OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Petroscirtes lupus

Petroscirtes lupus és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia (Queensland, Nova Gal·les del Sud i l'Illa de Lord Howe) i Nova Caledònia.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.
* ↑ Francis, M.P., 1993. Checklist of the coastal fishes of Lord Howe, Norfolk, and Kermadec Islands, Southwest Pacific Ocean. Pac. Sci. 47(2):136-170.
* ↑ Randall, J.E., G.R. Allen i R.C. Steene, 1990. Fishes of the Great Barrier Reef and Coral Sea. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 506 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Neira, F.J., A.G. Miskiewicz i T. Trnski, 1998. Larvae of temperate Australian fishes: laboratory guide for larval fish identification. University of Western Australia Press. 474 p.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pel·listor

Un pel·listor (de l'anglès pellistor, format de pelletized resistor) és sensor que detecta l'augment de la temperatura que ocorre a la seua superfície quan ocorre la combustió catalítica del gas per un calefactor que té integrat. Serveix per a detectar gasos que puguen resultar perillosos. Es caracteritzen per ser sensibles a una gran varietat de gasos i vapors inflamables, però és bastant imprecís i poc fiable per a mesurar metà. Consisteix en dos molls finets de platí incrustats en una massa ceràmica (per exemple, una gota d'alúmina) connectats a un pont de Wheatstone. Una gota de ceràmica està impregnada d'un catalitzador que promou l'oxidació mentre que l'altre inhibeix l'oxidació sense catalitzador.
Per al seu correcte funcionament és requisit que hi haja oxigen i que aquest siga mesurat.

## Referències

* ↑ «pel·listor». Termcat. [Consulta: 16 març 2020].
* ↑ Simonet Barrio, Julio Enrique. Recomendaciones para la edificación de archivos. 2a ed. Madrid1: Secretaría General Técnica. Centro de Publicaciones. Ministerio de Educación y Cultura, 1998, p. 31. ISBN 84-369-3052-5.
* ↑ Bársony, Dücső i Fürjes, 2009, p. 244.
* ↑ Bársony, Dücső i Fürjes, 2009, p. 247.
* ↑ Bársony, Dücső i Fürjes, 2009, p. 242.
* ↑ Bársony, Dücső i Fürjes, 2009, p. 241.

## Bibliografia

* Bársony, I.; Dücső, C.; Fürjes, P. «Thermometric Gas Sensing». A: Comini E., Faglia G., Sberveglieri G. (eds). Solid State Gas Sensing. Boston, MA: Springer, 2009. DOI 10.1007/978-0-387-09665-0_7. ISBN 978-0-387-09665-0.
# Petite Terre

Petite Terre és un grup d'illes deshabitades que pertanyen al departament francès d'ultramar de Guadalupe, es troben al mar Carib. El seu nom complet en francès és Îles de la Petite Terre. Consten de dues illes: Terre de Bas i Terre de Haut que es troben a uns10 km al sud-est de l'illa de Grande-Terre, i al sud de La Désirade. Van rebre aquest nom en contrast amb la veïna Grande-Terre que és més gran. La seva superfície total és només d'1,70 km².

## Història

La petita illa de la Petite Terre té una superfície de 150 hectàrees i disposa del far més antic de Guadalupe. Va ser descoberta per Cristòfor Colom, però no va ser ocupada per colons fins al segle xviii per la manca d'aigua que actualment es capta de la pluja i s'emmagatzema en cisternes. Tanmateix els amerindis ja havien ocupat l'illa entre els anys 500 i 1500.

## Flora i Fauna

Des de 1972, hi ha unes 9.500 iguanes, a més de tortugues i aus migradores. Entre la vegetació abundant hi ha espècies com la de la fusta gaïac, que antigament s'usava per fer les boles de billar o les politges. Des de 1998 l'illa petita és una reserva natural.
# Phalguna

El phalguna (en hindi: फागुन phaagun o फाल्गुन phaalgun, en tàmil: பங்குனி panguni) és un mes del calendari hindú. En el calendari nacional de l'Índia, Phaalgun és el dotzè mes de l'any, començant el 20 de febrer i acabant el 21 de març (o 20 de març durant els anys de traspàs). En els calendaris religiosos lunars, Phalgun pot començar tant en lluna nova com en lluna plena en la mateixa època de l'any, i sol ser el dotzè mes de l'any. No obstant això, a Gujarat, el mes de Kartika és el primer mes de l'any, i per tant, Phalgun és el cinquè mes. Les festivitats de Holi (15 de Phalgun) i Maha Shivaratri (14 de Phalgun) cauen en aquest mes. En els calendaris religiosos solars, Phaalgun comença amb l'entrada del Sol a la constel·lació d'Aquari, i generalment cau en el onzè mes de l'any.
# Pier Paolo Vergerio (el Vell)

Pier Paolo Vergerio el Vell (Capodistria, 23 de juliol de 1370 - Budapest, 8 de juliol de 1444 o 1445) fou un humanista, estadista i advocat de dret canònic.
Estudià retòrica a Pàdua i dret canònic a Florència (1387-89) i a Bolonya (1389-90).
És conegut per haver escrit la primera comèdia coneguda del Renaixement italià, Paulus (vers 1390), que està basada en l'estil de Terenci.
Ensenyà lògica a Pàdua i Florència, i fou tutor dels prínceps de Carrara a la seva cort a Pàdua.
El 1405 Pàdua fou presa pels venecians, fet que va perjudicar la seva carrera com a humanista.
Després de 1406 va ser secretari dels papes Innocenci VII i Gregori XII, a Roma.
Posteriorment esdevingué canonge de Ravenna i va prendre part al Concili de Constança el 1414. L'any següent fou un dels quinze delegats que acompanyà l'emperador Segimon a la Conferència de Perpinyà, on s'intentà, sense èxit, aconseguir la renúncia de Benet XIII d'Avinyó.
Des del 1417 fins a la seva mort fou secretari de l'emperador Segimon.
El juliol de 1420 va ser el principal orador, per la part dels catòlics, a la disputa amb els hussites a Praga. Tot i que no es casà mai, i probablement professà els ordes menors, no fou clergue.

## Notes

* ↑ Segons Hans Baron ("The Crisis of the Early Italian Renaissance"), edició de 1966, p.134, "The catastrophe of 1405 ruined Vergerio's career as a humanist" ("La catàstrofe de 1405 va arruïnar la carrera de Vergerio com a humanista").

## Bibliografia

* Bischoff, Studien zu P. P. Vergerio dem Aeltern (Berlin, 1909)
* Kopp, Pietro Paolo Vergerio der erste humanistische Padagog (Lucerne, 1894)
* Baduber, P. P. Vergerio il seniore (Capodistria, 1866)
* Woodward, Vittorino da Feltro and other Humanist Educators (Cambridge, 1897)
* Jachino, Del pedagogista Pier Paolo Vergerio (Florence, 1894)
* Buschbell, Reformation und Inquisition in Italien und die Mite des 16. Jahrhunderts (Paderborn, 1910), 103-54.
* Article "Pier Paolo Vergerio, the Elder" a la "Catholic Encyclopaedia"
* Petrus Paulus Vergerius. "De Ingenuis Moribus". W.H. Woodward, ed., "Vittorino da Feltre and other Humanist Educators" (Cambridge: Cambridge University Press, 1912), 93-118. Hanover Historical Texts Project. Disponible en línia
# Pier Maria Pennacchi

Pier Maria Pennacchi (1464 - abans de 1515) va ser un pintor italià del Renaixement que va desenvolupar la seva obra principalment a Treviso. El seu més documentat treball és un fresc de Crist d'una capella a la catedral de Treviso.
A Venècia, el sostre de l'Església de Santa Maria dels Miracles és sovint atribuït a ell, com també ho són els frescos de l'Anunciació a San Francesco della Vigna i una Madonna ubicada a la sagristia de l'església de Santa Maria della Salute. Un dels seus alumnes va ser Girolamo da Treviso.
# Pendleton (Carolina del Sud)

Pendleton és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 2.966 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pendleton tenia 2.966 habitants, 1.397 habitatges i 799 famílies. La densitat de població era de 320,8 habitants/km².
Dels 1.397 habitatges en un 21% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 37% hi vivien parelles casades, en un 16,8% dones solteres, i en un 42,8% no eren unitats familiars. En el 35,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,12 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,75.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,2% tenia menys de 18 anys, un 12,8% entre 18 i 24, un 26,8% entre 25 i 44, un 22,6% de 45 a 60 i un 17,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 77,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.052 $ i la renda mediana per família de 37.606 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.341 $ mentre que les dones 23.843 $. La renda per capita de la població era de 16.630 $. Entorn del 15,7% de les famílies i el 20,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pendleton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pendleton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pheidole acutidens

Pheidole acutidens és una espècie de formiga de la subfamília dels mirmicins. És endèmica de l'Argentina. Es tracta de l'espècie tipus del subgènere Bruchomyrma. És un paràsit social del seu congènere P. nitidula. La reina té les mandíbules molt reduïdes, mentre que els mascles són braquípters i pupiformes. La Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN) la cataloga com a espècie vulnerable.

## Referències

* ↑ Wilson, 2003, p. 6.
* ↑ Wilson, 2003, p. 311.
* ↑ Wilson, 2003, p. 27.

## Bibliografia

* Wilson, E. O. Pheidole in the New World: A Dominant, Hyperdiverse Ant Genus (en anglès). Harvard University Press, 2003. ISBN 9780674002937.
# Pavelló de la Dona

El Pavelló de la Dona o Woman's Building de l'Exposició Universal de Chicago (1893), és un dels molts pavellons que es van construir per a aquest esdeveniment i va ser dissenyat per Sophia Hayden Bennett.
El Pavelló es va situar a la vora de l'Estany Nord. Va ser l'únic pavelló de l'Exposició el projecte del qual es va adjudicar per concurs, que va guanyar l'arquitecta Sofia G. Hayden, de l'Institut de Tecnologia de Massachusetts; i a més, el menor pressupost.
El pavelló estava dividit en diferents espais utilitzats per exposar el treball de les dones en diversos països (aportat per aquests a través d'un comitè organitzador que es va crear a Chicago i que va delegar als països que volien participar -que al seu torn van crear comitè nacionals per a això-, la presentació del material que mostraria el treball de les dones als seus respectius països); els àmbits que abastava aquest treball anaven des de la moda fins a la medicina, mostrava els assoliments de la dona en les arts i les ciències i estaven exposats en est edifici dissenyat, per dins i per fora, per dones.
A Espanya, per exemple, va ser la reina regent Maria Cristina d'Habsburg-Lorena qui va crear la Junta de Senyores i va nomenar vicepresidenta a la comtessa de Superunda, Isabel María Cristina Queipo de Pla i Gayoso dels Cobos (1836-1899), casada amb José Ignacio Mans de Velasco i Chaves (1828-1895), V comte Superunda. El càrrec de secretària va recaure en Carmen Avial, casada amb Manuel de Eguilior i Llaguno (Netes 1842-Madrid 1930) diputat del partit liberal per Santander durant vint anys, governador del Banc d'Espanya (1897-1899 i 1916), ministre d'Hisenda (1890) i d'Instrucció Pública i Belles arts (1905) durant la Restauració, a més d'ocupar altres alts càrrecs en l'Administració de l'Estat i en les Corts. Com a vocals estaven entre altres la duquessa de Bailén, la duquessa de Tarifa o les escriptores Emilia Pardo Bazán i Faustina Sáez de Melgar.

## Referències

* 1 2 3 «Escritoras en la Exposición Universal de Chicago de 1893 - escritoras.com» (en castellà). , 16-03-2015 [Consulta: 17 octubre 2017]. Arxivat 2017-10-17 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-10-17. [Consulta: 17 octubre 2017].
* 1 2 MARTÍNEZ MORENO, Juan M. «[http://institucional.us.es/revistas/rasbl/16/art_10.pdf LA EXPOSICION MUNDIAL COLOMBINA DE CHICAGO, 1893]». Boletín de la Real Academia Sevillana de Buenas Letras - VOLUMEN 16 - 1988 [Consulta: 17 octubre 2017].
* ↑ «El legado del conde(27 de Febrero de 2004)». Arxivat de l'original el 2018-05-02. [Consulta: 17 octubre 2017].
# Pietro Santo Maggini

Pietro Santo Maggini (Brescia, 1580 - 1632) fou un lutier italià.
Fill de Giovanni Paolo, 1630 a 1680. Va seguir el mateix estil que el seu pare, però va ser especialment famós pels seus contrabaixos, que els italians consideren els millors que s'han fet mai, després dels de Gaspar di Salo.
MAGGINI, Pietro Santo, citat en moltes publicacions més antigues com a fill de Giovanni Paolo Maggini, a dalt, però aquest no és el cas. El nom pot ser una confecció per part de distribuïdors posteriors. Un contrabaix de cinc cordes a la col·lecció de la Universitat de Leipzig està inscrit a l'esquena superior: "Santo Maggini Brescia/Gottfried Thielke/Me Fecit Anno 1662", però el primer nom sembla una addició posterior i l'instrument és coherent amb Tielke's d'obres conegudes.

## Referències

* 1 2 https://violin_makers.en-academic.com/231/Maggini%2C_Pietro_Santo
* ↑ https://www.facebook.com/eltaller.luthierarchetier/posts/587562414741474:0
* ↑ https://www.amati.com/maker/maggini-pietro-santo/
# Pirrole

El pirrole és un compost orgànic heterocíclic i aromàtic de fórmula C₄H₅N. Cadenes lineals de pirroles constitueixen el polímer polipirrole, conegut perquè en ser dopat esdevé conductor elèctric.

## Referències

* ↑ «Resultats per a la cerca "Pirrole" dins totes les àrees temàtiques». Cercaterm. [Consulta: 25 gener 2022].
# Platja del Port (Llançà)

La platja del Port és una platja urbana del municipi de Llançà (Alt Empordà) situada a la badia de Llançà, al barri del Port. Limita al nord amb la desembocadura del riu Ribera de Llançà i al sud amb l'escullera del port de Llançà, que la protegeix del mar obert. Té una longitud de 361 m i una amplada mitjana de 24 m, de sorra molt gruixuda i un pendent d'entrada a l'aigua molt fort. Està flanquejada en tota la seva longitud pel passeig marítim arbrat, en el qual hi ha restaurants, bars i altres comerços, i una oficina de Turisme. Disposa de dutxes, vàters, vigilància, neteja diària, punt de la Creu Roja i, en els mesos d’estiu, una carpa que fa les funcions de biblioteca pública.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. Està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Platja del Port». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platja del Port de Llançà». Patronat de Turisme Costa Brava Girona.
* ↑ «Platja del Port». Catalunya.com.
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023». Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.
# Platja de Los Cristales

La Platja de Los Cristales, coneguda també com a Platja d'El Bigaral, se situa en la localitat de Antromero, parròquia de Bocines, concejo de Gozón a Astúries. És una platja de la costa central que no presenta protecció mediambiental de cap tipus.

## Descripció

Té forma de petxina i deu el seu nom de «Los Cristales» al fet que durant bastant temps una indústria (fàbrica de vidre) tirava en ella les deixalles de vidre, que van ser fragmentats i erosionats per l'efecte de l'onatge i les marees, donant lloc a un aspecte del jaç sorrenc cristal·lí.
Mentre que el nom de «El bigaral» es deu a l'abundant presència de cargolins (castellà bígaro) a la zona. Molt a prop pot veure's les restes de la maquinària que s'utilitzava antigament per a l'extracció de sargassos (asturià ocle).
No hi ha qualsevol tipus de servei en aquesta platja.

## Referències

* 1 2 del Río, Alejandro. Guía total de las playas de Asturias. 244 rincones para disfrutar de la costa asturiana (en castellà). Nobel, 2013, p. 179. ISBN 978-84-8459-669-1.
* ↑ Santamrúa, Paloma «El misterio de las «playas de los cristales» españolas» (en castellà). ABC, 01-04-2017.
* 1 2 «Playa de El Bigaral/Los Cristales» (en castellà). Naturaleza y turismo.
# Platja de Llevant (Vallcarca)

La platja de Llevant, o platja del Port industrial de Vallcarca, és una petita platja natural del municipi de Sitges (Garraf), situada a llevant de l'espigó del Port de Vallcarca, al litoral del massís de Garraf, entre la cala Vallcarca, a ponent, i la cala Morisca, a llevant. Té una longitud de 63 metres i una amplada mitjana de 14 metres, formada per sorra fina.

## Referències

* ↑ «Fitxes Sitges - Departament de Territori». Generalitat de Catalunya, Departament de Territori i Sostenibilitat.
* 1 2 «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
# Peter Meinert Nielsen

Peter Meinert Nielsen (Grenaa, 24 de maig de 1966) va ser un ciclista danès, que fou professional entre 1990 i el 2000. Especialista en el contrarellotge, aconseguí 3 victòries als campionats nacionals d'aquesta especialitat.
Un cop retirat va dirigir algunes formacions ciclistes.

## Palmarès

* 1987
** Campió de Dinamarca en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Renània-Palatinat
* 1988
** Campió de Dinamarca en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Renània-Palatinat
* 1989
** Campió de Dinamarca en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suècia

### Resultats al Tour de França

* 1992. Fora de control (13a etapa)
* 1994. Abandona (12a etapa)
* 1997. 49è de la classificació general
* 1998. 45è de la classificació general
* 1999. Abandona (13a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1993. 19è de la classificació general
* 1994. 25è de la classificació general
* 1995. 31è de la classificació general
* 1996. 20è de la classificació general
* 1997. Abandona
* 1998. 82è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1991. 84è de la classificació general
* 1995. Abandona

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Pont de les Peixateries Velles

El Pont de les Peixateries Velles o Eiffel és una obra de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Estructura en gelosia de 3,5 m de cantell, composta per perfils reblonats i peces en «L». El paviment és fet amb taulons de fusta per a evitar l'efecte negatiu del rovell en el ferro. El pont presenta una sola llum de 41,5 m, suficient per a salvar l'amplada del riu. L'amplada del paviment és de 2,62 m. Actualment hi ha taulons de fusta al sòl. L'alçada del paviment respecte del llit del riu és d'uns 7 m. Els estreps són de fàbrica de carreus.

## Història

A la subhasta pública celebrada el 6 de gener de 1877, hi acudiren Ignasi Serrallach i Mas i La Maquinista Terrestre i Marítima, tots dos de Barcelona, i la companyia Gustave Eiffel de París, que en aquells temps també construïa altres ponts per a diferents línies ferroviàries de la península. Aquesta darrera fou la guanyadora, amb un pressupost de 22.500 pessetes. Sembla que les obres es retardaren i la companyia Eiffel no acabà fins al juliol de 1877, data en què es feu la prova de càrrega. S'hi instal·laren uns fanals obsequi de la constructora. L'any 1959 s'hi col·locà un paviment d'asfalt sobre el forjat convencional, que en deteriorà l'estructura. Per això l'any 1979 s'hi substituí el paviment per un de roure i es reforçà l'estructura malmesa per la humitat.

## Referències

* ↑ Clara, Josep «La nova vida del pont Eiffel de Girona, que va costar 22.500 pessetes». Ara, 17-10-2023.
* 1 2 3 4 «Pont Palanques Vermelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Pont de les Peixateries Velles». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Plaça del Trocadéro

La plaça del Trocadéro-et-du-11-Novembre se situa al 16è arrondissement de París, a la cruïlla de l'avinguda del Président-Wilson, l'avinguda Kléber, l'avinguda Raymond-Poincaré, l'avinguda d'Eylau, l'avinguda Georges-Mandel i l'avinguda Paul-Doumer. Anteriorment anomenada plaça del Trocadéro, el seu nom actual data de 1978. Més antigament, era la plaça del Rei de Roma.
Aquest lloc ha estat batejat així en record de la batalla que va tindre lloc el 31 d'agost de 1823, durant la que un grup expedicionari francès va prendre el fort del Trocadéro que defensava el port de Cadis, a Espanya.
El seu diàmetre és de 164 metres, està plantada amb arbres i guarnida amb l'estàtua de Ferdinand Foch i d'un monument a la glòria de l'exèrcit francès. En aquesta plaça es troba el palau de Chaillot.
En aquesta plaça hi ha l'estació de metro Trocadéro, línia 6 i 9.

## Enllaços externs

* 48° 51′ 42″ N, 2° 17′ 21″ E﻿ / ﻿48.861595°N,2.289137°E﻿ / 48.861595; 2.289137: Vista satèl·lit de la plaça del Trocadéro
# Plaça del Toll (Arbeca)

La Plaça del Toll és una plaça pública del municipi d'Arbeca (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una plaça pavimentada de planta irregular, gairebé triangular, amb un desnivell al sector oest respecte de l'est. L'espai està delimitat al sud per façanes de cases i al nord i a l'oest, per un carrer viari que l'envolta. Els materials principals que la conformen són la pedra i el formigó. El mobiliari (fanals, bancs, glorieta, font, ajardinament, zona de jocs) es troba col·locat delimitant el seu contorn. La majoria són elements i materials autòctons, piques d'aigua per ajardinar, pedra del país per la font, que donen color i textura propis de la comarca.

## Història

Segons una capbrevació del 26 de febrer del 1724, davant un notari de Tàrrega, una de les propietats del comú era la Bassa del Toll (actual plaça del Toll). En aquesta zona hi havia forns de calç i, més tard, piques de l'abeurador que s'omplien de la mina del Comellar.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça del Toll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2016].