OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Magdalena Cruells i Comas

Júlia Cruells i Comas (Sor Magdalena) (Aiguafreda, Vallès Oriental, 22 de febrer de 1864 - Basilé, Guinea Espanyola, 18 de setembre de 1943) va ser una missionera catòlica catalana.
Era filla de Segismon Cruells i Bruy i de Maria Dolors Comas i Vilaró, i va tenir quatre germans, dels qui va obtenir el consentiment per entrar en religió.
El 22 de novembre de 1888 va entrar al postulantat de les Missioneres de la Immaculada Concepció, el 25 d'abril de 1889 va prendre l'hàbit, el 15 de desembre de 1890 va realitzar la primera professió, el 16 de maig de 1896 va realitzar la professió solemne i va morir el 18 de setembre de 1943 a Basilé amb fama de santedat. Va prendre el nom de Magdalena en religió.
Va anar a les Missions de la Guinea Espanyola en 1893, i va estar tretze anys a Corisco i quatre a Elobey Grande, després a Santa Isabel i Basilé. El seu primer habitatge va ser la caseta de nipa, primer Col·legi Missió de les Mares a Santa Isabel.

## Gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica

Un mes aproximat abans del seu pas a millor vida Juan Fontán y Lobé, director general del Marroc i Colònies que abans havia estat Governador General de la Guinea Espanyola i gran apreciador de les Missioneres, li va comunicar que li havia estat atorgada la gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica, igual que a la M. Concepción Chávarri i a la M. María Jacobé Orduna juntament amb l'Orde de Carles III a la M. General Rosario Rifá. A les Mares se'ls atorgava com a benemèrites Missioneres espanyoles, i a Sor Magdalena en prova d'admiració per haver complert els cinquanta anys de Colònia. Tanmateix, va morir un mes després, el 18 de setembre de 1943, sense haver-la pogut recollir.

## Curiositats

És bestia de Josep-Apel·les Santolaria de Puey i Cruells, conegut popularment com el Padre Apeles.

## Bibliografia

* Las misioneras de la Inmaculada Concepción. Guinea española 1885-1955

## Referències

* ↑ Biografia a Apelesmyblog
* ↑ José-Apeles Santolaria Santolaria de Puey y Cruells
# Pachycara mesoporum

Pachycara mesoporum és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 48,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 760-1.830 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Perú i Xile.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Zugmayer E., 1911. Diagnoses de poissons nouveaux provenant des campagnes du yacht "Princesse-Alice" (1901 à 1910). Bull. Inst. Oceanogr. (Mònaco) Núm. 193. 1-14.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1989. Review of the eelpout genus Pachycara (Zugmayer, 1911) (Teleostei: Zoarcidae), with descriptions of six new species. Proc. Cal. Acad Sci. 46(10):221-242.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1992

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1992 va tenir lloc el 2 de febrer 1993 al Centro cultural de la Villa de Madrid. Va comptar amb el patrocini de l'ajuntament de Madrid, el Circuit Cineplex i la Fundació per al Foment de la Cultura i de la Cinematografia. Els premis tenien per finalitat distingir als professionals del cinema espanyol i estranger pel seu treball durant l'any 1992. Es van concedir les mateixes vuit medalles de l'edició anterior i es va recuperar el Premi revelació.
La triomfadora va ser El maestro de esgrima, que es va fer amb quatre medalles, inclosa la de millor pel·lícula.

## Llista de medalles

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | El maestro de esgrima | pel·lícula |
| Millor director | Fernando Trueba | Belle Époque |
| Millor actriu | Emma Suárez | Orquesta Club Virginia |
| Millor actor | Javier Bardem | Jamón, jamón |
| Millor fotografia | Alfredo F. Mayo | El maestro de esgrima |
| Millor música | José Nieto | El maestro de esgrima |
| Millor guió original | Julio Medem Michel Gaztambide | Vacas |
| Premi revelació | Chus Gutiérrez | Sublet |
| Millor muntatge | José Salcedo | El maestro de esgrima |

## Referències

* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1992». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 19 juliol 2019].

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1992
* II Premis Turia
* VII Premis Goya
* II Premis de la Unión de Actores
* 37a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Enllaços externs

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1992 a Internet Movie Database
# St. Elmo (Illinois)

St. Elmo és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 1.456 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, St. Elmo tenia 1.456 habitants, 564 habitatges, i 394 famílies. La densitat de població era de 585,6 habitants/km².
Dels 564 habitatges en un 35,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,1% hi vivien parelles casades, en un 11,9% dones solteres, i en un 30% no eren unitats familiars. En el 28% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,4% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 26,4% entre 25 i 44, un 19,2% de 45 a 60 i un 20,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.750 $ i la renda mediana per família de 36.544 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.250 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 14.048 $. Aproximadament el 12,1% de les famílies i el 12,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- St. Elmo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- St. Elmo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Bradicàrdia sinusal

La bradicàrdia sinusal és un ritme sinusal amb una velocitat reduïda de descàrrega elèctrica del node sinoauricular, que resulta en una bradicàrdia, una freqüència cardíaca que és inferior al rang normal (60-100 batecs per minut per a humans adults).
La bradicàrdia sinusal és una condició comuna que es troba tant en individus sans com en esportistes amb bon entrenament.

## Signes i símptomes

Com a trastorn de la salut, la disminució de la freqüència cardíaca pot causar una disminució del cabal cardíac provocant símptomes com ara sensació de perdre el coneixement, mareig, hipotensió, vertigen i síncope. La freqüència cardíaca lenta també pot provocar ritmes ectòpics auriculars, juncionals o ventriculars.

## Referències

* ↑ Hafeez, Yamama; Grossman, Shamai A. «Sinus Bradycardia». A: StatPearls. Treasure Island (FL): StatPearls Publishing, 2020.
* ↑ «Sinus Bradycardia» (en anglès americà). Cedars-Sinai. [Consulta: 28 juliol 2020].
* ↑ «Chapter 2 - Cardiology». A: Essential emergency medicine: for the healthcare practitioner. Saunders/Elsevier, 2007, p. 37–96. ISBN 978-1-4160-2971-7.
* ↑ «Bradycardia - Signs and Symptoms | CardioSmart – American College of Cardiology» (en anglès). CardioSmart. [Consulta: 17 maig 2022].
# Magdalena Graells Casals

Magdalena Graells Casals (Colònia Sedó, Esparreguera, Baix Llobregat, 11 de setembre del 1940 - Olesa de Montserrat, Baix Llobregat, 28 de maig del 2021), va ser una docent, i també política local, a Olesa de Montserrat, d'on va ser alcaldessa durant quinze mesos. Va treballar a l'escola Daina-Isard i posteriorment a l'escola Mare de Déu de Montserrat, on va esdevenir la directora. Després de jubilar-se de l'escola, va fer el salt a la política de la mà del també exalcalde Pere Planas, que la va portar a les files de CiU. Va ser regidora a l’oposició els mandats 1999-2003, i 2004-2007. Arran les eleccions de 2007, a les que va concórrer com a cap de CiU, va entrar al govern municipal arran del pacte entre PSC, CiU i l’Entesa. Primer va ser regidora d’Ensenyament i primera tinent d’alcalde, i el març de 2010 va rellevar a l’Alcaldia el socialista Jaume Monné.
En el seu discurs d'investidura, Graells va apostar per tres punts que, al seu entendre, havien de protagonitzar la seva alcaldia: la confiança, la complicitat i la col·laboració. I va finalitzar el seu discurs recordant una frase del president nord-americà John Fitzgerald Kennedy: “no us pregunteu què pot fer el vostre país per vosaltres, sinó pregunteu-vos què podeu fer pel vostre país”. Va ocupar el càrrec fins a les Eleccions municipals de 2011, quan va cloure 12 anys dedicada activament a la política local. En deixar el càrrec Magda Graells va assegurar que de tots els anys que s'havia dedicat a la política municipal, el que més li havia agradat havia estat el contacte directe amb les persones. Malgrat deixar la política activa, no va deixar de militar amb el partit que l’havia dut a l’Alcaldia, formant part de les llistes electorals en els llocs d’honor. A les passades eleccions de 2019 va ocupar el lloc 20 a la llista de Junts per Catalunya (coalició).

## Referències

* ↑ Montserrat, Ajuntament d'Olesa de. «Emotiu comiat a l'exalcaldessa Magda Graells a la parròquia de Santa Maria». Arxivat de l'original el 2021-05-30. [Consulta: 31 maig 2021].
* ↑ «Aquests quinze mesos seran de continuïtat, al meu estil, amb el que hem treballat com equip de govern». 08640. Periòdic mensual d’Olesa de Montserrat, any 6 - número 58, 01-04-2010.
* ↑ Montserrat, Ajuntament d'Olesa de. «Dol a Olesa de Montserrat per la mort de l'exalcaldessa Magda Graells, als 80 anys». Arxivat de l'original el 2021-06-02. [Consulta: 31 maig 2021].
# Les Voltes de la Bisbal

Les Voltes de la Bisbal és una obra del municipi de la Bisbal d'Empordà protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici civil. El conjunt edificat dit "les Voltes" ocupa un llarg segment del costat nord de la carretera C-66 (Avinguda de les Voltes), el front de l'extensa illa urbana entre el riu Daró i el carrer Coll i Vehí.
El projecte d'aquest grup de cases plurifamiliar entre mitgeres, a l'eixample vuitcentista de la Bisbal, s'estructurà com un carrer o passeig porticat dins el model de les places i espais urbans que segueixen el llenguatge neoclàssic, pre-isabelí, del moment. El conjunt presenta un esquema compositiu simple i perfectament ordenat.
L'edificació és de dues plantes i golfes. Sobre l'espai porticat d'altes arcades de mig punt, damunt pilars, hi corren les dues fileres superposades de balconades amb obertures rectangulars de marc ressaltat. El cornisament, molt destacat, emfatitza també aquest ritme. Els acabats o revestiments han perdut en gran part la textura i qualitats originàries.

## Història

El projecte de les Voltes de la Bisbal per Martí Sureda i Deulovol representà la consolidació de l'eixample de la població a l'inici de la segona meitat del segle xix i la principal actuació que contribuí a l'aspecte ordenat de l'expansió urbana al llarg de la carretera de Girona i del riu Daró.
El conjunt de les Voltes quedà inacabat. El darrer sector -un llarg tram a la part de llevant- ha estat construït en època recent, a la darrera postguerra, segons projecte de l'arquitecte Pelagi Martínez, seguint la traça original en tot.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Les Voltes de la Bisbal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Llista de monuments de Valls

Llista de monuments de Valls inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català per al municipi de Valls (Alt Camp). Inclou els inscrits en el Registre de Béns Culturals d'Interès Nacional (BCIN) amb la classificació de monuments històrics, els Béns Culturals d'Interès Local (BCIL) de caràcter immoble i la resta de béns arquitectònics integrants del patrimoni cultural català.
A causa de l'extensió dels elements inventariats, la llista se subdivideix en dues àrees:
* Llista de monuments de Valls (nucli) que inclou el nucli antic i els ravals.
* Llista de monuments de Valls (perifèria) que inclou els nuclis de Picamoixons, Masmolets i Fontscaldes més els disseminats.

## Enllaços externs

* Cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic
* Mapa de recursos culturals, Diputació de Tarragona.
# Pacte d'Ajuria Enea

El Acord per a la Normalització i Pacificació d'Euskadi, més conegut com a Pacte d'Ajuria Enea per haver sigut firmat en el Palau de Ajuria Enea, seu de la Presidència del Govern Basc, a Vitòria, va ser subscrit el 12 de gener de 1988 per Julen Guimón (AP), Alfredo Marco Tabar (CDS), Kepa Aulestia (EE), Xabier Arzalluz (EAJ-PNV), Txiki Benegas (PSE-PSOE), Inaxio Olaveri (EA) i el Lehendakari José Antonio Ardanza del Govern Basc amb la intenció d'evitar la intervenció i iniciativa de l'esquerra abertzale i treballar per l'erradicació del terrorisme. Els firmants compartien la necessitat i importància de l'acció policial que contribuïra a l'erradicació de la violència, a la protecció dels principis que conformen la convivència democràtica i a la prevenció d'atemptats i la persecució dels seus autors.
La col·laboració internacional es convertia en quelcom imprescindible per a l'erradicació de la violència i es comprometien a vetlar perquè la defensa de l'Estat de Dret es produïra sempre dins de la legalitat.
Igualment, es manifestava el suport als processos de diàleg entre els poders competents de l'Estat i els que decidisquen abandonar la violència, respectant en tot moment el principi democràtic irrenunciable que les qüestions polítiques han de resoldre's únicament a través dels representants legítims de la voluntat popular.

## Referències

* ↑ Berto Sagrera. «Mor José Antonio Ardanza, històric lehendakari del PNB, a 82 anys». El Nacional, 08-04-2024. [Consulta: 8 abril 2024].
* ↑ «¿Qué fue el Acuerdo de Lizarra-Garazi?» (en castellà). Txalaparta, 12-09-2018. [Consulta: 8 abril 2024].

## Enllaços externs

* Acord per a la Normalització i Pacificació d'Euskadi Arxivat 2006-05-22 a Wayback Machine.
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1982

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1982 va tenir lloc en 1983 en Madrid. Va ser el trenta-vuitè lliurament de aquestes medalles, atorgades per primera vegada trenta-set anys abans pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC). Els premis tenien per finalitat distingir als professionals del cinema espanyol i estranger pel seu treball durant l'any 1982. Es van concedir els mateixos deu premis de l'edició anterior i es van recuperar la Medalla a la millor ambientació i el Premi revelació. La gran triomfadora va ser La colmena, que va obtenir vuit medalles.

## Llistat de medalles

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | La colmena | Pel·lícula |
| Millor director | Mario Camus | La colmena |
| Millor actriu | Encarna Paso | Demonios en el jardín Volver a empezar |
| Millor actor | Rafael Alonso | La colmena |
| Millor actriu de repartiment | Mary Carrillo | La colmena |
| Millor actor de repartiment | Luis Barbero | La colmena |
| Millor fotografia | Manuel Rojas | Volver a empezar |
| Mejor música | Antón García Abril | La colmena |
| Millor ambientació | Ramiro Gómez | La colmena |
| Millor guió | José Luis Dibildos | La colmena |
| Mejor película extranjera | ET, l'extraterrestre | Pel·lícula |
| Premi revelació | Sílvia Munt | La plaça del Diamant |

## Fonts

* «Premios del CEC a la producción española de 1982». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2012-01-30. [Consulta: 7 setembre 2018].

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1982
* 27a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
* II Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya

## Enllaços externs

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1982 a Internet Movie Database
# Son Rutlan

Son Rutlan (antigament grafiat incorrectament Son Rullán o Son Rul·lan) és un barri de Palma del districte de Llevant. Limita a llevant amb els habitatges de Mare de Déu de Lluc, al nord amb Son Cladera pel carrer Arqueisbe Miquel Roca, a ponent també amb Son Cladera, pel Camí de Can Mallol, i al sud amb el Viver pel carrer d'Aragó. El 2018 tenia 1182 habitants.
El barri és força heterogeni i s'ha format en diverses onades. Primer tot eren terres de la possessió de Son Rutlan, d'on el barri pren el nom. La família Rutlan en fou propietària el segle xvii. A la postguerra s'hi va bastir un quarter militar d'aviació i tot un seguit d'habitatges unifamiliars que seguien l'estètica de les colònies de l'Institut Nacional de Colonització, tot al sud de les vies del tren. Anys més tard s'urbanitzà la part de l'altra banda de les vies, amb un establit de xalets i l'escola i l'institut, CEIP Son Rutlan i IES Son Rutlan. El quarter s'anà abandonant, i el 1999 es desmantellà i en el seu lloc s'hi bastiren sis illetes de pisos, un parc i les instal·lacions dels Serveis Ferroviaris de Mallorca. Les antigues cases de Son Rutlan, esbucades a finals del segle xx, es trobaven allà on hi ha les cotxeres d'SFM.

## Referències

* ↑ «Institut d'Estadística de les Illes Balears». [Consulta: 24 juny 2019].
* ↑ Bibiloni, 2012, p. 128.

## Bibliografia

* Bibiloni, Gabriel. Els carrers de Palma. Palma: Gabriel Bibiloni, 2012. ISBN 978-84-616-2222-1.
# Bradiopsylla echidnae

La puça de l'equidna (Bradiopsylla echidnae) es considera que és la puça més grossa del món i parasita l'equidna de musell curt. Fa 4 mm de llargada. Només es troba a Tasmània.

## Referències

* ↑ «1. echidna flea» (en anglès). Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation (CSIRO). Arxivat de l'original el 2020-04-17. [Consulta: 29 desembre 2020].
* Australian Faunal Directory
# Mas Amigó

El Mas Amigó és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Badalona (Barcelonès).

## Descripció

És un conjunt d'edificis centrats en la masia, de planta baixa i un pis i coberta a dues vessants. Conserva una finestra gòtica a la façana. A l'interior hi destaca la cuina. Al barri d'entrada hi ha una reixa de forja amb la data de 1890.

## Referències

* «Mas Amigó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Mas Amigó» (pdf). Ajuntament de Badalona.
# Begari

Begari és un canal del Sind al Pakistan.
Surt de l'Indus al seu extrem sud-est. En 1851 el canal era estret i poc fondo i tenia una longitud de 80 km, però fou ampliat el 1854 i més aigua procedent de l'Indus s'hi va fer arribar fins a Jacobabad en només 16 hores; el canal fou allargat cap a l'oest i va passar a tenir 122 km regant, mercès a diverses branques, alguns districtes. Les principals branques són la de Nur Wah (30 km) i Mirza (16 km). Està connectat al canal de Ghar. Rega una superfície de 1282 km².
Segons mapa del Banc Mundial de 2006, aigües avall de la presa de Guddu es desvia un ramal alimentador amb el nom Begari Feeder, que passa per la ciutat de Kashmor, a partir de la qual circula paral·lel al corrent principal de l'Indus. El ramal Begari alimenta uns quants canals artificials com ara l'Unihar, el propi canal Begari, i el Sind. El canal Begari s'inicia a l'altura de Ghotki, però a la riba nord del riu. El canal Begari avança en direcció est oest. En fonts com Google Maps, la branca Begari Feeder, construïda entre 1953 i 1962 l'anomena Canal Guddu.

## Mesura de la distància.

Si es mesura la llargada del canal Begari més la llargada de l'alimentador que neix a prop de Kashmor, fa vora 170 km.

## Referències

* ↑ «PAKISTAN NATIONAL DRAINAGE PROGRAM (NDP) PROJECT-Sindh Province» (pdf) (en anglès). Map Design Unit of The World Bank, 12-06-2006. [Consulta: 22 març 2020].
* ↑ Singh, N. T.. Irrigation and Soil Salinity in the Indian Subcontinent: Past and Present (en anglès). Cranbury: Hehig University Press, 2005, p. 113. ISBN 0934223785. «A projecte to mitigate the situation was firs conceived in 1940, though construction only began in 1953 and was not completed until 1962. The projecte included the construction of a Barrage at Guddu and three feeder canals, the 419-cumec Desert-Pat Feeder to feed the existing Desert Canal and the proposed Pat Canal, the 372-cumec Begari-Sindh Feeder to supply all other existing canals...»
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Paretroplus maculatus

Paretroplus maculatus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Madagascar.

## Referències

* ↑ Bleeker, P. 1868. Description de trois espèces inédites de Chromidoïdes de Madagascar. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 2: 307-314.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Poll, M. & J.P. Gosse 1995: Genera des poissons d'eau douce de l'Afrique. Mémoire de la Classe des Sciences. Académie royale de Belgique. 9: 1-324.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Sparks, J. 2008. Phylogeny of the cichlid subfamily Etroplinae and taxonomic revision of the malagasy cichlid genus Paretroplus (Teleostei: Cichlidae). Bulletin of the American museum of Natural history, 314: 1-151.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.