OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Justo Domínguez de la Fuente

Justo Domínguez de la Fuente (Navamorcuende, 6 d'agost de 1940 - Barcelona, 30 de desembre de 2011) fou secretari general de la UGT de Catalunya des del 1983 fins al 1990.

## Biografia

Treballador de l'Empresa de Transports de Barcelona. Als catorze anys va arribar a Madrid, on residia la seva germana, per treballar com a repartidor de llet i posteriorment en una fàbrica de iogurts. En finalitzar el servei militar va marxar a Barcelona, on vivia un germà.
A la capital catalana, Domínguez va començar a treballar com a conductor de tramvies i, poc després, va obtenir plaça per a ser conductor d'autobusos. Des d'aquest sector va començar el seu activisme polític en defensa dels drets dels treballadors. El 1966, segons les seves pròpies paraules recollides a la web de la UGT, un grup de persones va iniciar una queixa "per la qüestió de la seguretat" en els autobusos i ell era una d'aquestes persones. Així va ser com va visualitzar per primera vegada la seva defensa del social, en plena dictadura.
El 1968 va promoure la negociació d'un conveni col·lectiu i, el 1969, després obtenir-lo Seat, es va signar amb els treballadors dels autobusos. A partir de 1972, Domínguez intensifica els seus contactes amb el món sindical, però es distancia amb el sector comunista de les revoltes als carrers de Barcelona. El 1973, la llista de Justo Domínguez guanya les eleccions al jurat d'empresa dins el sindicat vertical i al marge de les llistes que presentava el PSUC. Fins a 1976 les llistes que donava suport Domínguez van guanyar. És llavors quan entra a formar part de la UGT de la mà de dos militants de la Federació Catalana del PSOE. Es va afiliar al sindicat i al partit polític.
Segons la UGT, només Justo Domínguez va aconseguir en un any més de 600 nous militants per al sindicat; i va obtenir una gran repercussió a tot Catalunya. Del 1983 al 1989 va ser secretari general de la Federació de Transports, Comunicacions i Mar de la UGT de Catalunya. El 1983 es va presentar per dirigir el sindicat a Catalunya i va obtenir la Secretaria General, que va mantenir fins a 1990.
Durant la campanya de les eleccions autonòmiques de Catalunya de 1984, va formar part de l'òrgan consultiu del candidat del PSC-PSOE a la presidència de la Generalitat (Raimon Obiols) i va ser elegit diputat per Barcelona al Parlament de Catalunya, càrrec que va exercir des de maig de 1984 a abril de 1989.
Al Partit Socialista de Catalunya va estar adscrit al sector mes espanyolista del partit. Va ser un dels fundadors d'Ágora Socialista, corrent d'opinió d’accentuat anticatalanisme.
Va morir a Barcelona el 29 de desembre del 2011.
La UGT va destacar el llegat de "valentia, compromís, lluita contra la injustícia i defensa dels treballadors" que deixa Domínguez, així com el treball que va realitzar contra la dictadura i la recuperació de la democràcia.

## Referències

* 1 2 3 «Justo Domínguez de la Fuente». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sr. Justo Domínguez de la Fuente». Parlament de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2021].
# Juan Calzadilla

Juan Calzadilla (Altagracia de Orituco, 1931) prolífic poeta, pintor i crític d'art veneçolà. Va estudiar a l'Universisad Central de Venezuela i a l'Instituto Pedagógico Nacional. És cofundador del grup El techo de la ballena (1961) i de la revista Imagen (l984). El 1997 rebé el Premio Nacional de Artes Plásticas de Venezuela.

## Obra

* Dictado por la jauría (1962)
* Malos modales (1968)
* Oh smog (1978)
* Antología paralela (1988)
* Minimales (1993)
* Principios de Urbanidad (1997)
* Corpolario (1998)
* Diario sin sujeto (1999)
* Aforemas (2004)
* Vela de armas (2008)
* Noticias del alud (2009)

## Enllaços externs

* El poder de la palabra
* Poemas
# Juan Camilo Zúñiga

Juan Camilo Zúñiga Mosquera (Chigorodó, Colòmbia, 14 de desembre 1985) és un futbolista colombià. Juga de defensa lateral, encara que pot jugar com a migcampista i el seu equip actual és la SSC Napoli de la Sèrie A italiana.
# Khenmetptah

Khenmetptah va ser una princesa egípcia de la II Dinastia. No se sap de quin rei va ser filla. Només se la coneix per la seva estela trobada a la seva tomba de Helwan. A l'estela s'hi mostra a Khenmetptah asseguda en una cadira davant d’una taula d’ofrenes. Al costat d'aquesta taula s'hi mostren moltes ofrenes. A sobre d’aquesta escena hi ha un petit text: la filla del rei Khenmetptah. Malgrat, com dèiem, desconeixem qui era el pare de Khenmetpta, per motius estilístics de l'estela la princesa se la pot situar a la II Dinastia.

## Referències

* ↑ Köhler i Jones, 2009, p. 168-169.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.

## Bibliografia

* Köhler, E. Christiana; Jones, Jana. Helwan II, The Early Dynastic and Old Kingdom Funerary Relief Slabs (en anglès). 25. Rahden: Studien zur Archäologie und Geschichte Altägyptens, 2009. ISBN 978-3-86757-971-1.
# Khenifra

Khenifra (àrab: خنيفرة, Ḫunayfra, localment Ḫ'nīfra; amazic estàndard marroquí: ⵅⵏⵉⴼⵕⴰ, Xnifṛa, derivat del terme amazic xanfaṛ) és una ciutat del Marroc i constituïx la capital dels zaians, una tribu amaziga. Era una antiga ciutat portuguesa abans de ser colònia francesa i posteriorment conquistada per una sub-tribu Zaian.
Es localitza a 160 quilòmetres de Fes, i a 300 km de Marràqueix.
Es caracteritza per ser una ciutat molt calorosa, amb grans muntanyes i extensos llacs. També crida l'atenció el color ataronjat present en les seves cases.

## Geografia

Es troba en la zona d'interior del Marroc. La seva localització geogràfica fa de d'ella una ciutat amb temperatures altes, que solen ser majors de 25 °C. Està localitzada en un altiplà a 860 metres d'altitud, en una zona molt muntanyenca, doncs la ciutat està aïllada per quatre grans muntanyes.
A més, la ciutat està situada al costat del riu Oum Er-Rbia. Consta de nombrosos llacs, paisatge que constituïx una de les característiques més especials d'aquesta ciutat.

## Ecologia

No és una zona amb boscos molt poblats, excepte en les zones on estan els seus llacs, en els quals podem trobar varietat de vegetació.

## Població

S'estima que en 2008 la població ha superat els 77.000 habitants (72.672 hab. en 2004), tenint un considerable creixement en l'última dècada.

### Ètnies

Més de 98% de la població està constituïda per la població amaziga.

## Religió

La religió principal en Khenifra és la musulmana (essencialment sunnís) i existeixen minories cristianes i jueves.

## Cultura

L'idioma principal és l'àrab clàssic, com en la resta de les ciutats del Marroc. També està molt estès l'ús del francès i de l'amazic. La ciutat de Khenifra consta d'un gran soc, mercat popular, que obre els diumenges; constituïx una de les àrees més interessants de la zona i un bon mercat que visitar per part dels turistes.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Khenifra Arxivat 2008-12-03 a Wayback Machine. (en francès).
# Kanhoji Angria

Kanhoji Angria (1669 - 1729) fou un almirall i pirata maratha. El peshwa el va nomenar almirall de les forces navals marathes el 1698. Dominava el 1710 la fortalesa de Severndroog a l'illa de Vijayadurg al sud de Bombai, que utilitzava com a base pels atacs als vaixells britànics i la seva audàcia el dugué a atacar fins prop de la mateixa Bombai i el 1712 va rebre un fort pagament per no atacar vaixells de la Companyia Britànica de les Índies Orientals, pacte que va respectar. En els següents anys les seves bases i poder es van incrementar i va regir un virtual principat. Quan el 1716 els britànics, sota el governador Charles Boone, el van atacar, va reprendre la lluita contra ells; va restar en activitat atacant vaixells britànics fins al 1729 quan va morir. El seu domini va passar llavors als seus fills Sumbhaji i Mannaji i principalment el primer, iniciant la dinastia Angria.

## Enllaços externs

* Angria
# Karadakh

Karadakh (en rus: Карадах) és un poble del Daguestan, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 390 habitants. Pertany al districte rural de Gunib.

## Referències

* ↑ Закон Республики Дагестан от 13 января 2005 года № 6 «О статусе и границах муниципальных образований Республики Дагестан»
# Karacaşehir

Karacaşehir (antigament Kara Hisar, Karadja Hisar o Karadja Shehir) és una ciutat de Turquia, prop d'Inönü (província d'Eskişehir), districte d'Odunpazarı (un dels districtes en què es divideix actualment la ciutat d'Eskişehir.

## Història

Correspon segurament a l'antiga Melangeia. La ciutat fou donada pel sultà seljúcida al partidaris d'Ertoghrul, com a quarter d'hivern. Fou una de les primeres ciutats on es van establir els otomans, i segons la tradició fou conquerida per Osman (Uthman) el 1288. Les esglésies foren convertides en mesquites i es van portar pobladors turcs d'altres llocs; el fill Orkhan en fou nomenat governador. Als segles XV i XVI era coneguda com a Karadja Shehir i formava part del sandjak de Sultanönü dins del qual fou primer part de la nahiye de Eskisehir i després va formar nahiye pròpia amb 11 viles (dins de la qual, Eskisehir). Al segle xvii Eskisehir tornava a ser nahiye incloent-hi Karacaşehir. El 1830 tenia més de 4000 habitants.

## Referències

The Historical Geography of Asia Minor. W. M. Ramsay (en línia)

## Bibliografia

Refkik, Ahmed. Ajans-Türk Matbaacılık Sanayii'nin. Eskişehir Il Yıllığı. 1967. Universitat de Michigan.
# Simó d'Atenes

Simó d'Atenes en grec antic Σίμων, fou un filòsof grec deixeble de Sòcrates i comerciant de cuiro pel que fou també anomenat Simó l'assaonador (de pells) (Simon Coriarius).
Escrivia les converses que tenia a la seva tenda, quan Sòcrates anava a parlar amb ell, un total de trenta-tres, i que van formar una obra coneguda per "Diàlegs" (Διάλογοι, Dialogoi) amb tretze converses destacades. Es diu que va ser el primer en posar en forma de diàleg les converses amb Sòcrates. Quan Pèricles li va dir que el convidaria a anar a casa seva i el mantindria, va replicar que no volia vendre la seva llibertat de paraula. El coneixement que ha perviscut d'ell deriva principalment de Diògenes Laerci.

## Referències

* ↑ Storia della musica tomo primo [-terzo] ... Umiliato, e dedicato da fr. Giambatista Martini de' Minori Conventuali accademico dell'Instituto delle Scienze, e filarmonico, 1781, p. 293–.
* ↑ Diògenes Laerci. περὶ βίων, δογμάτων καὶ ἀποφθεγμάτων τῶν ἐν φιλοσοφία εὐδοκιμησάντων (Sobre les vides, les opinions i les sentències dels filòsofs il·lustres) II, 122-123
* ↑ Diogène Laërce; Fougerolles Le Diogène françois tiré du grec, ou Diogène Laërtien touchant les vies, doctrines et notables propos des plus illustres philosophes compris en dix livres, traduit et paraphrasé sur le grec, par M. François de Fougerolles,.... J.-A. Huguetan, 1601, p. 159–.
# Avernes-Saint-Gourgon

Avernes-Saint-Gourgon és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 68 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Avernes-Saint-Gourgon era de 68 persones. Hi havia 28 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 8 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 35 habitatges, 25 eren l'habitatge principal de la família, 9 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 34 habitatges eren cases. Dels 25 habitatges principals, 18 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 5 en tenien quatre i 18 en tenien cinc o més. 18 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Avernes-Saint-Gourgon el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 0 |
| 12 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 44 persones, 28 eren actives i 16 eren inactives. De les 28 persones actives 25 estaven ocupades (15 homes i 10 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 16 persones inactives 5 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Avernes-Saint-Gourgon hi havia 9 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Avernes-Saint-Gourgon a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Avernes-Saint-Gourgon a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Dodekachordon

El Dodekachordon és un famós tractat sobre música publicat a Basilea l'any 1547 per Henricus Glareanus
En tres parts, el tractat comença amb un estudi de Boeci, el qual va escriure extensivament sobre música al segle vi; dsprés parla de l'ús del modes musicals en el cant pla i la monofonia i acaba amb un extens estudi sobre l'ús dels modes en la polifonia.
El més significant del Dodekachordon (literalment, "instrument de 12 cordes) és el fet de proposar que en realitat no existien 8 modes, com assenyalaven els teòrics anteriors a ell, sinó 12. Els nous modes serien el Jònic i l'Eòlic (i els seus respectius plagals, l'Hipojònic i l'Hipoeòlic) els modes que avui són coneguts com a escala major i menor, respectivament. Glareanus va arribar a afirmar que el mode Jònic era el més freqüentment utilitzat pels compositors del seu moment.
La influència del seu treball fou immensa. Molts teòrics posteriors, inclòs Zarlino, acceptaren els 12 modes i exceptuant les formes plagals d'aquests (les que comencen pel prefix hipo), la classificació dels modes autèntics (dòric, frigi, lidi, mixolidi, eòlic i jònic) és encara vigent avui en dia.

## Referències

* ↑ Glareanus, H. Glareani Dodecachordon (en llatí). per Henrichum Petri, 1547, p. 45.

## Enllaços externs

* http://www.dm.unipi.it/~tucci/fortuna_DER.html Arxivat 2009-06-23 a Wayback Machine.
# La Devesa (l'Estany)

La Devesa és una muntanya de 971,2 metres d'altitud del terme municipal de l'Estany, a la comarca del Moianès.
Està situada al sector central del terme, a ponent del nucli urbà de l'Estany, damunt seu mateix. És al capdamunt, nord-est, del Serrat del Masot, al sud del Collet de Sant Pere i al nord de la Sagrera. També és l'extrem oriental del Serrat de Puigmartre.
# No me mueve, mi Dios, para quererte

El Soneto a Cristo crucificado, també conegut pel seu vers inicial No me mueve, mi Dios, para quererte, és una de les joies de la poesia mística en castellà.

## Autoria

Hi ha controvèrsia sobre l'autoria d'aquest sonet. Dins les diverses teories, les més importants són les que l'atribuïxen a Juan de Ávila, i altres que l'atribuïxen a l'agustí Miguel de Guevara, que el va publicar en la seva obra Arte doctrinal y modo general para aprender la lengua matlazinga (1638), encara que també diversos erudits van atribuir-lo a Sant Ignasi de Loiola, Santa Teresa de Jesús, Lope de Vega, etc.
La primera versió publicada coneguda va ser en l'obra Vida del espíritu para saber tener oración con Dios (Madrid, 1628) del doctor madrileny Antonio de Rojas, però, de tota manera, ja circulava en forma manuscrita des de molt de temps abans d'aquesta edició.

## Bibliografia

* Diversos autors: Diccionario de literatura española. Madrid: Revista de Occidente, 1964 (3a ed.), p. 747.
* del Saz, Agustín (responsable de l'edició): Antología general de la poesía mexicana (siglos XVI al XX). Barcelona: Editorial Bruguera, 1972. Dipòsit legal B. 52.709 - 1972.

## Enllaços externs

* (castellà) Còpia a Wikisource.
* A Cristo crucificado. Article a l'Encarta Arxivat 2009-02-07 a Wayback Machine..
# Eumàquia

Eumàquia o Eumachia (en llatí Evmachia) va ser una sacerdotessa pública a Pompeia a mitjans del segle i, i també matrona de la Concordia Augusta. La Concòrdia Augusta fou un culte imperial iniciat per Lívia, vídua d'August.
Vinculada matrimonialment a una de les famílies més antigues de Pompeia, és coneguda per haver obtingut una gran riquesa per mèrits propis. Eumàquia ha passat a la història com una respectada empresària i per ser matrona de la Fullonica, del gremi dels bataners, un gremi econòmicament significatiu de Pompeia que agrupava negocis de tintoreria i sastrería. És vista com un exemple representatiu de la creixent implicació de moltes dones en la política, que utilitzaven el poder d'un càrrec públic, com ara el de sacerdotessa, per generar mobilitat social.
En resposta a la seua generositat, i com a símbol del seu poder i estat social, el gremi de la Fullonica va dedicar una estàtua que representa Eumàquia amb vel, amb una inscripció: "EVMACHIAE L F SACERD PVBL FVLLONES”. La traducció de la qual és "A Eumachia, filla de Lucius, sacerdotessa pública, dels bataners"

## Referències

* ↑ Lefkowitz, Mary R., and Maureen B. Fant. Women's Life in Greece and Rome. London: Duckworth, 1982. 259.
* ↑ James, edited by Sharon L.; Dillon, Sheila A companion to women in the ancient world. Chichester, West Sussex: Wiley-Blackwell, p. 405. ISBN 9781444355000.
* ↑ D'ambra, Eve. Roman Women. Nova York: Cambridge UP, 2007. 154-155.
* ↑ Salisbury, Joyce E. "Eumachia." Encyclopedia of Women in the Ancient World. Santa Barbara: Abc-Clio, 2001.
* ↑ Boatwright, Mary T., Daniel J. Gargola, and Richard J. Talbert. A Brief History of the Romans. New York: Oxford UP, 2006. 217.
# Eunapi

Eunapi (en llatí Eunapius, en grec Εὐνάριος) va ser un sofista i historiador grec que va néixer a Sardes l'any 347 i va viure fins al regnat de l'emperador Teodosi II.
Es va educar a Sardes amb el sofista Crisanzi que el va ensenyar l'amor a la religió pagana i l'odi a les cristianes. Als setze anys va anar a Atenes i va rebre classes de Proeresi (Proaeresius) que el va tractar com el seu propi fill. Sis anys després va anar a Egipte i després va anar a Frígia on va aprendre medicina. Més tard va anar a Atenes on va romandre la resta de la seva vida ensenyant retòrica. Sembla que va tenir gran reputació, ja que en un determinat moment de la seva vida va exercir de Hierofanta en el culte dels Misteris d'Eleusis. Eunapi era hostil als cristians i al seu culte als màrtirs i a les relíquies, perquè per a ell això sonava a bruixeria, ja que els mags usaven tradicionalment parts de cadàvers i actuaven com a "enviats dels déus". Donar culte als morts en un temple que ara servia d'església era profanar l'antic santuari pagà. Per a un pagà, la mort era corrupció, i no es podia concebre la presència d'un cadàver en un temple.
Va escriure dues obres:
* Vida de filòsofs i sofistes (Βίοι φιλοσόφων καὶ σοφιστῶν), que es conserva, amb 23 biografies de sofistes quasi tots contemporanis seus.
* Continuació de la història de Publi Herenni Dexip (Μετὰ Δέξιππον χρονικὴ ἱστορία), en 14 llibres, que comença amb la mort de Claudi II el Gòtic el 270 i arriba fins al 404 quan Joan Crisòstom va ser enviat a l'exili, de la que només es conserven alguns fragments.

## Referències

* ↑ Schmitz, Leonhard. «Euna'pius». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ Luck, Georg. Arcana Mundi: magia y ciencias ocultas en el mundo griego y romano. Madrid: Gredos, 1995, p. 349-350. ISBN 8424917855.
* ↑ Young, Grace; et alii «Eunapius | Greek historian» (en anglès). Encyclopedia Britannica, s.d.
# Fabio Roscioli

Fabio Roscioli (Grottammare, Marques, 18 de juliol de 1965) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1987 i 2001. En el seu palmarès destaquen una etapa del Tour de França de 1993 i una a la Volta a Espanya de 1999. També guanyà els Tres dies de La Panne de 1994.

## Palmarès

* 1984
** 1r a la Targa Crocifisso
* 1986
** 1r al Gran Premi San Giuseppe
* 1993
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
** Vencedor d'una etapa del Mazda Tour
* 1994
** 1r als Tres dies de La Panne
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
* 1996
** 1r a la Milà-Vignola
* 1997
** 1r a la Hofbrau Cup
* 1999
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Astúries

### Resultats al Tour de França

* 1992. 90è de la classificació general
* 1993. 85è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1996. 98è de la classificació general
* 1998. 79è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1994. 55è de la classificació general
* 1997. 107è de la classificació general
* 1999. 78è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2000. 85è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1987. 103è de la classificació general
* 1988. Fora de control (19a etapa)
* 1990. 61è de la classificació general
* 1991. 61è de la classificació general
* 1992. 95è de la classificació general
* 1993. 62è de la classificació general
* 1994. 56è de la classificació general
* 1997. 63è de la classificació general

## Referències

* ↑ «ROSCIOLI Fabio». [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Fabio ROSCIOLI» (en italià). [Consulta: 28 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Fabio Roscioli a sitiodeciclismo.net