. A manual of the history of the Middle ages, from the invasion of the barbarians to the fall of Constantinople (en anglès). Wittaker and Co., 1841, p. 190.
* ↑ Willetts, R. F.. The Civilization of Ancient Crete (en anglès). University of California Press, 1977, p. 213. ISBN 0520034066.
* ↑ Miles, George C. «Byzantium and the Arabs: Relations in Crete and the Aegean Area». Dumbarton Oaks Papers, 18, 1964, p.1–32. DOI: 10.2307/1291204.
# Esquadró Mosquito

Esquadró Mosquito (títol original en anglès: Mosquito Squadron) és una pel·lícula bèl·lica britànica de 1969 dirigida per Boris Sagal. Aquesta pel·lícula és precedida per Operació Crossbow (1965), sobre el mateix tema, però basada en fets reals. Ha estat doblada al català.

## Argument

Les Forces aliades lluiten contra l'Exèrcit alemany, però una amenaça més important apareix sota la forma d'un coet V2 que acaba de ser posat a punt en un centre de prova ultrasecreta. L'esquadró De Havilland DH.98 Mosquito de la RAF és encarregat de destruir l'indret…

## Repartiment

* Quint Munroe: David McCallum
* Beth Scott: Suzanne Neve
* Comandant Hufford: Charles Gray
* David Scott: David Buck
* Douglas Shelton: David Dundas
* Comandant Penrose: Dinsdale Landen
* Sergeant Wiley Bunce: Nicky Henson
* Neale: Bryan Marshall
* pare Bellague: Michael Antony
* Madame Scott: Peggy Thorpe-Bates
* Major Kemble: Robert Urquhart (no surt als crèdits)
* Un pilot: Brian Grellis (no surt als crèdits)

## Referències

* ↑ esadir.cat. Esquadró Mosquito. esadir.cat.
* ↑ «Mosquito squadron». The New York Times.
# Esquadros de Grabiel

Els Esquadros de Grabiel és un camp de conreu del terme municipal de Castell de Mur, dins de l'antic terme de Guàrdia de Tremp, al Pallars Jussà, en territori del poble de Cellers.
Està situat al nord del poble de Cellers, a l'esquerra del barranc de la Gessera i bastant a prop i a la dreta de la Noguera Pallaresa. Queda a ponent del Camí de la Via, de les vies del ferrocarril de la línia Lleida - la Pobla de Segur i de la carretera C-13. És al sud-est del Tros del Pastamoreno, a llevant dels Canalets, al nord de los Camps i a ponent de les Colomines. El Camí de Cellers passa per ponent i per migdia d'aquests camps.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Erik Pieters

Erik Pieters (ˈeː.rɪk ˈpi.tərs; 7 d'agost de 1988) és un futbolista professional neerlandès que juga com a lateral esquerre pel West Bromwich Albion FC.

## Referències

* ↑ «Erik Pieters». Premier League. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Ernst von Schuch

Ernst Edler von Schuch, nascut Ernst Gottfried Schuch (Graz, 23 de novembre de 1846 - Niederlößnitz/Radebeul Dresden, 10 de maig de 1914) fou un director d'orquestra austríac, que va esdevenir famós durant les seves col·laboracions amb Richard Strauss a l'Òpera de la Cort de Dresden.
Schuch primer estudià Dret, i més tard va prendre classes música amb E. Stolz. Estudià a Graz i més tard a Viena, breument amb Felix Otto Dessoff, i començà el 1867 com a kapellmeister al Teatre de Lobe de Breslau. Va obtenir petits treballs a Würzburg (1868-1870), Graz (1870/1871) i Basilea, fins que fou contractat el 1872 per l'Òpera Italiana de Pollini a Dresden. Cap a 1872 es convertí en director musical de l'Òpera de la Cort, des de 1873 Kapellmeister Reial amb Julius Rietz, més tard amb Franz Wüllner. El 1878 esdevingué professor reial. El 1882 emprenia la direcció de l'Òpera de la Cort com a conseller privat, i el 1889 es convertí en director general. El 1882 es traslladà a Niederlößnitz al Weintraubenstraße (el 1883 sobre el seu propi suggeriment rebatejat com Schuchstraße 15/17). El 1898 Schuch fou ennoblit per l'emperador austríac. El seu període d'influència es coneix com l'Era Schuch en la història d'òpera.
Amb gires com a director convidat a Berlín, Múnic, Viena i París, va romandre a Dresden fins a 1914, i convertia la seva Òpera en una de les seus musicalsmés importants d'Europa. Creà un conjunt que superà i amplià l'orquestra en una de les més grans del món, tenint infinitat d'alumnes, entre ells el txec Václav Kálik. Al costat del repertori operístic de Wagner, també dirigí les estrenes de les òperes de Richard Strauss Feuersnot (1901), Salome (1905), Elektra (1909) i Der Rosenkavalier (1911) així com les primeres produccions alemanyes d'òperes de Puccini i Mascagni. Per això també fou valorat com a director orquestral i acceptà aquell paper especialment per als treballs orquestrals de Felix Draeseke i Strauss.
Schuch es casà amb la soprano de coloratura Clementine Von Schuch-Proska (Klementine Procházka) (1850-1932). Clementine fou Membre Honorífic de la Companyia de Teatre Reial. La seva filla Liesel von Schuch cantà a Dresden (des de 1914) i Viena.

## Referències

* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 652. (ISBN 84-7291-255-8)
* A. Eaglefield-Hull, A Dictionary of Modern Music and Musicians (Dent, London 1924)
* P. Sakolowsky, E. Schuch (1901).
* Gerhard M. Dienes (Ed.), „mit mir...“ Ernst von Schuch (1846–1914). Ein Grazer als Generalmusikdirektor in Dresden. Exhibition Catalogue 1999. (Graz City Museum, Graz 1999), ISBN 3-900764-20-4
* E. Krause, "Richard Strauss, Ernst von Schuch und Dresden." In: Blätter der Staatstheater Dresden, 1963/64
* Richard Strauss/Ernst von Schuch: Richard Strauss - Ernst von Schuch. Ein Briefwechsel (An exchange of letters). Edited by Gabriella Hanke Knaus. (= Veröffentlichungen der Richard-Strauss-Gesellschaft (Offerings of the Richard Strauss Society); Band 16). (Henschel-Verlag, Berlin 1999). ISBN 3-89487-329-9
* Große Kreisstadt Radebeul (Ed.), Stadtlexikon Radebeul (Historisches Handbuch für die Lößnitz, 2005). ISBN 3-938460-05-9
# Ernst Ziller

Ernst Moritz Theodor Ziller (22 de juny de 1837, Radebeul (Districte de Meißen) - 1923, Atenes) va ser un arquitecte saxó nacionalitzat grec que a la fi dels anys 1800 i començaments dels anys 1900 va ser el dissenyador principal dels edificis reials i municipals d'Atenes, Patres i d'altres ciutats gregues.

## Obres

* Teatre Nacional de Grècia, Atenes
* Nou Palau Reial, residència presidencial, Atenes
* Mansió Stathatos, Atenes
* Teatre Apol·lo, Patras
* Museu de Numismàtica d'Atenes
* Mansió Andreas Syngros, Atenes
* Palau Reial de Tatoi, Atenes
* Palau de Melas, Atenes
* Vil·la Atlantis, Atenes
* Municipi d'Ermoúpoli, Ermoúpoli, Siros
* Hotel Megas Alexandros, Atenes
* Municipi de Latseio, Pyrgos
* Mansió Thon
* Escola de Defensa Nacional
* Església de Saint Luke, Patisia
* Química Nacional de Grècia
* Museu d'Arqueologia, Aegeion
* Església d'Eisodia, Aegeion
* Catedral de Panayia Faneromeni, Aegeion

## Supervisió arquitectònica

* Museu Arqueològic Nacional d'Atenes
* Biblioteca Nacional de Grècia
* Estadi Panathinaiko, renovació
* Acadèmia d'Atenes

## Enllaços externs

* Ernst Ziller Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
* Ziller, Ernst
* Ernst Ziller (1837-1923) Obres d'Ernst Ziller.
# Epigeni

Epigeni (en llatí Epigenius) fou un jurista romà d'Orient. Era comes i magister memioriae, i fou un dels membres de la comissió dels setze nomenats per Teodosi II el 435 per compilar el codi Teodosià, i un dels vuit que realment van fer la feina.

## Referències

* ↑ Epigenius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 37
# Ernest Solvay

Ernest Solvay (Rebecq, 16 d'abril de 1838 - Ixelles, 26 de maig de 1922) fou un químic industrial belga.
Una malaltia li va impedir anar a la universitat pel que començà a treballar en la indústria química a la fàbrica del seu oncle a l'edat de 21 anys. Ideà diferents mètodes de purificació de gasos, però avui el coneixem principalment pel desenvolupament d'un mètode per a la producció de carbonat de sodi que millorava l'existent mètode Leblanc, i per la invenció de la Torre Solvay de carbonatat (en la qual una solució de sal d'amoníac pot ser mesclada amb diòxid de carboni). Adquirí la seva primera patent per a la producció de sosa el 1861.
El 1863 construí la seva primera fàbrica a Couillet, on acabà de perfeccionar el seu mètode el 1872. El 1890 ja havia fundat empreses en diversos països estrangers, i, el 1900, el 95% de la producció mundial de sosa provenia del procés Solvay. Avui dia segueixen operatives al voltant de 70 fàbriques que l'utilitzen.
Aquest èxit reportà a Solvay una riquesa considerable, la qual emprà per diversos propòsits filantrops, com la fundació d'instituts internacionals d'investigació científica en fisiologia (1893), en sociologia (Universitat de Brussel·les, 1902), física (1912) i química (1913). Les conferències sobre física de Solvay, els Congressos Solvay eren particularment reconegudes pel seu paper en el desenvolupament de les teories de la mecànica quàntica i l'estructura atòmica.
Al mateix temps va prendre iniciatives socials, sent un precursor en la legislació social a les seves indústries on inicia un sistema de seguretat social inexistent a l'època: una pensió pels treballadors des de 1899, limitacions a l'horari de treball i jornada de 8 hores des de 1908, la instauració de vacances pagades des de 1913 i una espècie de reciclatge professional.
Dissenyà les línies d'una estructura social fundada sobre l'organització del mercat de treball, la igualtat d'oportunitats i la implicació regulatòria de l'estat. Polític liberal compromès és triat dos cops senador i el 1918 Ministre d'Estat.
A l'aresta Hörnli del mont Cerví, als Alps del Valais, a Suïssa, hi ha un refugi de muntanya que s'anomena refugi Solvay en honor seu.

## Referències

* ↑ «Souverän auch im Fels» (en alemany). Neuen Zürcher Zeitung, 27 agost 2010=. [Consulta: 4 maig 2013].
# Ernest Simoni

El Pare Ernest Simoni (18 d'octubre de 1928) és un prevere catòlic i cardenal albanès. Va ser ordenat sacerdot el 7 d'abril de 1956.
El 24 de desembre de 1963 va ser detingut per les autoritats comunistes albaneses sota l'acusació d'haver celebrat la missa de Nadal en record del president dels Estats Units John Fitzgerald Kennedy, assassinat uns mesos abans. Va ser condemnat a mort, però la sentència va ser commutada a 25 anys de presó i treballs forçats. Va ser alliberat 18 anys després, el 1981.
El 21 de setembre de 2014 es va trobar amb el papa Francesc durant la seva visita apostòlica a Albània. El mateix papa, el 9 d'octubre de 2016, anuncia que en el consistori de 19 de novembre de 2016 el designarà cardenal.

## Referències

* ↑ «Paoline Ufficio Stampa - Don Ernest Simoni». Arxivat de l'original el 2020-05-09. [Consulta: 12 octubre 2016].
* ↑ Il Papa annuncia un concistoro per il 19 novembre
* ↑ Da sacerdote a cardinale: ecco chi è Ernest Simoni, uno dei 17 nuovi porporati voluti dal Papa
# Ernest Serrahima i Sant

Ernest Serrahima i Sant (Barcelona, 1936 - 7 d'abril de 2018) va ser un actor i director de teatre català. Es va formar a l'Escola d'Art Dramàtic Adrià Gual (EADAG) i va treballar a l'òpera, al cinema, a la televisió i en doblatge.
Serrahima, va ser joier de formació i gran aficionat a la fotografia, en especial, retratant el món de la faràndula. Al principi va alternar aquesta professió amb l'ofici d'actor, i posteriorment es va bolcar plenament en la faceta artística. Darrerament havia centrat la seva trajectòria professional en la direcció de muntatges operístics i de recitals de música i poesia.
El 2014 es va crear un Fons Ernest Serrahima, adquirit pel Museu de les Arts Escèniques, que abasta, aproximadament, des de l'any 1967 fins a l'any 2004. Conté negatius i còpies en paper, a més de programes de mà, cartells, i dossiers de premsa d'alguns dels espectacles.

## Teatre
### Com a actor

* 1961. Mort d'home de Ricard Salvat. Estrenada a la Cúpula del Coliseum.
* 1963. Situació bis de Manuel de Pedrolo.
* 1963. L'òpera de tres rals de Bertolt Brecht
* 1964. La señal de fuego de Diego Fabbri.
* 1965. Britànnic de Jean Racine. Traducció de Bonaventura Vallespinosa.
* 1966. Ronda de mort a Sirena de Salvador Espriu. Companyia "Adrià Gual". Direcció: Ricard Salvat.
* 1966. Història d'una guerra de Baltasar Porcel.
* 1967. Homes i no de Manuel de Pedrolo
* 1967. Adrià Gual i la seva època. Text i direcció de Ricard Salvat.
* 1978. Sopa de pollastre amb ordi d'Arnold Wesker.
* 1998. Olga sola de Joan Brossa

## Referències

* 1 2 «Fons Ernest Serrahima». Museu de les Arts Escèniques. [Consulta: 7 abril 2018].
* ↑ «Mor l'actor de televisió, doblatge i cinema Ernest Serrahima». Diari ARA, 07-04-2018 [Consulta: 7 abril 2018].
* ↑ «Muere el actor catalán Ernest Serrahima a los 81 años». La Vanguardia, 07-04-2018 [Consulta: 7 abril 2018].
# Esotropia

L'esotropia o estrabisme convergent és una forma d'estrabisme en què un o tots dos ulls giren cap a dins. Aquest trastorn pot estar present constantment, o produir-se de manera intermitent, i pot donar a l'individu afectat una aparença "creuada". És el contrari de l'exotropia i normalment implica una desviació de l'eix més severa que l'esofòria. L'esotropia de vegades s'anomena erròniament "ull gandul", que descriu l'estat d'ambliopia; una reducció de la visió d'un o dels dos ulls que no és conseqüència de cap patologia de l'ull i que no es pot resoldre amb l'ús de lents correctores. No obstant això, l'ambliopia pot sorgir com a resultat de l'esotropia que es produeix durant la infància: per alleujar els símptomes de la diplopia o la visió doble, el cervell del nen ignorarà o "suprimirà" la imatge de l'ull esotròpic, que quan se li permet continuar sense tractament donarà lloc al desenvolupament de l'ambliopia. Les opcions de tractament de l'esotropia inclouen ulleres per corregir els trastorns de refracció, l'ús de prismes, exercicis ortòptics o cirurgia dels músculs oculars. El terme prové del grec eso que significa "endins" i trop que significa "un gir".

## Referències

* ↑ «Esotropia». American Association for Pediatric Ophthalmology & Strabismus, 01-01-2016. [Consulta: 5 setembre 2019].
* ↑ «Esotropia Origin». A: .
# Espinassa de Truèire

Espinasse és un municipi francès, situat a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, al departament de Cantal. Està situat a l'Aubrac.
# Escola Súnion

L'Escola Súnion, coneguda simplement com Súnion, és una escola concertada - privada d'educació secundària i batxillerat fundada el 1974 a Barcelona pel pedagog Pep Costa-Pau. És una escola concertada en l'ESO.
El setembre de 1974, va obrir les portes com a «Súnion, Institució Cultural Catalana», en el número 133 de l'avinguda de Josep Tarradellas. El setembre de 2009, va inaugurar la seva nova seu a Gràcia, a l'avinguda de la República Argentina, 85-89. Aquest espai té més de sis mil metres quadrats de superfície i és el resultat de la rehabilitació, al llarg d'un any, del col·legi religiós de les Serventes de Sant Josep, que havia tancat uns anys abans.

## Referències

* 1 2 Playà Maset, Josep. «"En Súnion los alumnos dedican 45 minutos a tareas de limpieza"» (en castellà). La Vanguardia, 24-10-2009. [Consulta: 19 agost 2020].
* ↑ Rom, Mireia. «El ‘top ten' de les escoles catalanes d'elit». El Crític, 06-06-2016. [Consulta: 19 agost 2020].
* 1 2 «L'escola Súnion es trasllada a Gràcia». Vila Web, 23-03-2007. [Consulta: 19 agost 2020].
* ↑ Prat Ortells, Jaume. «Distrito educativo Súnion» (en castellà). Diario 16, 10-04-2019. [Consulta: 19 agost 2020].

## Enllaços externs

* El modelo de Súnion y el pronóstico de la educación permanente. Lo pendiente desde una doble perspectiva. Eva Gregori Giralt
# Euríloc

Euríloc és el nom dels següents personatges:
* Euríloc d'Esparta, militar espartà.
* Euríloc de Lúsies, militar arcadi
* Euríloc, filòsof escèptic grec
* Euríloc (cunyat d'Ulisses)
# Euríel

Euríel (grec antic: Εὐρύηλος, Euríelos) era una fortalesa de Siracusa construïda pel tirà Dionís I i actualment situada al barri d'Epípoles. Les seves ruïnes encara es conserven.
# Eudàmides d'Esparta

Eudàmides (en llatí Eudamidas , en grec antic Εὐδαμίδας) fou un militar espartà.
Quan els calcídis van anar a Esparta a demanar ajut contra Olint l'any 383 aC, fou enviat al front de 2.000 homes i al sortir va advertir als èfors d'enviar seguidament una segona divisió (que havia de manar el seu germà Fèbides). Aquesta segona divisió va sortir d'Esparta però com que pel camí es va aturar per ocupar la fortalesa de Cadmea (a Tebes) Eudàmides, per falta de mitjans no va poder fer gaire cosa a la península Calcídica, fora de deixar guarnicions a algunes ciutats. Es va establir a Potidea i va fer accions militars sense resultats decisius. Segons Diodor de Sicília va portar la pitjor part en algun combat i finalment va morir en una de les lluites segons es pot deduir de Xenofont.

## Referències

* 1 2 Smith, William. Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Taylor, Walton, Maberly, 1846, p. vol.II, p.76.
# Eudòcia de Capadòcia

Eudòcia (grec Evdokia, llatí Eudocia) és el nom d'una ciutat de l'Àsia Menor, a Capadòcia, esmentada per Hièrocles al Synecdemus. Constantí Porfirogènit, en De Administrando Imperio, diu que abans pertanyia al tema dels Anatòlics però fou incorporada a Capadòcia per l'emperador romà d'Orient Lleó VI.

## Referències

* ↑ William Smith, Dictionary of Greek and Roman Geography (1854)
* ↑ Gustav Parthey (editor), Hieroclis Synecdemus et Notitiae Graecae Episcopatuum (Berlin 1866), p. 36