OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Massot

Antoni Massot va ser un escrivent i poeta de Mallorca que va néixer el segle xv i va morir el segle xvi.
El 1502 promogué el certamen poètic en honor de Ramon Llull. Fou convocat al convent de Sant Francesc de Palma per celebrar la revocació d'Alexandre VI de les condemnes contra les doctrines lul·lianes, defensades per Pere Daguí. Totes les poesies del concurs foren en català.

## Referències

* 1 2 «Antoni Massot». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Antoni Maria Alcover. Mostra de diccionari mallorquí. L'Abadia de Montserrat, 2001, p. 37–. ISBN 978-84-8415-314-6.
# Can Ciano

Can Ciano és una obra de la Pera (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a la plaça Major del nucli de Púbol, és un casal de planta baixa, pis i golfes, amb coberta de teula. L'element més remarcable de la façana és el portal d'accés, d'arc de mig punt amb grans dovelles de pedra. Les obertures són en general allindades i emmarcades en pedra. La construcció ha experimentat diverses modificacions al llarg del temps. En una de les portes hi ha un carreu que té un escut en relleu amb un mall i una enclusa, amb la data del 1575.

## Història

Can Ciano va ser bastida durant el segle xvi. A aquest segle corresponen diverses dates inscrites a la façana.

## Referències

* 1 2 «Can Ciano». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2018].
# Muhàmmad Jawad at-Taqí

Abu-Jàfar Muhàmmad ibn Alí ar-Ridà ibn Mussa ibn Jàfar al-Jawad at-Taqí (àrab: أبو جعفر محمد بن علي الجواد التقي, Abū Jaʿfar Muḥammad b. ʿAlī al-Jawād at-Tāqī) o, més senzillament, Muhàmmad al-Jawad o Muhàmmad at-Taqí (prop de Medina, juny de 811 - Bagdad, 30 de novembre de 835) fou el novè imam xiïta imamita, de mare nubiana, d'on vindria la seva pell fosca.
El califa al-Mamun li va donar en matrimoni a la seva filla Umm-al-Fadl cosa que fou criticada en part per raó del color de la pell (el 817, quan el nuvi tenia sis anys, segons al-Tabari, o 819, quan en tenia vuit, segons al-Yaqubí; però el matrimoni no fou efectiu fins al 830). A la mort de l'imam Alí ar-Ridà el 818, Muhàmmad tenia set anys i no fou ben acceptada la pujada a l'imamat d'un menor; una part dels xiïtes va reconèixer com imam a Àhmad ibn Mussa, germà d'Alí ar-Ridà; un altre grup es va unir als Wakifa que reconeixien com a darrer imam a Mussa al-Kàdhim; i altres es van fer sunnites o zaydites. El 828 va néixer el seu fill Alí ibn Muhàmmad, d'una concubina i no de la seva dona. El 830 es va formalitzar el matrimoni amb la filla del califa i la parella va sortir de Medina anar a viure a Bagdad prop del califa, que els havia cridat. El 831 l'imam va fer el pelegrinatge a la Meca i al final d'aquest va tornar a Medina. Umm-al-Fadl es va queixar al seu pare de la preferència de Muhàmmad per la concubina però al-Mamun no li va fer cas; de fet Umm-al-Fadl mai li va donar cap fill a l'imam. Al-Mútassim (833-842) va convocar a l'imam a Bagdad (834) i s'hi va traslladar (gener del 835). Va morir a la capital a finals d'any, alguns sospiten que enverinat bé per Umm-al-Fadl o bé pel califa o pels dos junts.

## Bibliografia

* A Brief History of The Fourteen Infallibles. Qum: Ansariyan Publications. 2004.
* Al-Qurashi, Baqir Shareef (2005). The Life of Imam Muhammad Al-Jawad. Qum: Ansariyan Publications.
* Sheikh Muhammad ibn Nu'man al-Mufid, Kitab al-Irshad, al-Haydari Press, Najaf 1963
# Franco Citti

Franco Citti (Roma, 23 d'abril de 1935 - 14 de gener de 2016) és un actor italià. Va ser conegut per la seva participació als 26 anys en Accattone (1961), de Pier Paolo Pasolini. Va continuar col·laborant amb Pasolini en diverses pel·lícules més.
Sempre amb Pasolini, el 1968 va protagonitzar la versió Èdip rei i en un dels contes d'El Decameró (1971). També és conegut per la seva participació en El padrí (1972), com un dels guardaespatlles de Michael Corleone a Sicília i en El Padrí III (1990).

## Filmografia

Filmografia:
* Accattone (1961) de Pier Paolo Pasolini
* Mamma Roma (1962) de Pier Paolo Pasolini
* Una vita violenta (1962)
* Il giorno più corto (1962) de Sergio Corbucci
* Requiescant (1966) de Carlo Lizzani
* Èdip rei (Edipo re) (1968) de Pier Paolo Pasolini
* Seduto alla sua destra de Valerio Zurlini (1968)
* Il magnaccio de Franco De Rosis (1969)
* Gli angeli del 2000 (1969)
* La legge dei gangsters (1969)
* Porcile (1969) de Pier Paolo Pasolini
* Ostia (1970) de Sergio Citti
* El Decameró (Il Decameron) (1971) de Pier Paolo Pasolini
* Una ragazza di Praga de Sergio Pastore (1971)
* I racconti di Canterbury (1972) de Pier Paolo Pasolini
* El Padrí (1972), de Francis Ford Coppola
* Contes immorals (Storie scellerate) (1973) de Sergio Citti
* Storia de fratelli e de cortelli (1974) de Mario Amendola
* Les mil i una nits (Il fiore delle mille e una notte) (1974) de Pier Paolo Pasolini
* Todo modo (1976) de Elio Petri
* Uomini si nasce poliziotti si muore de Ruggero Deodato (1976)
* Il gatto dagli occhi di giada de Antonio Bido (1977)
* Casotto de Sergio Citti (1978)
* La lluna de Bernardo Bertolucci (1979)
* Il minestrone (1981) de Sergio Citti
* El retorn del cavall negre (The Black Stallion Returns) (1983)
* El Padrí III (1990) de Francis Ford Coppola
* Festival (1996) de Pupi Avati
* I magi randagi (1996) de Sergio Citti
* Il sindaco (1996) de Antonio Avati
* Cartoni animati (1998) de Franco Citti e Sergio Citti
* Pier Paolo Pasolini e la ragione di un sogno (2001) de Laura Betti

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1963: BAFTA al millor actor estranger per Accattone

## Referències

* ↑ «Franco Citti a Accatone». The New York Times.
* ↑ «filmografia de Franco Citti». The New York Times.
# Localisme

El localisme engloba les ideologies i filosofies polítiques i socials que prioritzen allò local. Pot estar contraposat a la globalització, en activistes que volen reivindicar la petita escala i el personalisme; i també és freqüent en l'àmbit de l'ajut al tercer món, on la idea de l'acció i Desenvolupament econòmic local s'oposa a l'almoina.
En general, el localisme prefereix les jerarquies planes, la independència i llibertat entre els membres d'una associació i l'actuació propera i directa. El localisme prioritza la producció i consum locals (per exemple, per mitjà de cooperatives de consum responsable o a moviments com (quilòmetre zero o slow food), accés local i directe a la presa de decisions (acció directa, anarcosindicalisme, etc.), control local del govern (regionalisme enfront de la mundialització i govern dispers), i la defensa de la cultura i identitat local.

## Vegeu també

* Antisistema
# Castell Marro

El castell Marro fou un castell avui dia al terme municipal de Marganell, al Bages, prop del monestir de Santa Cecília de Montserrat, al carener que puja des del bosc de la Calcina vers Sant Jeroni. Es troba a la zona de Tebaida, just sobre el Monestir, al capdamunt de l'escala dreta que surt del jardí. Tenia dues torres i dos ponts mòbils. El castell Marro haiva esdevingut un mas el 1330. Al segle xvi, durant el temps de l'abat de Burgos, es destruí el castell i canvià l'advocació de l'ermita. Encara que estiguin embrossades es poden apreciar passos i restes del Castell de Marro. L'ermita de Sant Dimes, també coneguda com l'ermita del Bon Lladre i del Castell, va ser edificada aprofitant l'antic castell de Marro.
Cesari, essent prevere, havia adquirit per a ell aquest castell l'any 942 per donació de la seva cosina Druda i del fill d'aquesta Ansulfo. Druda i el seu marit, també anomenat Ansulfo, havien comprat el castell amb la seva església de Santa Cecília l'any 871 per cinc lliures de plata, expressant el venedor Radulf que li pertanyia aquella possessió per donació del rei Carles el Calb. Cesari, adquirit aquell lloc, obtingué una llicència del Comte Sunyer per mediació de la seva muller Riquilda per a recollir-se en ell amb quatre monjos, als que el bisbe Jordi confirmà la restauració de la casa el 945. El 10 de juny del 957 Guadamir consagrà l'església de Santa Cecília de Montserrat, al castell Marro, feta a precs de l'abat Cesari, que encara no havia estat promogut a l'honor de metropolità de la Tarraconense.

## Notes

* 1 2 3 4 Sant Dimes, Patronat de la Muntanya de Montserrat
* ↑ Villanueva, Jaime. Viage literario á las iglesias de España. Tomo VI Viage a la Iglesia de Vique. Año 1806 (en castellà). Valencia: en la imprenta de Oliveres, antes de Estévan, 1821, p. 140-147 [Consulta: 20 novembre 2016].
# Can Cinto Manent

Can Cinto Manent és una masia de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. Masia formada per una planta baixa i un pis, coberta per una teulada de dues vessants amb el carener perpendicular a la façana. El conjunt ha patit moltes modificacions però conserva la seva estructura, i molt especialment els elements principals de la façana, perfectament conservats: el portal rodó dovellat, amb dovelles de grans dimensions, i una finestra al damunt, amb l'ampit, brancals i llinda de pedra, aquesta última molt ben treballada en forma d'arc conopial lobulat.

## Referències

* 1 2 «Can Cinto Manent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Flower Tucci

Flower Tucci (2 de gener de 1978) és una actriu porno nord-americana nascuda a Burbank (Califòrnia).

## Biografia
### Inicis

Flower Tucci va competir en concursos de bellesa quan era jove, aconseguint els primers deu llocs en la competició "The Miss Preteen" de Los Angeles, anant a Florida per competir en categoria nacional. Ho va deixar a l'edat de 13 anys, principalment pel mal ambient provocat per les altres competidores del concurs.

### Carrera en el porno

Tucci treballava com a decoradora de pastissos en una fleca quan va respondre a un anunci del LA Weekly. La seva primera escena va ser amb Lexington Steele a Balls Deep 6. Va començar a treballar amb l'àlies de "Flower", però més tard va afegir-hi "Tucci" per poder diferenciar-se d'una altra actriu asiàtica.
A més de realitzar pel·lícules pornogràfiques, Flower va rebre una proposta formal per dirigir un programa de radi anomenat "The Porn Hunnies Smut Top 20" a KSEX Radio, però ara s'encarrega d'un espectacle anomenat "Tushy Talk" a la mateixa emissora. A més Tucci és una portaveu i model per a l'empresa de roba de Los Angeles anomenada "Mofowear" i té un paper en les sèries de televisió familiars.
Flower ha estat nominada per l'Organització de Crítics del Cinema X XRCO el 2005 com a Actuació Femenina de l'Any 2005 i el 2006 l'AVN la va premiar en la seva Millor Aparició Estel·lar - Squirting per Flower's Squirt Shower 2.
Cal destacar un desacord en la informació sobre la seva data de naixement. El seu llistat en el IAFD diu que ella va néixer el 2 de gener de 1978 i en canvi AFDB dona 1977 com el seu any de naixement. No obstant això, a la seva pàgina de MySpace (segons sembla feta per la mateixa Flower Tucci) declara que va néixer el 1981. A més també ha dit que aquesta és la seva data de naixement en una entrevista amb Porn Valley News.
Actualment és representada per l'agència de models per a cinema adult Spiegler Girls.

### Vida personal

S'ha declarat obertament bisexual en la seva vida personal i se l'ha relacionada sentimentalment amb la també actriu porno Olivia O'Lovely.

## Referències

* ↑ Gene Ross. «Conversations with Flower Tucci». AdultFYI, 07-11-2005. Arxivat de l'original el 2007-09-30. [Consulta: 30 maig 2007].
* ↑ Ray. «Flower Tucci Interview». Porn Valley News, març 2006. Arxivat de l'original el 2006-05-10. [Consulta: 30 maig 2007].
* ↑ Steve C. «Interview with adult starlet Flower Tucci». Foundry Music, 28-05-2005. Arxivat de l'original el 2007-06-05. [Consulta: 30 maig 2007].
* ↑ KSEXRadio.com
* ↑ MofoWear.net
* ↑ Profile a Spiegler Girls
# Luci Sicini (tribú de la plebs)

Luci Sicini (en llatí: Lucius Sicinius) va ser un polític romà del segle iv aC. Formava part de la gens Sicínia, una antiga gens romana d'origen plebeu.
Va ser elegit tribú de la plebs l'any 387 aC i va presentar als comicis per la seva votació, una llei agrària que es referia a l'anomenat ager Pomptinus. La llei va ser aprovada àmpliament.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita VI,6

## Bibliografia

Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870, pàg. 816b (v. 3).
# Antoni Mayol Llompart

Antoni Mayol Llompart (Alcúdia, Mallorca, 1973) és un historiador mallorquí especialitzat en història medieval amb una preferència per temes econòmics, fiscals i comercials.
Estudià la llicenciatura de Geografia i Història a la Universitat de les Illes Balears. Posteriorment, es va especialitzar en Història Medieval. Obtingué la suficiència investigadora (DEA) amb la investigació titulada «Finances i Fiscalitat Medievals. Ingrés i despesa en les viles de la part forana de Mallorca: Alcúdia, Muro i Pollença, 1330-1460». Des de 2001 publica llibres d’història relacionats amb la temàtica, entre ells, La festa a l’època medieval (1350-1450) (El Gall, 2008). Actualment és arxiver a l'Arxiu Municipal de la Ciutat d'Alcúdia.

## Obres destacades

Per una bibliografia extensa vegeu «Obra de Antoni Mayol Llompart» a Dialnet.
* Distribució de la riquesa d'Alcúdia en el segle xvi. Quaderns d'Alcúdia Nº 7.(2001)
* La fiscalitat directa en el món rural medieval: La vila de Muro a finals del segle xiv (2001)
* El Comerç marítim entre Alcúdia i Ciutadella en la baixa edat mitjana (1300-1526) (2005)
* Els personatges del Corpus alcudienc al segle XVIII: les àguiles i Sant Joan Pelós, David, àngels, apòstols, Barba Roja i el dimoni (2006)
* «La Universitat d'Inca (1436-1437). Finances i través del llibre del clavari Bartomeu Estrany» (2007)
* La festa a l'època medieval 1350 - 1460 (2008)

## Referències

* ↑ Mayol i Llompart, Antoni; Torres Velasco, Juan Manuel; Salas Vives, Pere. La festa a l'època medieval : Pollença, 1350-1450. Pollença: El Gall Editor, 2008. ISBN 978-84-96608-83-2.
* ↑ Cateuera Benàsser, Pau; Maíz Chacón, Jordi; Tudela Villalonga, Lluís. «Antoni Mayol i Llompart». A: Inversors, banquers i jueus : les xarxes financeres a la Corona d'Aragó (s. XIX-XV). Palma: Edicions Documenta Balear, 2015, p. 3. ISBN 978-84-16163-37-3. OCLC 921133483.
* ↑ «No sóc escriptor de novel·la (entrevista)». El Gall, 24-07-2014. [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Ballestero, Elena «Memoria viva de un pueblo» (en castellà). Ultima Hora, 22-03-2011 [Consulta: 28 setembre 2022].
* ↑ Mayol i Llompart, Antoni «La universitat d'Inca (1436-1437). Finances i fiscalitat a través del llibre del clavari Bartomeu Estrany» (pdf). Jornades d'Estudis Locals d'Inca, 08, 2007, pàg. 77–92. DOI: 10.3306/JELINCA.08.77.
# Certificat d'Aptitud Pedagògica

El Certificat d'Aptitud Pedagògica (CAP) fou el requisit indispensable per als Llicenciats, Enginyers Superiors, Arquitectes, o equivalents per poder exercir l'ensenyament a l'Educació Secundària a Espanya segons la Llei orgànica 1/1990, del 3 d'octubre, d'Ordenació General del Sistema Educatiu (LOGSE). També s'anomena CAP al Curs d'Aptitud (o Adaptació) Pedagògica que porta a la seva obtenció. La base normativa es troba a la Llei General d'Educació de 1970 i a l'Ordre Ministerial del 8 de juliol de 1971.

## Història

Segons el Reial Decret del 4 de juny de 1993, no era necessari cursar-lo per a l'ingrés a les especialitats de Tecnologia, Psicologia i Pedagogia, i Formació Empresarial, així com a cap de les corresponents al Cos de Professors Tècnics de Formació Professional. És a dir, els diplomats i enginyers tècnics (a més dels llicenciats) que poden optar a les places de professor d'aquestes àrees no estan obligats a cursar-lo.
El curs 2009-2010 va ser el primer en el qual no es va impartir el CAP, sent substituït pel Màster en formació del professorat d'educació secundària obligatòria, batxillerat, formació professional i ensenyament d'idiomes a causa de l'entrada en vigor de l'Espai Europeu d'Ensenyament Superior, conegut com a Procés de Bolonya. El CAP segueix sent vàlid, però ha deixat d'impartir-se.

## Referències

* ↑ «Avalancha final en los cursillos para ejercer como profesor» (en castellà). El País, 15-12-2008. [Consulta: 13 desembre 2015].
# Dietikon

Dietikon és un municipi del cantó de Zúric (Suïssa), cap del districte de Dietikon.

## Geografia

La ciutat industrial de Dietikon està situada en una elevació de 388 m (1,273 ft) a la confluència del Reppisch i el Limmat, ubicats a la Vall Limmat (en alemany: Limmattal), al llarg de la via de ferrocarrils de Zuric a Baden. Ací i a la regió veïna de Spreitenbach, està també el raïl de mercaderies de l'estació de maniobres de Limmattal.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Antoni Mataró i Villalonga

Antoni Mataró i Villalonga fou un polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Estudià a la Universitat Central de Madrid. Membre del Partit Liberal Conservador, tanmateix fou diputat del Partit Liberal Fusionista per Santa Coloma de Farners a les eleccions generals espanyoles de 1881; després de la signatura del tractat comercial amb la Gran Bretanya tornà al Partit Conservador i va abandonar el seu escó quan fou nomenat governador civil de Mallorca el gener de 1884. Fou escollit novament diputat conservador a les eleccions generals espanyoles de 1884, però va dimitir el 6 de juny de 1885 quan fou nomenat governador civil de la província de Salamanca, càrrec que va deixar el setembre quan fou nomenat governador civil de la província de Lleida. El 1890 fou nomenat governador civil de la província de Girona.

## Referències

* ↑ Apareix com a Villalonga al web del Congrés, i com Vilallonga a l'estudi de Palomas

## Enllaços externs

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine., p.561
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Can Cirera (la Cellera de Ter)

Can Cirera és una casa de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de tres plantes i una sola crugia, cobert a doble vessant a façana.
La planta baixa consta d'un portal i de la part exterior d'un forn. El portal és adovellat de pedra sorrenca amb grans blocs. La porta és de fusta amb una reixa senzilla a la part superior i un esglaó cobert de rajols per a l'accés. Pel que fa al forn, cal destacar que és poc comú, ja que ocupa la planta baixa i el primer pis.
El primer pis té un balcó fet d'obra i rajol, amb barana senzilla i l'obertura emmarcada de còdols rierencs.
El segon pis té dues finestres. Una d'elles està emmarcada de pedra sorrenca, té tres blocs de suport inferiors, motllures als muntants i l'ampit i una llinda monolítica amb decoració vegetal de forma triangular al centre de la base. L'altra està emmarcada de rajols i té forma d'arc de mig punt. A la part inferior existeix un balcó no emergent amb barana de fusta.
El ràfec està format per una doble filera de rajols plans i a la teulada emergeix una gran xemeneia de secció rectangular feta de rajols.

## Història

Antigament el carrer d'Amunt només tenia cases al costat nord, ja que al sud tancava l'horta de Can Dalmau (Veure la fitxa referent a Can Dalmau de La Cellera de Ter, Selva), la casa senyorial més imponent, encara avui, de la Plaça de la Vila. Aquest carrer era el camí de pas cap al Plantadís. Fins al segle xix fou el sector més viu del poble, ja que era on hi havia la fonda, l'hostal, l'escola i l'Ajuntament (abans no es traslladés a la Plaça el 1914 i a l'Avinguda de Montserrat el 1990).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Cirera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Nova Irlanda

Nova Irlanda (en Tok Pisin Niu Ailan, en anglès New Ireland) és una illa de 8.650 km² pertanyent a l'arxipèlag de Bismarck, dins l'estat de Papua Nova Guinea. És l'illa més gran de la província homònima. La capital de l'illa i de la província és Kavieng.
És una de les illes més grans de Papua-Nova Guinea, d'origen volcànic i amb un relleu muntanyós.

## Referències

* ↑ «Exposició: "Nova Irlanda, art del Pacífic Sud». casaasia.cat. Arxivat de l'original el 2016-03-22. [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ «Fitxa de Papua-Nova Guinea». anella.cat. [Consulta: 20 novembre 2012].
# Flowering Plants of Africa

Flowering Plants of Africa, (abreujat Fl. Pl. Africa), va ser una revista il·lustrada amb descripcions botàniques que va ser editada a Sud-àfrica. Es publica des de l'any 1945 amb el nom de Flowering Plants of Africa. A Magazine Containing Coloured Figures with Descriptions of the Flowering Plants Indigenous in Africa. Pretoria and Ashford. Va ser precedida per Flowering Plants of South Africa.
És una sèrie de revistes il·lustrades botàniques similars a la revista Botanical Magazine, que es va iniciar amb plantes amb flors de Sud-àfrica per Illtyd Buller Pole-Evans el 1920 i actualment és publicat per l'Institut de Biodiversitat Nacional de Sud-àfrica (SANBI) a Pretòria. La revista mostra i descriu les plantes amb flors dÀfrica i les illes veïnes.
Els artistes botànics més notables que han contribuït a les seves pàgines inclouen: Gillian Condy, Fay Anderson, Auriol Batten, Rosemary Holcroft, Betty Connell, Cythna Letty (que va ser responsable de més de 700 plaques), Barbara Pike i Ellaphie Ward-Hilhorst. Els números estan impresos a la coberta i fan 250 x 190 mm.
La sèrie va ser editada per Robert Allen Dyer qui va ser succeït per Leslie Edward Wostall Codd.

## Referències

* ↑ «Flowering Plants of Africa». Tropicos.org Missouri Botanical Garden.

## Enllaços externs

* a IPNI
# Luci Tari Rufus

Luci Tari Rufus (llatí: Lucius Tarius Rufus) va ser un magistrat romà del segle i aC.
L'any 23 va ser nomenat per substituir a Cateu Capitó en el càrrec de curator aquarum publicarum i a l'any següent aquest ofici va passar a Marc Cocceu Nerva, avi del futur emperador Nerva. Podria ser el mateix personatge del mateix nom que fou cònsol sufecte l'any 16 aC, gairebé quaranta anys abans.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/685?rgn=full+text;view=image;q1=Rufus%2C+Ta+riusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 677. ]
# Casa palau del Bisbe Beltrán

El Palau del Bisbe Beltrán a la Serra d'en Galceran, a la comarca de la Plana Alta, és un edifici residencial catalogat, dins del Pla General d'Ordenació Urbana, Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007); amb el codi: 12.05.105-005.
La Casa Palau del Bisbe es distribueix en planta baixa i dos pisos. El vestíbul, de paviment a força de còdols, dona al carrer Bisbe Beltrán, 5. La cuina, així com diverses habitacions, el pati interior i les escales d'accés al primer i segon pis estan en la planta baixa. Es va aixecar aquest edifici a l'últim quart del segle xviii i des d'aquest moment ha sofert diverses reformes per adaptar-ho a les diferents exigències d'habitabilitat. Es tracta d'un típic habitatge rural de la zona, però de família acomodada. Atès que el carrer en la qual s'eleva està en definició, la casa, que dona a dos carrers té accés posterior a l'altura del primer pis.

## Referències

* ↑ Fitxa BRL's Generalitat Valenciana. Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport
* ↑ Poblaciones y Monumentos delCamino de Santiago De Castellón a Aguaviva. VV.AA. Universitat Jaume I Consulta 31 d'octubre del 2016