OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trachinotus teraia

Trachinotus teraia és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 68 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Senegal fins al Gabon, incloent-hi Cap Verd.

## Referències

* ↑ ITIS
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1832. Histoire naturelle des poissons. Tome huitième. Livre neuvième. Des Scombéroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 8: i-xix + 5 pp. + 1-509, Pls. 209-245.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# José María Jover Zamora

José María Jover Zamora (Cartagena, 5 de juny 1920 - Madrid 21 de novembre de 2006) fou un historiador i mestre d'historiadors murcià.

## Biografia

Jover Zamora va començar en setembre de 1939 els seus estudis a la Universitat de Múrcia i els va continuar a la Universidad Central de Madrid, on va llicenciar-se en història el 1942. Posteriorment va ser professor a l'Escola de Comerç de Ciudad Real i becari al institut Jerónimo Zurita del Consell Superior d'Investigacions Científiques. Va esdevindre catedràtic d'història el 1949 i va començar la seva carrera docent com a becari a la Universitat Central de Madrid durant dos anys, abans de desenvolupar la seva carrera com a catedràtic a la Universitat de València (1950-1964) i la Universitat Complutense de Madrid (1964-1988), fins a la seva jubilació.
Va ser el gran renovador de la historiografia de l'Espanya contemporània: a mitjans dels anys 60 Jover s'incorpora als nous corrents historiogràfics europeus, rebent influències de l'Escola dels Annales o del català Jaume Vicens Vives. Considerat rescatador del terme "unamunià" intrahistòria, entre els seus deixebles hi ha prestigiosos historiadors com Javier Tusell, Juan Pablo Fusi o Ángel Bahamonde Magro.
El 1975 rep l'encàrrec de dirigir la Historia de España fundada i dirigida per Ramón Menéndez Pidal fins a la seva mort, reestructurant i ampliant el seu pla.

## Distincions

* El 1981 li va ser atorgat el Premio Nacional de Historia de España.
* El 1985 se li va concedir el títol de Doctor Honoris causa per la Universitat de Múrcia.
* En 2000 el XIV Premi Internacional Menéndez Pelayo.

## Obres

* Historia de España: la Edad Contemporánea, Barcelona, Teide, 1979.
* La civilización española a mediados del siglo XIX, Madrid, Espasa-Calpe, 1992 ISBN 978-84-239-7259-3
* Realidad y mito de la primera república, Madrid, Espasa-Calpe, 1991 ISBN 978-84-239-1994-9
* Historiadores españoles de nuestro siglo. Real Academia de la Historia, 1999. ISBN 9788489512221.
* España en la política internacional: siglos XVIII-XIX. Marcial Pons, 1999. ISBN 9788495379047.

## Enllaços externs

* «Obra de José María Jover Zamora» a Dialnet.
* Región de Murcia Digital. José María Jover Zamora
# Hisashi Tsuchida

Hisashi Tsuchida (japonès: 土田尚史) (Okayama, 1 de febrer de 1967), és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Va formar part de l'equip olímpic japonès a la Copa d'Àsia de 1988.

## Referències

* ↑ worldfootball.net
# Gneis

El gneis és una roca metamòrfica formada per metamorfisme regional. Es tracta de roques viades, amb una alternança característica de vies o bandes clares i fosques. Les vies fosques són constituïdes per miques i/o amfíbols i les clares i granuloses són compostes per cristalls de quars i de feldespats, el gra és de mida mitjana o grossa, sovint ben visible a ull nu. En alguns casos hi ha la presència de grans cristalls, anomenats porfiroblasts, o d'agregats de forma lenticular, habitualment de feldespats que semblen ulls, llavors es parla de gneis ocel·lar.
Els gneis es classifiquen, segons el seu origen, en paragneis, quan s'han format a partir de roques sedimentàries, i en ortogneis si procedeixen de roques ígnies, com el granit. Aflora en muntanyes de Catalunya com ara el Pirineu. L'aflorament de roca probablement més antic que hi ha al nostre planeta és el gneis Acasta.

## Etimologia

La paraula gneis s'ha utilitzat en català des de 1868. És un manlleu de l'alemany Gneis, que probablement es deriva del nom gneist, "espurna" (anomenada així perquè la roca brilla) de l'alt alemany mitjà. L'origen alemany és comú per altres llengües del nostre entorn, incloent l'anglès "gneiss" (des de 1757), o el francès, primer com a Kneiss el 1750 i a partir de 1774 amb la forma gneiss.

## Referències

* 1 2 Gran Enciclopèdia Catalana. Volum 12. Reimpressió d'octubre de 1992. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 127. ISBN 84-7739-007-X.
* ↑ «Gneis. Cap de creus». Universitat de Barcelona. [Consulta: 19 juny 2021].
* ↑ «Gneis. Serra de Rodes». Universitat de Barcelona. [Consulta: 19 juny 2021].
* ↑ «GUIÓ DE PRÀCTIQUES DE MINERALS I ROQUES. Reconeixement de visu de minerals i roques» (rtf). Geologia per a les CC. Biològiques. 1r curs de la Llicenciatura de Biologia. Universitat de València, pàg. 25 [Consulta: 19 juny 2021].
* ↑ «Gneiss | Metamorphic, Foliated & Banded | Britannica» (en anglès). [Consulta: 15 agost 2024].
* ↑ «Gneis - EcuRed» (en castellà). [Consulta: 22 agost 2024].
* ↑ «Gneiss: Gneiss mineral information and data.». [Consulta: 25 maig 2017].
* ↑ «gneis». diccionari.cat. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ «Gneiss». Online Etymological Dictionary. [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ Henckel, Johann Friedrich. Pyritologia, or a History of the Pyrites …. London, England: A. Millar and A. Linde, 1757, p. 308. Des de la p. 308: " … to which we may add this conjecture, that the black vein-stone, or rock, usually called kneiss, at Friberg, … "
* ↑ J. Ch. Valmont de Bomare, Mineralogie, ou Nouvelle exposition du regne mineral, Paris : Vincent, 1774, p. 429

## Vegeu també

* Esquist
* Glacera de Triolet
* Llista de roques metamòrfiques
* Ortogneis
* Paragneis
# Festival de la Cançó d'Eurovisió 1980

El XXV Festival de la Cançó d'Eurovisió fou retransmès el 19 d'abril de 1980 a La Haia, Països Baixos. La presentadora va ser Marlous Fluitsma, i la victòria va ser per al representant d'Irlanda, Johnny Logan amb la cançó "What's Another Year?".
Israel, el país vencedor de l'anterior edició, va decidir no participar en coincidir el festival amb la data en què es recorda el dia de l'Holocaust jueu en aquell país. Els Països Baixos decidiren fer-se càrrec de l'organització del festival.

## Final

| Núm. | País | Intèrpret(s) | Cançó | Posició | Pts |
| 01 | Bèlgica | Telex | Euro-vision | 17 | 14 |
| 02 | Àustria | Blue Danube | Du bist Musik | 8 | 64 |
| 03 | Finlàndia | Vesa-Matti Loiri | Huilumies | 19 | 6 |
| 04 | Itàlia | Alan Sorrenti | Non so che darei | 6 | 87 |
| 05 | Noruega | Sverre Kjelsberg & Mattis Hætta | Sámiid Ædnan | 16 | 15 |
| 06 | Marroc | Samira Bensaid | Bitakat hob | 18 | 7 |
| 07 | Espanya | Trigo Limpio | Quédate esta noche | 12 | 38 |
| 08 | Països Baixos | Maggie MacNeal | Amsterdam | 5 | 93 |
| 09 | Dinamarca | Bamses Venner | Tænker altid på dig | 14 | 25 |
| 10 | Alemanya Occidental | Katja Ebstein | Theater | 2 | 128 |
| 11 | Portugal | José Cid | Um grande, grande amor | 7 | 71 |
| 12 | Regne Unit | Prima Donna | Love enough for two | 3 | 106 |
| 13 | Turquia | Ajda Pekkan | Pet'r oil | 15 | 23 |
| 14 | Irlanda | Johnny Logan | What's another year? | 1 | 143 |
| 15 | Suïssa | Paola del Medico | Cinéma | 4 | 104 |
| 16 | Grècia | Anna Vissi | Autostop | 13 | 30 |
| 17 | França | Profil | Hé, hé, m'sieurs dames | 11 | 45 |
| 18 | Suècia | Tomas Ledin | Just nu! | 10 | 47 |
| 19 | Luxemburg | Sophie & Magaly | Papa pingouin | 9 | 56 |

## Enllaços externs

* Eurovision Song Contest
# Navaridas

Navaridas és un municipi d'Àlaba, de la Quadrilla de Laguardia-Rioja Alabesa. El 2023 tenia 198 habitants.

## Referències

* ↑ «Basque Country (Spain): Municipalities in Provinces - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 27 gener 2024].
# Sava II de Sèrbia

Sava II, en ciríl·lic Сава II, fou un príncep serbi, tercer arquebisbe de l'Església Ortodoxa Sèrbia. És venerat com a sant per aquesta església.
Fou batejat com a Predislav Nemanjić, Предислав Немањић, i era fill del rei Esteve el Primercoronat (Stefan Prvovenčani). Nebot de Sant Sava, es va fer monjo i de jove es retirà a fer vida eremítica en solitud, imitant el seu oncle. A la mort d'Arseni I, fou nomenat, en 1263 fou metropolità de Peć i tercer arquebisbe de l'Església Ortodoxa Sèrbia i prengué llavors el nom del seu oncle. Va succeir Arseni i, en morir, el succeí Danil I.
La seva festivitat litúrgica és el 21 de febrer.

## Referències

* ↑ Fine, John van Antwerp Jr. The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan Press, 1994, p. 135. ISBN 978-0-472-08260-5.
# Torneig de Doha 2023

«Torneig de Doha 2023» té aquests significats:
* Torneig de tennis masculí: Qatar ExxonMobil Open 2023
* Torneig de tennis femení: Qatar TotalEnergies Open 2023
# Josèp Condò Sambeat

Josèp Condò Sambeat (Montcorbau, Vall d'Aran, 1867- Bossòst, 1919) fou un sacerdot, poeta i estudiós occità que escrigué gran part de les seves obres en occità aranès i, en menor mesura, en català.
Després d'estudiar al Seminari Conciliar de la Seu d'Urgell fou ordenat capellà el 1891, i destinat a diferents parròquies de l'Alt Urgell i a Aragó, fins que el 1910 fou destinat a Salardú (Naut Aran).
El 1897 va obtenir un accèssit als Jocs Florals de Lleida per Lo funeral de la pàtria. Col·laborà a la revista gascona Era Bouts dera Mountanho i hi escriví els poemes Era val d'Aran, premi als Jocs Florals del 1912, Veu det campanau, Era poma trigada i un Vocabulari aranès (1915).
Estudiós de la dialectologia, va col·laborar amb treballs de Joan Coromines. També va facilitar informació a Mn. Griera per elaborar el Diccionari dels dialectes catalans de l'IEC, que finalment ho publicà a nom seu al llibre Tresor de la llengua, de les tradicions i de la cultura popular de Catalunya (1947). També va participar en l'elaboració del Butlletí de dialectologia catalana aportant diverses comunicacions sobre el parlar de la Vall d'Aran.

## Obres
### Poemes en català

* 1892 La vida d'una mare
* 1893 L'sol d'Espanya
* 1894 Los dolors de Maria
* 1895 Lleyda a Maria Santíssima

### Obres en occità

* Sense lum
* Victòria des Aranesi
* Ua ròsa polida
* Era veu deth campanau
* Eth pastor as Estrelhes
* Era lengua aranesa
* Luenh dera Pàtria
* Cançon dera Garona
* Es aninòs
* Cançon dera Noguèra Pallaresa
* Era net de San Joan
* Eth darrèr cant der om
* Era Caritat
* Catecisme cuert
* Era Val d'Aran
* Vocabulari Aranés
* Era cunhèra
* Jamès seigut
* Es Aranesi
* Contra eth solei
* Sang nòble e sang deth pòble
* Eth ser de miejanet
* Era isla des Diamants
* Era Maladeta
* Era milhor flor
* Ath deuant deth Sant Crist de Salardú

### Obres en castellà

* 1914 Escuela de Perfeccion Sacerdotal
* 1915 La Santísima Virgen en los Evangelios

## Referències

* 1 2 3 Guiscafrè, Jaume; Picornell, Antoni. Actes del Congrés internacional Antoni M. Alcover. L'Abadia de Montserrat, 2003, p. 523. ISBN 978-84-8415-559-1.
* ↑ Figueras, Joan Bellmunt i. Tradiciones del Valle de Aran: hechos, costumbres y leyendas (en castellà). Editorial Milenio, 2000, p. 187. ISBN 978-84-89790-83-4.
* ↑ Malet, Gerard. Els Jocs Florals de Lleida 1895-1923. Discursos i materials. Universitat de Lleida, 2009, p. 212. ISBN 978-84-8409-328-2.
* ↑ Mas, Juan Givanel. Bibliografia catalana: premsa / materials aplegats per Joan Givanel i Mas. Vol. 1 : Agramunt - Barcelona. Institut d'Estudis Catalans, p. 224.
* ↑ Joan Coromines (en castellà). Anthropos Editorial, 1990, p. 19. ISBN 978-84-7658-250-3.
* ↑ Cabré, Teresa. Joan Coromines i la filologia romànica. Univ. Autònoma de Barcelona, 2008, p. 47. ISBN 978-84-490-2546-4.
* ↑ Butlletí de dialectologia catalana / publicat per les Oficines del Diccionari de la Llengua Catalana. Vol. 1. Institut d'Estudis Catalans, p. 5,66,72,54.
# Gonzalo de Illescas

* Aquest article tracta sobre l'historiador castellà. Si cerqueu el monjo jerònim i bisbe de Còrdova, vegeu «Gonzalo de Illescas (frare)».
Gonzalo de Illescas (Dueñas, 1521 - ?, 1574) fou un clergue, historiador i humanista castellà.
Fill d'una família benestant (el seu avi, Gonzalo González de Illescas, fou membre del Consell Reial dels Reis Catòlics), estudià en el convent de Sant Agustí de Dueñas, vila palentina que fou cap dels estats senyorials del llinatge dels Acuña, els quals exerciren una important labor de protecció i foment de les arts i les lletres. Illescas hi gaudí del suport de Fadrique de Acuña, V comte de Buendía. Estudià en la Universitat de Salamanca, on es doctorà en cànons. El 1545 rebé els nomenaments de beneficiat de l'església de Santa María de Dueñas i abat de San Frontes (Zamora). A partir de llavors fou protegit per Alfons d'Aragó, net natural de Ferran el Catòlic i ambaixador a Venècia, que se l'endugué com a secretari personal. Amb ell viatjà per Itàlia i per França, i conegué alguns personatges notables, com ara fra Gabriel de Guzmán, confessor de la reina Elionor d'Habsburg, germana de l'emperador i esposa de Francesc I de França; el cardenal Poggio, tresorer del papa Juli III, i altres alts dignataris.
Arran de la mort del seu protector el 1552, se'n tornà a la seua vila natal, on havia de romandre fins als seus darrers dies, dedicat a escriure la seua obra magna: la Historia Pontifical i Cathólica, on conta les vides de tots els papes des de Sant Pere fins a Bonifaci VIII, i que conté també una història dels reis de Castella i de Portugal, incloent-hi els visigots, fins al seu propi temps. La primera part s'estampà el 1565 en la mateixa Dueñas, que tot i ser en aquella època una vila de 3.800 habitants, ja comptava amb una impremta; la segona part es publicà a Valladolid el 1566, i posteriorment, fins al 1700, se succeïren més d'una vintena de reedicions i ampliacions dels dos volums, a Valladolid, Salamanca, Burgos, Saragossa, Bruges, Barcelona i Madrid.

## Obres

* Historia Pontifical y Cathólica, primera part: Dueñas (Palencia), 1565, i segona: Valladolid, 1566.
* Jornada de Carlos V a Túnez, Madrid: Real Academia de la Historia, 1804.
* Descubrimiento y conquista de México. México, 1940.

## Referències

* 1 2 García Lozano, Emilio. «Gonzalo de Illescas». Diccionario biográfico español. Real Academia de la Historia. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ Roldán Pérez, A. «Gonzalo de Illescas y la Historia pontifical». A: Estudios literarios dedicados al Prof. Baquero Goyanes. Murcia: Universitat, 1974, p. 587-638.
* ↑ García Lozano, Emilio. «Gonzalo de Illescas, historiador y cronista de Indias». A: Actas del II Congreso de Historia de Palencia. Palencia: Diputación provincial, 1990, vol. 4, p. 453-473. ISBN 9788486844257.
# Franco Andreoli

Franco Andreoli (2 de desembre de 1915 - 5 de febrer de 2009) va ser un davanter de futbol suís que va dirigir Suïssa a la Copa del Món de la FIFA de 1950. També va jugar al FC Lugano.

## Referències

* ↑ Copa do Mundo da FIFA Brasil 1950 Arxivat 18 April 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# Ferrocarril Central d'Oklahoma

El Ferrocarril Central d'Oklahoma (OCR), va ser un ferrocarril que operava a l'estat d'Oklahoma, als Estats Units, entre 1907 i 1917. Va ser creat per Dorset Carter, nadiu de Purcell, Oklahoma, juntament amb d'altres empresaris interessats. L'empresa va començar el 20 de setembre de 1904 com a Canadian Valley and Western Railway Company. El 27 de setembre de 1905 va canviar el nom a Oklahoma Central Railway. La construcció va començar a Lehigh, Oklahoma, l'any 1906 i va ser completada a Chickasha, Oklahoma, l'any 1908. La ruta va ser creada, principalment, per al transport de carbó des de les mines de Lehigh fins a Purcell, on s'utilitzava per a fer funcionar les locomotores a vapor del Ferrocarril de Santa Fe.
Les vies del ferrocarril tenien una longitud de 204 quilòmetres (127 milles), i la ruta incloïa les estacions de Lehigh, Ada, Vanoss, Stratford, Byars, Rosedale, Purcell, Washington, Cole, Blanchard, Middleberg, Tabler i Chickasha.

## Referències

* 1 2 Railroads of Oklahoma, June 6, 1870 to April 1, 1978 (en anglès), 01-04-1978, p. 29-39.
# Sav Breizh

Sav Breizh («Amunt Bretanya») fou un moviment nacionalista bretó sorgit al voltant de la revista fundada el 1969 per Erwan Vallerie, Yann Choucq i Y. Jézéquel, transformada el 1971 en revista d'estudis bimestrals. Vallerie es va fer càrrec de la gestió fins que va desaparèixer el 1975
Creada arran dels disturbis de maig de 1968, es presenta com a progressista encara que Michel Nicolas afirma en la seva història del moviment bretó que el seu esquerranisme és circumstancial per a ocultar la mala gestió d'un grup de dreta nacionalista que vegetà dos anys abans de transformar-se en grup d'estudis. L'objectiu en els primers números de la revista era refundar el combat identitari bretó i posar la nació bretona com a objecte d'història. Aquest grup va aplegar joves militants del Moviment per l'Organització de Bretanya que refusaren unir-se a la Unió Democràtica Bretona.
La revista publicà 35 numéros de 1969 a 1975 i va mantenir una certa influència sobre el moviment bretó dels anys 1970. Yves Daoudal, periodista a Présent, començà a Sav Breizh. Xavier Grall participà en la revista Sav Breizh a partir de 1971, revista que considerava els atemptats com a la constituent «la resposta normal, fins i tot necessària, d'a un poble desposseït i explotat. ». Philippe Le Solliec participà en la revista a començament dels anys 70, i treballà en la mediatització del procés contra el Front d'Alliberament de Bretanya el 1972.

## Bibliografia

* Théorie de la Nation, publicada 1971.
* Théorie de la Nation reeditada en tres assaigs (« Théorie de la Nation », « Place de la langue dans le combat de libération nationale », « l'Europe contre la Bretagne », et « Nous barbares locaux »), reeditats entre 1971 i 1976, sota el títol Nous barbares locaux, per edicions An Here el 1997.
* Mémoires de ronces et de galets - Textos publicats a Sav Breizh per Xavier Grall. An Here. 2002.

## Notes i referències

* ↑ Michel Nicolas, Emsav, Histoire du Mouvement Breton, Syros, 1982, p38
# Transatlantic (sèrie de televisió)

Transatlantic és una sèrie de televisió limitada de set parts creada per Anna Winger i Daniel Hendler, basada en la novel·la The Flight Portfolio de Julie Orringer, que alhora està basada en la història real del Comitè de Rescat d'Emergència. La sèrie va tancar el festival Séries Mania el març de 2023. abans de la seva estrena a Netflix el 7 d'abril de 2023. S'ha subtitulat al català.

## Repartiment
### Principal

* Gillian Jacobs com a Mary Jayne Gold
* Lucas Englander com a Albert Hirschman
* Cory Michael Smith com a Varian Fry
* Ralph Amoussou com a Paul Kandjo
* Deleila Piasko com a Lisa Fittko
* Amit Rahav com a Thomas Lovegrove
* Grégory Montel com a Philippe Frot
* Corey Stoll com a Graham Patterson

### Recurrent

* Moritz Bleibtreu com a Walter Benjamin
* Alexander Fehling com a Max Ernst
* Jonas Nay com a Walter Mehring
* Lolita Chammah com Lorène Letoret
* Luke Thompson com a Hiram "Harry" Bingham
* Jodhi May com a Peggy Guggenheim
* Rafaela Nicolay com a Margaux
* Henriette Confurius com a Lena Fischmann
* Yoli Fuller com a Souleymane Toure
* Nadiv Molcho com a Bill Freier
* Yulia Antoshchuk com a dona ucraïnesa

## Episodis

| Núm. | Títol | Direcció | Guió | Data d'estrena original |
| 1 | "Hiding Hand Principle" | Stéphanie Chuat i Véronique Reymond | Anna Winger i Daniel Hendler | 7 d'abril de 2023 (2023-04-07) |
| 2 | "The Angel of History" | Stéphanie Chuat i Véronique Reymond | Anna Winger i Daniel Hendler | 7 d'abril de 2023 (2023-04-07) |
| 3 | "The Wilderness" | Stéphanie Chuat i Véronique Reymond | Anna Winger | 7 d'abril de 2023 (2023-04-07) |
| 4 | "No Road Back" | Stéphanie Chuat i Véronique Reymond | Steve Bailie | 7 d'abril de 2023 (2023-04-07) |
| 5 | "The Human Condition" | Mia Maariel Meyer | Isabel Teitler | 7 d'abril de 2023 (2023-04-07) |
| 6 | "Pure Psychic Automatism" | Mia Maariel Meyer | Carey McKenzie i Anna Winger | 7 d'abril de 2023 (2023-04-07) |
| 7 | "Fire in the Snow" | Mia Maariel Meyer | Tunde Aladese | 7 d'abril de 2023 (2023-04-07) |

## Referències

* 1 2 3 «The man behind a covert WW2 operation». BBC Culture, 03-04-2023.
* ↑ Ramachandran, Naman Variety, 08-02-2023 [Consulta: 10 febrer 2023].
* ↑ «Transatlantic». Goita què fan, ara!. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Shows A-Z – Transatlantic on Netflix». The Futon Critic. [Consulta: March 19, 2023].
# Julià de Conca

Julià de Conca o Julià de Burgos (Burgos, 1127 - Conca, 28 de gener de 1208) va ser el segon bisbe de Conca, a més de professor, eremita, prevere i predicador. És venerat com a sant per l'Església Catòlica Romana.

## Biografia

Nascut a Burgos, va estudiar-hi a l'escola catedralícia i després a la universitat de Palència, doctorant-s'hi i exercint-hi com a professor de filosofia i teologia en 1153. Durant aquest temps a Palència, Julià treballava també fent cistells i productes similars, amb vímet, per tal de guanyar diners que després repartia entre els pobres de la ciutat. Per això també és conegut com a Julià el Cisteller.
En 1163, als 35 anys, va deixar Palència per fer vida eremítica en un lloc solitari, prop de Burgos i a la ribera de l'Arlanzón. Va ser ordenat sacerdot en 1166 i, juntament amb el seu company Adelelm, va viure en penitència i contemplació. Després van marxar a predicar, arribant a Còrdova i Toledo, en 1191.
L'arquebisbe de Toledo, Martín II López de Pisuerga, va nomenar Julià ardiaca de Toledo. A més dels seus deures administratius, que va complir durant cinc anys, Julià va continuar predicant i fent cistells per fer caritat als pobres.
El primer bisbe de Conca, Juan Yáñez, va morir el 14 de desembre de 1195; Alfons VIII de Castella, va triar Julià com a successor el juny de 1196. Julià, ja bisbe, va continuar amb els seus costums: predicava i feia caritat als necessitats, fossin cristians, jueus o musulmans, tot fent cistells; a més, va reformar les pràctiques del clergat local. Anualment, prenia uns dies per a retirar-se a fer vida de contemplació.
Va morir a Conca el 28 de gener de 1208.
Una llegenda popular deia que Crist, en la figura d'un mendicant, s'aparegué a Julià per agrair-li la seva tasca.

## Veneració

És copatró de la Catedral de Conca, amb la Mare de Déu, i copatró de la ciutat de Conca, amb sant Mateu apòstol. Va ser canonitzat per Climent VIII el 18 d'octubre de 1594. Les seves relíquies eren en una arca de plata a l'altar del Transparente de la girola de la catedral. Durant la Guerra Civil Espanyola, van ser profanades: les restes van ser cremades al claustre de la catedral, i l'arca robada. En acabar la guerra, el bisbe Inocencio Rodríguez Díez va col·locar a l'altar les poques restes que se n'havien pogut salvar.

## Notes

* ↑ Alfons VIII havia conquerit la ciutat als musulmans el 21 de setembre de 1177; en 1183 va restaurar-hi la diòcesi, i visitava la ciutat i residia amb freqüència.

## Vegeu també

* Adelelm l'Almoiner

## Enllaços externs

* Patron Saints. "Julian of Cuenca" Arxivat 2009-02-17 a Wayback Machine.
# Hattfjelldal

Hattfjelldal és un municipi situat al comtat de Nordland, Noruega. Té 1,463 habitants i té una superfície de 2,684.32 km².

## Referències

* ↑ «Personnemningar til stadnamn i Noreg» (en noruec). Språkrådet.
# Georges Turlier

Georges Turlier (Saint-Hilaire-Fontaine, 16 de juliol de 1931) és un piragüista en aigües tranquil·les francès, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla d'or en la prova del C-2, 10.000 metres del programa de piragüisme. Formà parella amb Jean Laudet. Vuit anys més tard, als Jocs de Roma, fou vuitè en la prova del C-2, 1.000 metres.
En el seu palmarès també destaca una medalles d'or al Campionat del Món en aigües braves de 1949.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Georges Turlier». [Consulta: 13 juny 2023].