OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fairfield Glade

Fairfield Glade és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Tennessee. Segons el cens del 2000 tenia 4.885 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fairfield Glade tenia 4.885 habitants, 2.513 habitatges, i 2.017 famílies. La densitat de població era de 86,6 habitants/km².
Dels 2.513 habitatges en un 4,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 76,8% hi vivien parelles casades, en un 2,9% dones solteres, i en un 19,7% no eren unitats familiars. En el 18% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,94 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,15.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 4,4% tenia menys de 18 anys, un 1,5% entre 18 i 24, un 6,5% entre 25 i 44, un 33,1% de 45 a 60 i un 54,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 66 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.800 $ i la renda mediana per família de 45.938 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.404 $ mentre que les dones 22.500 $. La renda per capita de la població era de 26.403 $. Entorn de l'1,6% de les famílies i el 2,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fairfield Glade». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fairfield Glade». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Fluormayenita

La fluormayenita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la mayenita. Rep el nom per la composició i per analogia amb la clormayenita.

## Característiques

La fluormayenita és un òxid de fórmula química Ca₁₂Al$_{14}$O$_{32}$F₂. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 2015. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 5,5 i 6. És l'anàleg de fluor de la clormayenita i l’anàleg amb vacant de fluorkyuygenita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Jebel Harmun, dins el Governorat de Quds (Cisjordània, Palestina). també ha estat descrita en altres indrets propers a Palestina, Israel i Jordània, en forma de cristalls amb una mida normalment inferior a les 20 μm.

## Referències

* ↑ «Fluormayenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 agost 2021].
# Fluorkyuygenita

La fluorkyuygenita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la mayenita. Rep el nom per ser l'anàleg amb fluor de la clorkyuygenita.

## Característiques

La fluorkyuygenita és un òxid de fórmula química Ca₁₂Al$_{14}$O$_{32}$[(H₂O)₄F₂]. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional el 2013, sent publicada l'any 2015. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 5,5.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions del museu mineralògic de la Universitat Estatal de Sant Petersburg (Rússia), amb el número de catàleg: 1/19465, i al Museu geològic de Sibèria Central, a Novosibirsk (Rússia).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la conca de l'Hatrurim, dins el Consell Regional de Tamar (Districte del Sud, Israel), on sol trobar-se en forma de cristalls de mida inferior als 20 μm. També ha estat descrita a Jordània i Palestina.

## Referències

* ↑ «Fluorkyuygenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 agost 2022].
* ↑ Galuskin, Evgeny V.; Gfeller, Frank; Armbruster, Thomas; Galuskina, Irina O.; Vapnik, Yevgeny; Dulski, Mateusz; Murashko, Mikhail; Dzierżanowski, Piotr; Sharygin, Viktor V.; Krivovichev, Sergey V.; Wirth, Richard «Mayenite supergroup, part III: Fluormayenite, Ca12Al14O32[〈4F2], and fluorkyuygenite, Ca12Al14O32[(H2O)4F2], two new minerals from pyrometamorphic rocks of the Hatrurim Complex, South Levant». European Journal of Mineralogy, 18-02-2015, pàg. 123–136. DOI: https://doi.org/10.1127/ejm/2015/0027-2420 [Consulta: 5 agost 2022].
# Fluornatropiroclor

El fluornatropiroclor és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup del piroclor.

## Característiques

El fluornatropiroclor és un òxid de fórmula química (Na,Pb,Ca,REE,U)₂Nb₂O₆F. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013, sent publicada per primera vegada el 2015. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 4 i 4,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció mineralògica del Museu Geològic de la Xina, a Beijing (República Popular de la Xina), amb el número d'exemplar: m12183.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la República Popular de la Xina, concretament a la intrusió de Boziguoer, situada al comtat de Baicheng, dins la prefectura d'Akesu (Xinjiang). També ha estat descrita en altres indrets del país, així com a Mongòlia, Rússia, el Canadà, Angola, Madagascar, Portugal, Alemanya i Hongria,

## Referències

* ↑ «Fluornatropyrochlore» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 agost 2021].
# Fesa (enginyeria hidràulica)

Una fesa, dins del vocabulari històric del regadiu valencià, és una presa d'aigua amb comporta normalment oberta que s'ubica a la part superior (el caixer) del marge lateral d'una séquia mare. Tenen forma rectangular i estan protegides per una caseta. El terme fesa s'ha utilitzat com a sinònim de boquera, dentell o portell, i pel tipus de material de l'obertura també s'utilitzava argamasa. L'any 1765 hi havia 20 feses a la séquia Reial d'Alzira i 224 a la séquia Reial de Montcada. En macrosistemes, com actualment a la séquia Reial del Xúquer, era considerable el nombre de feses.

## Referències

* ↑ PERIS ALBENTOSA, Tomàs. Conselleria de Política Territorial, Generalitat Valenciana. Enciclopèdia del Regadiu Històric Valencià. Conselleria de Política Territorial, Generalitat Valenciana, 2019, p. 310-312. ISBN 978-84-482-6421-5.
# Font del Tarroner

La Font del Tarroner és una font del terme de Llimiana, a la part central del terme, a la Serra de Sant Andreu. És a 889 msnm, a llevant de la vila i al nord-est de Sant Andreu de Llimiana, prop del lloc anomenat Santa Joleta, en plena Serra de Sant Andreu.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
# Filàtovo

«Filàtovo» té aquests significats:
* Filàtovo (Kursk), localitat de l'óblast de Kursk, a Rússia
* Filàtovo (Tambov), localitat de l'óblast de Tambov, a Rússia
# Filàtovka (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Filàtovka».
Filàtovka (en rus: Филатовка) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 12 habitants. Pertany al districte municipal d'Atkarsk.

## Referències

* ↑ «Саратовская губерния. Список населенных мест по сведениям 1859 года». Arxivat de l'original el 2018-02-28.
* ↑ «Списки населенных мест Саратовской губернии. Аткарский уезд / Оценочно-стат. отд. Сарат. губ. зем. управы. — Саратов, 1914». Arxivat de l'original el 2017-11-12.
* ↑ «Aleksandrovka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2018-03-03.
# Filàtovo (Tambov)

* Per a altres significats, vegeu «Filàtovo».
Filàtovo (en rus: Филатово) és un poble de l'óblast de Tambov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 7 habitants.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B.. «Тамбовская область» (en rus). База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России». Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 16 febrer 2022].
* ↑ «Gavrilovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-20. [Consulta: 20 març 2022].
# Francisco Romero y Acevedo

Francisco Romero y Acevedo (Ronda, 1700 - ib., 1763) va ser un famós torero espanyol.

## Biografia

Fundador d'una dinastia taurina fonamental per a la història de la tauromàquia, se li atribueixen importants aportacions en un període clau en què es va definir el toreig modern a peu, com va ser l'ús de la muleta i l'estoc per matar el toro cara a cara. Pare del també matador Juan Romero de los Santos, el seu net va ser el gran torero Pedro Romero.
En els primers anys del segle xviii, a Ronda, Francisco Romero, al final d'una correguda de toros, va demanar autorització per matar ell mateix al toro. Després de citar dues o tres vegades al toro amb un llenç, Francisco Romero va matar l'animal amb una estocada (cop d'estoc) amb la seva espasa. Aviat es va repetir la nova sort en altres places i es va convertir en un autèntic professional, donant inici al toreig a peu com a espectacle modern. L'ús de llenços (blancs i penjats d'un bastó) és probablement anterior al torero de Ronda, i la seva evolució cap a la muleta va ser gradual durant aquest poc conegut període taurí, però és possible que Francisco Romero sí generalitzés el seu ús per matar el toro cara a cara i com a instrument del toreig.
Sembla, però, que la mort del toro per estocada es va practicar molt abans, emprada en particular per empleats dels escorxadors de Sevilla que van transformar el seu ofici d'escorxador per mostrar l'espectacle a un públic cada vegada més nombrós. Sí que és més probable que la innovació del rondeny en aquesta sort fos una forma revolucionària de matar el toro, de front i deixant l'espasa. En qualsevol cas, si Francisco Romero no és «l'inventor» de la corrida moderna, és el primer matador en haver exercit el seu art de manera habitual i professional. A més, els seus èxits impliquen un canvi radical en l'art de torejar; abans d'ell, la sort principal es produïa al tercio de varas (terç de vares), amb els picadors, el toreig a cavall i els pases de capot. La mort no era més que el final de l'espectacle.
Després Francisco Romero, i després d'uns anys en què les dues formes de torejar (a peu i a cavall) es van disputar el gust dels aficionats, el toreig a cavall comença a perdre el caràcter protagonista de les corregudes, i la mort del toro es converteix en la sort més important d'una faena.

## Referències

* ↑ Serrano Carvajal, José «Toreros de plata». ABC [Madrid], 11-11-2003.
* ↑ Casanova i Dupuy, 1981, p. 111.
* ↑ Testas, 1974, p. 70.
* ↑ Bérard, 2003, p. 829.

## Bibliografia

* Casanova, Paul; Dupuy, Pierre. Dictionnaire tauromachique (en francès). Marsella: J. Laffitte, 1981. OCLC 837795116.
* Testas, Jean. La Tauromachie (en francès). París: Presses Universitaires de France, 1974. OCLC 880993815.
* Bérard, Robert. La tauromachie: histoire et dictionnaire (en francès). París: Laffont, 2003. ISBN 9782221092460. OCLC 249142398.
# Freqüència angular de Planck

La freqüència angular de Planck o velocitat angular de Planck, simbolitzada com ω$_P$, és la unitat de velocitat angular al sistema d'unitats naturals conegut com a unitats de Planck.
La velocitat angular de Planck s'expressa com:
$\omega _{p}={\frac {1}{t_{p}}}={\sqrt {\frac {c^{5}}{\hbar G}}}\approx$ 1,85487 × 10$^{43}$ s$^{-1}$
on:
* $c$ és la velocitat de la llum al buit
* $\hbar$ és la constant de Planck reduïda
* $G$ és la constant de la gravitació

## Referències

* ↑ «Different Formulations of Planck's Law | Physics in a Nutshell». [Consulta: 11 gener 2021].

## Vegeu també

* Constant de Planck
# Front Popular per la Democràcia i la Justícia

El Front Popular per la Democràcia i la Justícia (People's Front for Democracy and Justice PFDJ, tigrinya: ህዝባዊ ግንባር ንደሞክራስን ፍትሕን, Həzbawi Gənbar nəDämokrasən Fətəḥən, abreujat ህግደፍ?, àrab: الجبهة الشعبية للديمقراطية والعدالة) és un partit polític d'Eritrea, actualment (2012) el partit de govern. És l'organització successora de l'antic moviment d'alliberament nacional Front Popular d'Alliberament d'Eritrea (EPLF) de tendència marxista-leninista, que va dirigir la lluita per la independència nacional fins a la victòria. Es declara obert a totes les tendències patriotes eritrees.
Després del referèndum autoritzat per Etiòpia i controlat per l'ONU l'abril de 1993, que va aprovar la independència, el FPAE/EPLF, que havia estat el principal enemic de l'enderrocat govern etíop i promotor del triomfant Front Popular d'Alliberament de Tigre (sota cobert del Front Democràtic Revolucionari Popular Etíop, organització controlada pels dirigents del primer) es va convertir en el partit dirigent del nou país proclamat al mes següent, i el febrer de 1994 va agafar el nom de Front Popular per la Democràcia i la Justícia com a part de la seva transformació des de la seva posició de principal grup guerriller en el partit dirigent de l'estat (partit únic). El líder del partit, com abans del EPLF, és Isaies Afeworki, també president d'Eritrea.
Les eleccions que havien de tenir lloc el 1995 foren posposades fins al 2001; arribada aquesta data, i com que el 20% del país estava ocupat pels etíops, les eleccions foren posposades fins a la resolució del conflicte. Durant aquest temps si que s'han fet eleccions locals, les darreres el maig del 2004.

## Bandera

La bandera és la mateixa emprada pel Front Popular d'Alliberament d'Eritrea i inspiradora de la bandera nacional actual. No obstant les tonalitat dels colors han estat lleugerament modificades.

## Referències

* O'Kane, David; Hepner, Tricia (2011), Biopolitics, Militarism, and Development: Eritrea in the Twenty-First Century, Berghahn Books
* Joireman, Sandra Fullerton (2003), Nationalism and Political Identity, Continuum, pàg. 133
* Markakis, John (març 1995). "Eritrea's National Charter". Review of African Political Economy 22 (63): 126–129. doi:10.1080/03056249508704109.
# Friedrich Gottlieb Bartling

Friedrich Gottlieb Bartling (9 de desembre de 1798 – 20 de novembre de 1875) va ser un botànic alemany que va néixer a Hanover.
Estudià ciències naturals a la Universitat de Göttingen, i el 1818 va fer una expedició botànica per Hongria i Croàcia. El 1822 va ser lector a Göttingen, on més taard passaria a ser-ne professot, el 1837 va ser director del seu jardí botànic. El gènere de plantes Bartlingia dins la família Fabaceae l'honora.

## Algunes publicacions

* De litoribus ac insulis maris Liburnici (1820)
* Ordines naturales plantarum (1830)
* Flora der österreichischen Küstenländer, (Flora of the Austrian Coastal Areas); (1825)
* Vegetabilia cellularia in Germania septentrionale praesertim in Hercynia et in agro Gottingensi (1834 and 1836), with Georg Ernst Ludwig Hampe (1795–1880)
La seva signatura com a botànic és:Bartl.
# Fontaine Saint-Michel

La fontaine Saint-Michel és una font situada al 6è districte de París, a la cruïlla del boulevard Saint-Michel i de la place Saint-André-des-Arts.
Forma part també del pla de ventilació de la ciutat previst per Haussmann sota Napoleó III. El Baró Haussmann va ordenar en realitat la col·locació d'aquesta font per tal d'omplir el buit d'una façana inestètica. La primera idea era d'erigir una enorme estàtua de Napoleó Bonaparte però va ser abandonada, i va ser finalment Sant Miquel Arcàngel abatent el Diable qui va ser representat.
L'actual fontaine Saint-Michel ha estat concebuda per Gabriel Davioud, ajudat de Flament, Simonet i Halo. Fa 26 metres d'alt i 15 d'ample. L'estàtua de St Miquel occint el drac, al nínxol central, és de Francisque Duret. Els dos dracs que escupen aigua més avall són d'Henri-Alfred Jacquemart. El pòrtic amb columnes és condecorat amb quatre estàtues de bronze representant les virtuts cardinals de La Prudència, de Jean-Auguste Barre, La Força, d'Eugène Guillaume, La Justícia, de Louis Valentin Robert i La Temprança, de Charles Gumery.
Aquesta font va ser inaugurada el 15 d'agost de 1860. Està inscrita com a monument històric per decret del 16 de març 1926.

## Anècdota

* Existeix una quarteta anònima consagrada a les escultures que adornen aquesta font:
    «En aquest monument execrable,
    No es veuen ni talent ni gust,
    El Diable no val res en absolut;
    Sant Miquel no val el Diable.»

## Galeria

* Miquel
* Detall
* Grup escultòric principal
* Placa informativa

## Referències

* ↑ Fontaine Saint-Michel.
* ↑ Dictionnaire du Diable isbn 2863111841
# Frisol (equip ciclista)

El Frisol va ser un equip ciclista neerlandès que va competir professionalment entre el 1973 i el 1977.

## Principals victòries

* A través de Flandes: Cees Priem (1975)
* Amstel Gold Race: Jan Raas (1977)
* Milà-Sanremo: Jan Raas (1977)

### A les grans voltes

* Tour de França:
** 3 participacions (1974, 1975, 1977)
** 7 victòries d'etapa :
*** 1 el 1974: Henk Poppe
*** 3 el 1975: Cees Priem, Theo Smit (2)
*** 3 el 1977: Jan Raas, Fedor den Hertog, Paul Wellens
** 0 classificació final:
** 0 classificació secundària:
* Giro d'Itàlia
** 1 participacions (1975)
** 0 victòries d'etapa:
** 0 classificació secundària:
* Volta a Espanya
** 3 participacions (1975, 1976, 1977)
** 8 victòries d'etapes :
*** 2 el 1975: Donald Allan, Hennie Kuiper
*** 4 el 1976: Roger Gilson, Theo Smit (2), Cees Priem
*** 2 el 1977: Fedor den Hertog, Cees Priem
** 0 classificació secundària:

## Enllaços externs

* Plantilles a firstcycling.com Arxivat 2015-01-21 a Wayback Machine.
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
# Frontera entre Lituània i Letònia

La frontera entre Lituània i Letònia és la frontera estatal entre Letònia i Lituània. La longitud de la frontera terrestre és de 588,1 kilòmetres amb 22,2 kilòmetres més de la frontera marítima.
La frontera s'inicia al trifini amb Belarús al nord del Llac Drūkšiai (55° 40′ 50.17″ N, 26° 37′ 49.79″ E﻿ / ﻿55.6806028°N,26.6304972°E﻿ / 55.6806028; 26.6304972) i s'estén fins a la costa de la mar Bàltic on acaba entre Palanga i Rucava. Durant 30 quilometres (19 mi) la frontera segueix el curs del riu Šventoji.

## Història

La frontera va començar a existir el 1918, quan ambdós estats van proclamar la seva independència de l'Imperi Rus. Hi va haver disputes sobre la ubicació exacta de la frontera, però es van establir després d'uns quants anys. Aquestes disputes relacionades amb els llocs on les velles fronteres de la província russa no seguien la distribució lingüística ni els ferrocarrils.
La frontera es va extingir parcialment amb la incorporació a la Unió Soviètica, ja que es va convertir en una frontera estatal interna. En aquell moment, es va ampliar, ja que l'àrea de Vilnius va ser reincorporada a Lituània. La frontera internacional va ser restaurada per la independència el 1991. Després de llargues negociacions, al juliol de 1999, la frontera entre aigües territorials es dibuixa com una línia recta entre aproximadament 56° 04′ 08.9″ N, 21° 03′ 51.47″ E﻿ / ﻿56.069139°N,21.0642972°E﻿ / 56.069139; 21.0642972 i 56° 02′ 43.5″ N, 20° 42′ 35.0″ E﻿ / ﻿56.045417°N,20.709722°E﻿ / 56.045417; 20.709722.

## Passos fronterers

Tots dos països són membres de zona Schengen, de manera que el control de la frontera no es realitza i la frontera es pot creuar a qualsevol lloc. Es van unir a la zona Schengen en 2007. Entre 1991 i 2007 hi havia punts de control frontereres entre ambdós països, que ara estan abandonats.

## Referències

* ↑ «Letònia». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Valstybinės sienos demarkavimas» (en lituà). National Land Service under the Ministry of Agriculture, 28-02-2013. Arxivat de l'original el 2019-03-21. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ «Lietuvos Respublikos Vyriausybės, Baltarusijos Respublikos Vyriausybės ir Latvijos Respublikos Vyriausybės susitarimo dėl valstybių sienų sankirtos taško paženklinimo tvarkos» (en lituà). Seimas, 25-03-1998. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ «Lietuvos Respublikos ir Latvijos Respublikos sutartis dėl teritorinės jūros, išskirtinės ekonominės zonos ir kontinentinio šelfo atribojimo Baltijos jūroje» (en lituà). Seimas, 09-07-1999. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Vegeu imatges per satèl·lit i Street View, a 56° 04′ 38″ N, 21° 07′ 21″ E﻿ / ﻿56.077356°N,21.122541°E﻿ / 56.077356; 21.122541 i 56° 16′ 28″ N, 24° 21′ 56″ E﻿ / ﻿56.274576°N,24.365519°E﻿ / 56.274576; 24.365519

## Enllaços externs

* (letó) Par mata tiesu no bruņota konflikta. Latvijas un Lietuvas robežstrīdu vēsture
# André Bonin

André Bonin (Granville, 10 de març de 1909 - 10è districte de París, 7 de setembre de 1998), nascut Adrien Géry Druon, va ser un tirador d'esgrima francès, especialista en floret, que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on guanyà la medalla d'or en la competició de floret per equips del programa d'esgrima. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món d'esgrima de 1947.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – André Bonin». [Consulta: 2 octubre 2021].
# Anacroneurinis

Els anacroneurinis (Anacroneuriini) són una tribu de plecòpters de la família Perlidae

## Gèneres

* Anacroneuria
* Enderleina
* Inconeuria
* Kempnyella
* Klapalekia
* Macrogynoplax
* Nigroperla
* Onychoplax
* Pictetoperla

## Referències

* ↑ tribe Anacroneuriini
# Anacrusi

L'anacrusa o anacrusi és una nota o un grup de notes que precedeixen el primer accent mètric d'una frase musical tot preparant el temps fort o la caiguda del compàs següent. És a dir, una o diverses notes que cauen en temps dèbil i preparen el temps fort de la nota que vindrà. Com una petita embranzida (temps dèbil) que prepara la nota principal (temps fort).
Per exemple, en un compàs de quatre temps, l'anacrusi es dona quan la primera nota es troba al tercer o al quart temps del primer compàs. Si es troba al principi d'una peça, aquest primer compàs acostuma a ser incomplet, és a dir, en el primer i segon temps no hi hauria silencis sinó que directament no existirien ni s'escriurien. S'ha de tenir en compte també on acaben les frases musicals. Un mateix compàs pot contenir el final d'una frase i l'inici anacrúsic d'una altra.
Són melodies amb un començament anacrúsic, per exemple, El cant dels ocells (anacrusi: 1 síl·laba: En-), Ploreu, ploreu ninetes (anacrusi: 1 síl·laba: plo-), El gegant del pi (anacrusi: 2 síl·labes: el ge-), Cargol treu banya (anacrusi: 1 síl·laba: car-), L'hereu Riera (anacrusi: 1 síl·laba: Per), Els segadors (anacrusi: 2 síl·labes: Ca-ta-) o Yellow Submarine de The Beatles (anacrusi: 2 síl·labes: In the-).

## Mètrica

L'anacrusi és el nom que reben les síl·labes que precedeixen al primer accent rítmic i que es consideren part exempta del metre.
Així en el Iambe
De dins el pit covard els mots com un estol
l'anacrusi és d'una sola síl·laba (De)
En l'Amfíbrac igualment
La lenta manyaga subtil de les flames (...)
(La)
A l'Anapest
Va passant entremig de sa gent adormida
en té dues: (Va, pas)
Ni el Troqueu ni el Dàctil en tenen.
És quan dormo que hi veig clar
Troqueu: tònica àtona
Com les figueres per gràcia (...)
Dàctil: Tònica /àtona /àtona

## Vegeu també

* Tètic

## Bibliografia

* FONTS ROTCHÉS, DOLORS I TORRES, FRANCINA (2012): Poesia Ritme i Entonació. Article i esquema en PDF
* TOMACHEVSK, BORIS (1982): Teoria de la Literatura. AKAL Editor. Col·lecció Universitaria. Madrid. (p. 149)

## Enllaços externs

* Article de la GEC.