OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arc diafragma

L'arc diafragma o diafragmàtic és aquell arc sobre el qual recolzen directament i de manera transversal, les bigues que suporten longitudinalment una coberta de fusta i, normalment de dos aiguavessos.
És una solució molt comuna i ben original de l'art Gòtic català poc present en altres indrets durant aquest mateix període gòtic i des del segle xii. Amb múltiples avantatges, com la facilitat de la construcció, la reducció de les complicacions tècniques o l'abaratiment dels costos i la senzillesa, era una tècnica emprada ja de forma tradicional, com per exemple als molins, que va ser revalorada i gairebé monumentalitzada per ordes religiosos com el Cister o els mendicants (franciscans i dominics).
Per aquest motiu, tant es va emprar en arquitectura religiosa com civil i els millors exemples d'espais amb aquesta solució es troben en els monestirs cistercencs, als dormitoris de Poblet i Santes Creus i als nombrosos convents mendicants de la Corona d'Aragó (entre els quals els desapareguts de Sant Francesc i Santa Caterina de Barcelona). De la mateixa forma es troben en múltiples esglésies construïdes de bell nou a la Catalunya Nova, per exemple a Sant Miquel de Montblanc, i als palaus reials, com al de Lleida. Un bonic, malgrat que potser massa restaurat, exemple és el de la capella de Santa Àgata del Palau Reial Major de Barcelona, amb la coberta de fusta tota decorada amb pintures i daurats.
Pel que fa a l'arquitectura civil, els exemples més coneguts es troben al Saló del Tinell i a les drassanes, tant a les Drassanes Reials de Barcelona, com a les Drassanes del Grau de la ciutat de València. En ambdós casos, es tracta d'estructures formades per diverses naus paral·leles amb els respectius arcs diafragmàtics de mig punt separades per pilars quadrats.
A efectes de comptabilització, es considera l'espai entre arc i arc com a tram de la nau. Els arcs diafragma poden ésser suportats de diverses maneres: directament sobre els contraforts incorporats a l'interior de l'edifici (com a Sant Miquel de Montblanc), recolzant-se sobre pilastres adossades al mur (capella de Santa Àgata del Palau Reial Major de Barcelona), o bé sobre modillons o mènsules (dormitori de Poblet).

## Bibliografia

* DALMASES, Núria de i JOSÉ I PITARCH, Antoni (1985). Història de l'art català, vol. II (L'època del Cister, s.XIII), Barcelona: Edicions 62. ISBN 84-297-2358-7
* FUGUET SANS, Joan (1986). "Apreciacions sobre l'ús de les cobertes amb arcs diafragma a l'arquitectura medieval catalana”, a Acta Medievalia, 7-8, U. B., Barcelona, 1986-87, p. 437-451
* - (1998-1993). "Contribució a l'estudi dels orígens del gòtic meridional: influència de l'arquitectura popular en les construccions templeres i cistercenques catalanes”, Miscel·lània en homenatge a Joan Ainaud de Lasarte, vol. 1, Museu Nacional d'Art de Catalunya, Institut d'Estudis Catalans, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Barcelona, p. 225-236. Arxivat 2014-12-11 a Wayback Machine.
* ESPAÑOL BERTRAN, Francesca (2002). El gòtic català, Barcelona: Angle Editorial. ISBN 84-96103-00-5.
# Capa d'ossos

La capa d'ossos, en idioma anglès: bone bed és qualsevol estrat geològic o dipòsit que conté ossos de qualsevol tipus. Són sempre dipòsits de naturalesa sedimentària. També s'aplica aquest terme als dipòsits de bretxes o d'estalacites al terra de les coves, els quals sovint contenen també restes d'ossos.
Una d'aquestes capes fines d'ossos és el Ludlow Bone Bed, el qual es troba a Ludlow (Anglaterra). Un altre és el de Bristol o Lias Bone Bed, amb restes d'espines de peixos i ossos de sauris sobre les margues de Keuper o els de Hanover i Tübingen (Alemanya). Una capa d'osos també s'ha observat en la pedra calcària del Carbonífer a certes parts del sud-oest d'Anglaterra.
També hi ha Bone beds a Amèrica del Nord, Amèrica del Sud, Mongòlia i Xina. A Portugal hi ha capes d'ossos terrestres del Triàsic del gènere Metoposaurus, les capes d'ossos dels Mapusaurus a Canadon de Gato, a l'Argentina, els d'Allosaurus de Cleveland Lloyd Dinosaur Quarry a Utah, el Dinosaur National Monument entre Utah i Colorado, un os d'Albertosaurus a Alberta, una capa d'ossos del Daspletosaurus de Montana, les capes d'ossos del Cenozoic del John Day Fossil Beds d'Oregon i la Conca Nemegt del Gobi de Mongòlia. Exemples de capes d'ossos marines són a: Bentiaba, Angola amb nombrosos mosasaures i plesiosaures.

## Referències

* 1 2 Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
* ↑ Johannes Baier: Das Tübinger "Rhätolias-Grenzbonebed" . - Fossilien 31(1), 26-30, 2014.
* ↑ Johannes Baier: Der Geologische Lehrpfad am Kirnberg (Keuper; SW-Deutschland). - Jber. Mitt. oberrhein. geol. Ver, N. F. 93, 9-26, 2011.
* ↑ Brusatte, S. L., Butler R. J., Mateus O., Bob B., Callum, Atheherton, & Steyer S. J. (2015). A new species of Metoposaurus from the Late Triassic of Portugal and comments on the systematics and biogeography of metoposaurid temnospondyls. Journal of Vertebrate Paleontology, e912988., 2015
* ↑ Strganac, C., Jacobs L., Polcyn M., Mateus O., Myers T., Araújo R., Fergunson K. M., Gonçalves A. O., Morais M. L., Schulp A. S., da Tavares T. S., & Salminen J. (2014). Geological Setting and Paleoecology of the Upper Cretaceous Bench 19 Marine Vertebrate Bonebed at Bentiaba, Angola. Netherlands Journal of Geosciences. 1-16.
# El retorn dels Set Magnífics

El retorn dels Set Magnífics (títol original en anglès: Return of the Magnificent Seven) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Burt Kennedy, estrenada el 1966. Ha estat doblada al català.

## Argument

Chico, resta al poble mexicà després dels esdeveniments explicats a Els set magnífics, és segrestat per bandits. Aquests fugitius també segresten els homes dels pobles veïns, els porten a un poble en ruïnes i els obliguen a reconstruir-lo. La dona de Chico, Petra, marxa a buscar llavors els 2 altres mercenaris (els 4 altres havien estat morts) per tal d'alliberar el seu marit...

## Mercenaris morts

* Luis
* Frank
* Manuel

## Repartiment

* Yul Brynner: Chris Adams
* Robert Fuller: Vin
* Julián Mateos: Chico
* Warren Oates: Colbee
* Claude Akins: Frank
* Elisa Montés: Petra, la dona de Chico
* Fernando Rey: Capellà
* Emilio Fernández: Francisco Lorca
* Rodolfo Acosta: Lopez

## Al voltant de la pel·lícula

Aquesta pel·lícula és la continuació de Els set magnífics de John Sturges. Es van rodar altres dues continuacions: Les pistoles dels Set Magnífics i The Magnificent Seven Ride.

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1967: Oscar a la millor banda sonora per Elmer Bernstein

## Referències

* ↑ esadir.cat. El retorn dels Set Magnífics. esadir.cat.
* ↑ «The return of the Seven». The New York Times.
# Raúl Cuevas Mambrilla

Raúl Cuevas Mambrilla (l'Hospitalet de Llobregat, 1978) és un director de cinema català especialitzat en documentals. És conegut per haver codirigit junt amb Albert Solé la pel·lícula documental Retorn a Raqqa.

## Trajectòria

Cuevas es va llicenciar en comunicació audiovisual i va participar en el màster en documental de creació per la Universitat Pompeu Fabra. Ha dirigit una desena de documentals que s'han exhibit internacionalment i en alguns dels festivals més importants de l'Estat espanyol.
Els seus primers treballs, Bell viatge i Con Sandra, són pel·lícules on Cuevas aborda temes des de la proximitat personal. A Con Sandra observa la vida de la seva germana amb síndrome de Down i com el seu naixement va sacsejar la vida de tota la família, especialment la de la mare.
A Un lloc on caure mort (2014) Cuevas s'endinsa en la vida del cantant punk Càndid Coll, un retrat que explora les contradiccions de l'artista per a compaginar la seva activitat musical i la paternitat. Aquest documental va ser guanyador, el 2014, del premi al millor documental nacional a l'In-edit Festival. El 2022 va codirigir Retorn a Raqqa, un documental on el periodista Marc Marginedas fa de fil conductor. Albert Solé i Raúl Cuevas acompanyen Marginedas en el seu retorn al lloc on el periodista va estar segrestat per una facció de l'Estat Islàmic. A L'amarga lluita del noi del sucre (2023) recupera la figura del líder anarcosindicalista Salvador Seguí, analitzant-ne el seu ideari i emmarcant-lo en el conflicte entre sindicats i patronal de l'època. El documental La xarxa ultra (2024), amb guió del periodista de la Directa David Bou, aborda la forma com l'extrema dreta accedeix i s'adreça al jovent a través de les xarxes socials a internet.

## Filmografia

* 2001: Família nombrosa
* 2005: Bell viatge
* 2006: Entre el dictador y yo
* 2010: Con Sandra
* 2011: From Texas to Arbúcies
* 2014: Un lloc on caure mort
* 2015: Pere Calders. Tocant de peus al cel
* 2022: Retorn a Raqqa
* 2023: L'amarga lluita del noi del sucre
* 2024: La xarxa ultra

## Referències

* 1 2 «FESCIGU 2010: Sin desintegrar». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «Hamacaonline | autors |». [Consulta: 22 febrer 2024].
* ↑ «Nit punk a "El documental" amb "Un lloc on caure mort" - 3Cat». CCMA. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Casas, Quim. «Albert Solé y Raúl Cuevas, sobre ‘Regreso a Raqqa’: “Es una historia terrible, y que Marc haya accedido a contarla es de agradecer”» (en castellà), 24-01-2023. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «El documental 'L'amarga lluita del Noi del Sucre' reivindica la figura de Salvador Seguí». Europa Press, 23-10-2023. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «"Nits sense ficció" estrena "La xarxa ultra" i "La ràdio silenciada"». CCMA, 19-02-2024. [Consulta: 22 febrer 2024].
# Coop Suïssa

Coop Suïssa és una cooperativa de venda al detall i majorista de Suïssa, fundada el 1890 a Basilea.
El 2015, Coop operava 2.213 botigues i emprava més de 54.000 persones a Suïssa. Segons Bio Suisse, l'associació de productors orgànics suïssos, Coop és responsable de la meitat de tota l'alimentació ecològica venuda a Suïssa. El juny de 2011, l'agència de qualificació independent alemanya Oekom Research AG va concedir a Coop el títol de "Detallista més sostenible del món".

## Història

El 1864, l'industrial tèxtil Jean Jenny-Ryffel va formar la primera cooperativa de consum de Suïssa a Schwanden, al cantó de Glarus. Durant els propers anys, moltes altres societats cooperatives van sorgir al país. El 1890, molts es van unir per formar el Verband Schweizerischer Konsumvereine (VSK). El 1969 va ser rebatejada amb el nom actual de Coop Genossenschaft. El 2001, Coop es va fusionar amb 11 federacions cooperatives que havien estat els seus proveïdors principals durant més de 100 anys.
El 1927, la Verband Schweizerischer Konsumvereine i la Federació Suïssa de Sindicats van fundar la Genossenschaftliche Zentralbank. Es va convertir en una empresa d'accions el 1970, i el 1995 va passar a anomenar-se Bank Coop. El 1999, el Basler Kantonalbank es va convertir en l'accionista majoritari. El 19 de maig de 2017, la institució va realitzar un reordenament global i es va convertir en Bank Cler.

## Referències

* ↑ World's most sustainable retailer Coop. Retrieved 8 August 2014.

## Enllaços externs

* Coop Suïssa - Lloc web oficial
# El Favar (Sant Quirze Safaja)

El Favar és un paratge del terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
Està situat al sector nord-oest del terme, a la dreta del torrent del Favar i a llevant del Camí de Puigcastellar. És a llevant de Pregona i de les Saleres, al sud-oest del Forn i al sud-est del Serrat de la Sabatera.

## Enllaços externs

* El Favar en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# E263

La ruta europea E263 és una carretera que forma part de la Xarxa de carreteres europees. Comença a Tallin (Estònia) i finalitza a Luhamaa (Estònia). Té una longitud de 290 km. Té una orientació de nord-oest /sud-est.

## Referències

* ↑ «T2 Tallinn-Tartu-Võru-Luhamaa» (en anglès). Wayback Machine. Arxivat de l'original el 2013-09-14. [Consulta: 22 novembre 2023].
Viccionari
# El jovenet Einstein

El jovenet Einstein (títol original en anglès: Young Einstein) és una comèdia absurda australiana de 1988, dirigida i protagonitzada per Yahoo Serious. Presenta al físic teòric Albert Einstein com l'inventor del rock and roll i el surf, i fins se'l veu intentant dividir l'àtom amb un cisell. Encara que va tenir gran èxit al seu país, la pel·lícula no va tenir bona crítica als Estats Units. Ha estat doblada al català Encara que va tenir gran èxit al seu país, arribant a guanyar el premi AACTA (Australian Academy of Cinema and Television Arts) a la millor música original,

## Argument

Albert Einstein, fill d'un fructicultor de Tasmània de començaments del segle xx, aconsegueix dividir l'àtom de la cervesa amb un cisell i inventa així l'escuma cervesera. Després de «descobrir» la teoria de la relativitat, viatja a Sydney per patentar-la. Una vegada allí, inventa també la guitarra elèctrica i el surf, al mateix temps que té un romanç amb Marie Curie. Utilitza un altre dels seus invents, el rock and roll, per evitar que el món sigui destruït pel mal ús d'un reactor nuclear, tot sota l'atenta mirada de Charles Darwin.

## Repartiment

* Yahoo Serious (el jove Albert Einstein)
* Odile Li Clezio (Marie Curie)
* John Howard

## Referències

* ↑ esadir.cat. El jovenet Einstein. esadir.cat.
* ↑ Scarecrow Press, ed.
* ↑ «Young Einstein». The New York Times.
# Edivaldo Hermoza

Edivaldo Hermoza (Cuiabá, Brasil, 17 de novembre de 1985) és un futbolista bolivià que disputà 11 partits amb la selecció de Bolívia.

## Referències

* ↑ National Football Teams
# Eiji Kawashima

Eiji Kawashima (Prefectura de Saitama, Japó, 20 de març de 1983) és un futbolista japonès.

## Selecció japonesa

Eiji Kawashima ha disputat 39 partits amb la selecció japonesa. El 12 de maig de 2014 s'anuncià la seva inclusió a la llista de 23 jugadors de la selecció japonesa per disputar el Mundial de 2014 al Brasil. Els dorsals van ser anunciats el 25 de maig.

## Referències

* ↑ «World Cup 2014: Kagawa and Yoshida in Japan squad». BBC Sport, 12-05-2014. [Consulta: 12 maig 2014]. (anglès)
* ↑ «SAMURAI BLUE Squad numbers announced for 2014 FIFA World Cup Brazil». Japan Football Association, 25-05-2014 [Consulta: 26 maig 2014]. (anglès)

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
Kawashima amb el Japó - plantilles de navegació :
Selecció de futbol del Japó – Copa del Món de futbol 2010
1 Narazaki •
2 Abe •
3 Komano •
4 Tulio •
5 Nagatomo •
6 Uchida •
7 Endō •
8 Matsui •
9 Okazaki •
10 S. Nakamura •
11 Tamada •
12 Yano •
13 Iwamasa •
14 K. Nakamura •
15 Konno •
16 Ōkubo •
17 Hasebe •
18 Honda •
19 Morimoto •
20 Inamoto •
21 Kawashima •
22 Nakazawa •
23 Kawaguchi •
Seleccionador: Okada
Selecció de futbol del Japó – Copa del Món de futbol 2014
1 Kawashima •
2 Uchida •
3 G. Sakai •
4 Honda •
5 Nagatomo •
6 Morishige •
7 Endō •
8 Kiyotake •
9 Okazaki •
10 Kagawa •
11 Kakitani •
12 Nishikawa •
13 Ōkubo •
14 Aoyama •
15 Konno •
16 Yamaguchi •
17 Hasebe  •
18 Ōsako •
19 Inoha •
20 Saitō •
21 H. Sakai •
22 Yoshida •
23 Gonda •
Seleccionador: Zaccheroni
Selecció de futbol del Japó – Copa del Món de futbol 2018
1 Kawashima •
2 Ueda •
3 Shoji •
4 Honda •
5 Nagatomo •
6 Endo •
7 Shibasaki •
8 Haraguchi •
9 Okazaki •
10 Kagawa •
11 Usami •
12 Higashiguchi •
13 Muto •
14 Inui •
15 Osako •
16 Yamaguchi •
17 Hasebe  •
18 Oshima •
19 H. Sakai •
20 Makino •
21 G. Sakai •
22 Yoshida •
23 Nakamura •
Seleccionador: Nishino
Selecció de futbol del Japó – Copa del Món de futbol 2022
1 Kawashima •
2 Yamane •
3 Taniguchi •
4 Itakura •
5 Nagatomo •
6 Endo •
7 Shibasaki •
8 Dōan •
9 Mitoma •
10 Minamino •
11 Kubo •
12 Gonda •
13 Morita •
14 J. Ito •
15 Kamada •
16 Tomiyasu •
17 Tanaka •
18 Asano •
19 Sakai •
20 Machino •
21 Ueda •
22 Yoshida  •
23 Schmidt •
24 Soma •
25 Maeda •
26 H. Ito •
Seleccionador: Moriyasu :
# El lado oscuro del corazón

El lado oscuro del corazón és una pel·lícula argentino-canadenca dramàtico-surrealista escrita i dirigida per Eliseo Subiela i protagonitzada per Darío Grandinetti, Sandra Ballesteros, Nacha Guevara, André Mélançon i Jean Pierre Reguerraz. Es va estrenar el 21 de maig de 1992. La trama està basada principalment en la poètica de Oliverio Girondo, i en menor mesura en poemes de Mario Benedetti i Juan Gelman. Ha estat doblada al català.

## Argument

Oliverio (Grandinetti), un poeta bohemi, recorre Buenos Aires amb els seus amics, assetjat per la mort, buscant una dona capaç de "volar". En el transcurs de la pel·lícula, la poesia de Mario Benedetti, Juan Gelman i Oliverio Girondo es barreja amb els llocs més espessos de la quotidianitat artística argentina i uruguaiana. Des del rostit, fins als desmanegats bars de Buenos Aires i Montevideo. Entrellaçada a vegades amb la ficció, només per poder mostrar de la millor manera possible el pensament del personatge central.
La història es desenvolupa en les anades i vingudes de Oliverio, a través del seu món, en el qual, canviar aliment per poesia, o demanar en vers monedes per les cantonades del carrer, veure a Mario Benedetti recitant els seus poemes en alemany, veure escultures genèsiques, parlar amb vaques, i conversar amb la mort, semblen part d'un dia qualsevol en la vida d'un poeta.

## Repartiment

* Darío Grandinetti as Oliverio
* Sandra Ballesteros as Ana
* Nacha Guevara as La Muerte
* André Mélançon as Erik
* Jean Pierre Reguerraz as Gustavo
* Mónica Galán as La ex esposa
* Inés Vernengo as La ciega

## Premis

* Festival Internacional de Cinema de Mont-real 1992.
* Premi Fipresci, Festival de l'Havana 1992.

### Millor Actor

* Premi Fipresci, Festival de l'Havana 1992.
* Festival de Biarritz, França 1992.

### Millor Actriu

* Festival de Biarritz, França 1992.

### Millor Director

* Festival de Bergamo, Itàlia 1993.

## Crítica

* "Un film excepcional en totes les dimensions imaginables, estimulant i sorprenent; de gran perfecció, inspiració i llibertat."
* "Preciosa, reflexiva (...) Obscuramente entretinguda i decididament sexy"
* "Imatges bellíssimes, inventiva fecunda, amb centelleigs poètics i fantasia. Subiela, eixelebradament imaginatiu, fortifica el plaer."

## Referències

* ↑ «El lado oscuro del corazón». esadir.cat.
* ↑ «El lado oscuro del corazón». Allociné.
* ↑ Oliveri, Ricardo García «El lado oscuro del corazón». Clarín.
* ↑ «El lado oscuro del corazón». Los Angeles Times.
* ↑ Ghitta, Víctor Hugo «El lado oscuro del corazón». La Nación.
# El jugador (novel·la)

El jugador (en rus: Игрок) és una novel·la de Fiódor Dostoievski publicada el 1867. Tracta sobre un jove tutor emprat per un antic general rus. La novel·la reflecteix la mateixa addicció de Dostoievski al joc de la ruleta, que en més d'un aspecte va ser inspiració per al llibre; Dostoievski va completar la seva obra sota l'amenaça del compliment d'un termini perquè pagués uns deutes de joc.
El llibre és també la base d'una òpera de Serguei Prokófiev amb el mateix títol, així com una pel·lícula de 1997 del director de cinema hongarès Károly Makk, que tracta del procés d'escriptura de la novel·la per part de l'escriptor rus. També el director de cinema alemany Sebastian Bieniek, el 2007, va fer la pel·lícula Els jugadors (Die Spiele) que es basa en la novel·la. Aquell mateix any Giuliano Montaldo va rodar una altra pel·lícula, I dimoni di San Petroburgo, inspirada en la vida de Dostoievski mentre escrivia El jugador.

## Personatges

* Alexei Ivànovitx
* El General
* Maria Fil·lipova
* Polina Aleksàndrovna
* Antona Vasilevna (àvia)
* Astlei
* Marquis De Grieux

## Traduccions al català

* El Jugador, traducció de Reyes Garcia Bordeus i Teresa Camañes Gasulla. València: Edicions 3i4, 2006

## Enllaços externs

* Text complet de El jugador en original rus (rus)
* Film-Version de la novel·la al 10th International Shanghai Filmfestival (anglès)
# El nou Messies Participatiu

L'any 2018, l'Obra Social ”la Caixa” va decidir deixar d'organitzar el Messies Participatiu a Barcelona. Aquest format del famós oratori de Georg Friedrich Händel, que aplega aficionats al cant coral i músics professionals, s'havia representat ininterrompudament a la ciutat des del 1995. Orfes de la nit al dia, una part dels cantaires que havien pres part en el concert anual que l'entitat financera organitzava per a abans de Nadal, van decidir trobar-se per mirar de tirar-lo endavant, malgrat les dificultats que a priori podia comportar un projecte d'aquesta magnitud. Se sentien obligats a donar-li continuïtat, pel fet de tractar-se d'un espectacle musical de gran tradició a Catalunya, en què participen cantaires de tot el Principat, que tenen la possibilitat de compartir escenari amb grans figures del món de la música.
Per tal de materialitzar la idea, els seus promotors van constituir l'Associació Messies Participatiu Barcelona, a la qual no van trigar a apuntar-se en massa cantaires dels participatius anteriors així com persones que no havien cantat mai El Messies o d'altres que, simplement, volien donar suport a la iniciativa.
La primera feina de l'entitat va ser pressupostar el projecte i anar a parlar amb les institucions i alguna empresa a la recerca d'ajuts econòmics. La Generalitat de Catalunya, l'Ajuntament de Barcelona i la Diputació de Barcelona van oferir el seu suport, i en l'àmbit empresarial, es va aconseguir el patrocini de les caves Juvé i Camps.
Així mateix, es van començar a buscar preparadors, músics (un cor professional, una orquestra i quatre solistes vocals), un director, llocs d'assaig i, és clar, una seu per representar-hi l'obra. Pel que fa als preparadors, es va proposar la tasca de formar els cantaires, aficionats, a dos directors que ja ho havien fet en edicions anteriors: Alfred Cañamero i Daniel Mestre. Quant al cor, es va parlar amb la Coral Cantiga, i pel que fa al conjunt musical, es va contactar amb l'Orquestra de Cambra de Granollers. Els solistes triats van ser: Mireia Tarragó, soprano; Víctor Jiménez, contratenor; Roger Padullés, tenor, i Josep Ramon Olivé, baríton. La direcció va recaure en Edmon Colomer, que, de fet, havia estat el primer director del Messies Participatiu, el de l'any 1995.
Els assajos, que per als cantaires novells van començar just dos mesos abans del concert, el 27 d'octubre, van tenir lloc al teatre de l'Escola La Salle de Gràcia, a la sala Oriol Martorell de l'Auditori, a la sala d'actes del Col·legi Sant Ignasi i a la sala Pau Casals de l'Auditori, on s'havia de fer el concert.
Així, amb tots els caps lligats, va arrencar amb molta il·lusió una aventura, al primer port de la qual, la sala Pau Casals de l'Auditori, es va arribar el 27 de desembre amb un èxit total. Amb la presència del Molt Honorable Joaquim Torra i Pla, president de la Generalitat de Catalunya, el primer Messies Participatiu organitzat per la societat civil va agafar amb nota el relleu de la iniciativa privada, mantenint a Catalunya el famós oratori de Händel amb la mateixa qualitat musical que havia tingut fins llavors.