OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria de la Pau Giuliani

Maria de la Pau Giuliani (L'Aquila, 12 de desembre de 1875 - Taiyuan, 9 de juliol de 1900) Santa Maria de la Pau, és una religiosa de la Congregació de les Franciscanes Missioneres de Maria, canonitzada per Joan Pau II el 2000. La seva festa, amb els 120 màrtirs de la Xina, és el 9 de juliol.

## Biografia

Va néixer a una família pobra amb un pare violent que prohibí la seva família d'anar a l'església. Marianna va perdre la seva mare quan només tenia deu anys i el pare abandonà el domicili familiar. Els fills van anar amb diversos membres de la família. Marianna va anar a través d'un oncle a la casa de les Franciscanes missioneres de Maria. Va ser enviada a França per enfortir la seva vocació i va fer el noviciat el 1892 a Vanves, rebent el nom religiós de Maria de la Pau. Es va ocupar d'adolescents en dificultats originàries de la regió de París. Després de pronunciar els seus primers vots, marxà a Àustria a fi de reforçar els efectius d'una nova comunitat i per tal d'aprendre una nova llengua (l'alemany) a més del francès que parlava amb les germanes.
Finalment, marxà voluntàriament des de Marsella a petició de la mare Maria de la Passió de Chappotin, superiora de la congregació, cap a la Xina. Sota la direcció de la mare Maria Hermínia de Jesús, va treballar a un orfenat situat a Taiyuan, una ciutat de 300.000 habitants a la regió de Shanxi, al vicariat apostòlic de Chan-Si septentrional (avui l'arquebisbat de Taiyuan), dirigit per monsenyor Grassi, qui trobaria també el martiri. La jove religiosa va ser assignada a tasques materials i al cant, car tenia una veu bonica.
Però en esclatar la revolta dels bòxers, el governador de la província prohibí la pràctica del cristianisme. Les religioses, (Marie-Adolphine, Maria de Santa Natàlia, Maria de Saint-Just, Maria Amandine, Maria Clara i Maria Hermínia de Jesús) a més d'altres missioners (monsenyor Fogolla, el pare Élie Facchini i el vicari apostòlic, Grégoire Grassi), van ser detingudes el 6 de juliol de 1900 i decapitades tres dies després. Abans de morir van cantar conjuntament el Te Deum. Sor Maria de la Pau encara no tenia vint-i-cinc anys.
El procés de beatificació de les religioses va ser obert per monsenyor Lécroart i la beatificació va tenir lloc vint anys després, el 2946 per Pius XII. Joan Pau II les va canonitzar, conjuntament amb la resta de màrtirs de la Xina, l'1 d'octubre de 2000. La seva festa és el 9 de juliol.
# Gazzaniga (motocicleta)

Gazzaniga és una empresa italiana amb seu a Castano Primo (ciutat metropolitana de Milà) que va participar amb motocicletes de fabricació pròpia en algunes edicions del Campionat del Món de motociclisme al tombant de la dècada del 1980.

## Resultats al mundial

Del 1988 al 1993, Gazzaniga va competir a la classe dels 125cc amb els pilots Domenico Brigaglia, Maurizio Vitali, Corrado Catalano, Giovanni Palmieri i Lucio Cecchinello; els millors resultats els va obtenir el 1988, quan Brigaglia va pujar al podi al Gran Premi de Gran Bretanya i acabà cinquè a la classificació final. Al llarg dels anys, Gazzaniga va obtenir nombrosos punts en aquesta cilindrada.
A la classe dels 250cc, però, només hi va participar les temporades de 1987 i 1988, sense anar més enllà del 26è lloc de Vitali a la classificació final de 1988.

## Referències

* ↑ John, Manfred. «Moto Trophy Hockenheim: carreras para entendidos» (en castellà). speedweek.com, 24-05-2022.
* ↑ «Gazzaniga» (en italià). Arxivat de l'original el 21/4/2002.
# Endoll

Un endoll és un dispositiu electrotècnic a la fi d'un cable elèctric per connectar un aparell a la xarxa elèctrica.
Es pot prendre corrent directament a un sòcol fixe, a la paret o mitjançant un cable allargador o un endoll múltiple. L'endoll és el connector mascle. S'endolla al connector femella que és el sòcol o la presa de corrent.
Hi ha diferents tipus en ús arreu al món que són incompatibles entre ells. Els viatjants necessiten sovint un adaptador. A Europa excepte Irlanda i el Regne Unit, els endolls tipus C amb dos pius sense connexió a la terra i el tipus F amb connexió a la terra (sigui lateral o central) són els més utilitzats. A un estudi del ministeri del comerç dels Estats Units es va fer un inventari dels tipus d'endolls i de preses de corrent en ús. Aquesta classificació de A a L, fruit de l'atzar, va esdevenir una nomenclatura oficial per la Comissió Electrotècnica Internacional, que hi va afegir dues categories més: M i N.

## Tipus d'endolls

* Tipus A, NEMA 1, de 2 contactes. Colòmbia, Equador, El Salvador, Estats Units, Hondures, Mèxic, Nicaràgua, Perú, Panamà, República Dominicana i Veneçuela.
* Tipus B, NEMA 5, de 3 contactes. Colòmbia, Equador, El Salvador, Estats Units, Hondures, Mèxic, Nicaràgua, Perú, Panamà, República Dominicana i Veneçuela.
* Tipus C, Europlug. Argentina, Xile, Europa, Paraguai, Perú i Uruguai.
* Tipus C, CEE 7/17.
* Tipus D, BS 546.
* Tipus E, CEE 7/5. Francès.
* Tipus F, CEE 7/4, Schuko.
* Tipus E+F (CEE 7/7).
* Tipus G, BS 1363. Gran Bretanya, Hong Kong i Irlanda. Utilitzat per a microones i cuines elèctriques.
* Tipus H, SI-32. Israel.
* Tipus I, AS 3112. Argentina, Austràlia.
* Tipus J, SEV 1011. Suïssa.
* Tipus K, Afsnit 107-2-D1. Dinamarca.
* Tipus L, CEI 23-16 VII. Xile, Itàlia, Uruguai.
* Tipus M, BS 546, tipus antic del G (Índia, Sud-àfrica, etc.).
* Tipus N. IEC 60906-1 Brasil.

## Referències

* ↑ «Endoll». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Endoll». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «World plugs» (en anglès). Ginebra: Comissió Electrotècnica Internacional, 2018. Arxivat de l'original el 2013-02-27. [Consulta: 1r juliol 2018].
* ↑ CEE: Comunitat Econòmica Europea.
* ↑ BS: British Standard.
* ↑ «Tomacorriente y enchufe Tipo N, WorldStandards.eu». [Consulta: 23 juliol 2020].

## Bibliografia

* Electric Current Abroad (pdf) (en anglès). 1998. U.S. Department of Commerce — International Trade Administration, 2002, p. 30 [Consulta: 1r juliol 2018]. Arxivat 2017-05-10 a Wayback Machine.
Viccionari
# Balçac

Balsac és un municipi del departament francès de l'Avairon, a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 346 | 328 | 347 | 407 | 411 | 501 | 565 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Alain Gabriac | |
| 2008- | Daniel Raynal | |
# Ólguino (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Ólguino».
Ólguino (en rus: Ольгино) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 3 habitants. Pertany al districte municipal d'Arkadak.

## Referències

* ↑ «Почтовый индекс деревня Александровка, Аркадакский р-н, Саратовская обл». Arxivat de l'original el 2015-01-02.
# Gerhard Bohner

Gerhard Bohner (1936, Karlsruhe - 1992, Berlín) va ser un ballarí i coreògraf alemany, considerat un dels pioners de la dansa-teatre. Va treballar sobretot com a coreògraf independent, sent potser la seva peça col·lectiva més coneguda Les tortures deBeatrice Cenci, estrenada el 1971.
Tenia una sòlida formació en dansa clàssica. Va estudiar a Karlsruhe i després, entre 1958 i 1961, va treballar a Mannheim, Frankfurt i Main. A partir de 1961 va entrar a la Deutsche Oper de Berlín, primer com a membre de la companyia, després com a solista. Allà va aprendre l'estil dramàtic i avantguardista de la dansa-teatre, diferents formes d'expressió i va participar en espectacles internacionals. A Berlín també va estudiar amb Mary Wigman al seu estudi.
A principis dels anys 70 va dirigir la companyia de dansa-teatre de Darmstadt, on a la primera producció va convidar al públic a participar en la creació d'una coreografia per a "desmitificar" el ballet. Entre 1978 i 1981 va dirigir el Tanztheater de Bremen juntament amb Reinhild Hoffmann.

## Bibliografia

* Susanne Schlicher, Teatre-dansa: tradicions i llibertats: Pina Bausch, Gerhard Bohner, Reinhild Hoffmann, Hans Kresnik, Susanne Linke; Barcelona: Institut del Teatre, 1993 (català)

## Referències

* ↑ Patrice Pavis, Dictionary of the Theatre: Terms, Concepts, and Analysis, University of Toronto Press, 1998 ISBN 9780802081636 (anglès)
# Shōmyō

El shōmyō (声明) és un estil de cant budista japonès, utilitzat principalment a les sectes Tendai i Shingon. Hi ha dos estils: el ryokyoku i el rikkyoku, descrits com a difícils i fàcils de recordar, respectivament.
El shōmyō, com el gagaku, empra l'escala Yo, una escala pentatònica amb intervals ascendents de dos, tres, dos, dos i tres semitons.

## Referències

* ↑ John Whitney Hall. The Cambridge history of Japan. Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521223520.
* ↑ «Japanese Music». A: Cross-Cultural Communication: World Music. University of Wisconsin. Arxivat 2008-03-13 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Hill, Jackson (1982). Ritual Music in Japanese Esoteric Buddhism: Shingon Shōmyō, Ethnomusicology 26 (1), 27-39
# Gazzapa

Gazzapa o també Gaszapa era una ciutat i un país situat al nord-oest d'Hattusa que segurament per evitar els saquejos dels kashka va fer una aliança amb ells cap a l'any 1360 aC i va col·laborar en la destrucció de ciutats restaurades i repoblades pel príncep hereu Subiluliuma poc abans. En represàlia el rei Tudhalias III la va destruir, juntament amb la ciutat de Kathariya.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 64. ISBN 8446022532.

## Enllaços externs

* Historia y leyes de los hititas (castellà)
# Enric VI

«Enric VI» té aquests significats:
* Enric VI del Sacre Imperi Romanogermànic (1165–1197).
* Enric VI de Luxemburg (coronat el 1281, mort el 1288)
* Enric VI d'Anglaterra (1421–1471).
* Les tres obres teatrals de William Shakespeare sobre la vida d'Enric VI d'Anglaterra:
** Enric VI (Shakespeare)
** Enric VI, part 1
** Enric VI, part 2
** Enric VI, part 3
# Baléievka

Baléievka (en rus: Балеевка) és un poble de l'óblast de Nijni Nóvgorod, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 90 habitants, pertany al municipi de Tenekàievo.

## Referències

* ↑ «Генеральный план муниципального образования городское поселение г. Сергач Сергачского муниципального района Нижегородской области. Том 2». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2021-06-14.
# Ólguinskaia

«Ólguinskaia» té aquests significats:
* Ólguinskaia (Krasnodar), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
* Ólguinskaia (Rostov), localitat de l'óblast de Rostov, a Rússia
# Glauc d'Argos

Glauc d'Argos (en llatí Glaucus, en grec antic Γλαῦκος, Glaukos) fou un escultor que conjuntament amb Dionís va fer unes estàtues dedicades per Mícit a Olímpia.
Glauc va fer les estàtues d'Ífit coronat per Ekekheria, la deessa de les treves, les d'Amfitrite, de Posidó i de Vesta, que Pausànies anomena "les ofrenes més grans de Mícit". Dionís, també segons Pausànies, "va fer les estàtues menors".

## Referències

* ↑ 3.Glaucus of Argos a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 276
# Shibuyunji

Shibuyunji és un districte de la província Central de Zàmbia.
Va ser creat per Michael Sata el juliol del 2012. El territori originalment formava part de la província Central, però amb la constitució com a districte va ser transferit a la província de Lusaka. Aquest fet s'emmarca en una sèrie d'accions dutes a terme pel govern de Sata en pro de la descentralització del país. Amb tot, el febrer del 2018 el president Edgar Lungu va decidir de reubicar Shibuyunji a la província Central.

## Referències

* 1 2 «President Lungu declares Shibuyunji district part of central province» (en anglès). Lusaka Times, 03-02-2018. [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ «President Sata creates two new districts» (en anglès). Lusaka Times, 09-07-2012. [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ «President Sata re-aligns the newly created Sibuyunji District from Central Province to Lusaka Province.» (en anglès). Lusaka Times, 12-07-2012. [Consulta: 6 maig 2023].
# Giovinazzo

Giovinazzo és un municipi italià situat a la regió de la Pulla i la ciutat metropolitana de Bari. El 2022 tenia una població estimada de 19.465 habitants.

## Referències

* ↑ «Puglia (Italy): Provinces and Communes» (en anglès), 1 gener 2022. [Consulta: 4 febrer 2023].
# Baoji

Baoji (xinès simplificat: 宝鸡; xinès tradicional: 寶雞; pinyin: Bǎojī) és una ciutat a nivell de prefectura a la província de Shaanxi, a la República Popular de la Xina, amb una superfície de 18.159 km².
Segons el cens del 2020, tenia 3.321.853 habitants, i l'àrea urbanitzada (o metropolitana), formada per 3 districtes urbans, 1.475.962 habitants. Envoltada de turons per tres costats, Baoji es troba en una vall que s'obre a l'est. La seva ubicació és estratègica, controlant un pas a les muntanyes Qin entre la vall del riu Wei i el riu Jialing.

## Història

Pròspera a principis de la dinastia Tang, Baoji té arrels fins al 2000 aC. Avui és un gran centre industrial. Els ferrocarrils van arribar per primera vegada a Baoji el 1937 i han estat clau per al seu creixement modern.
Passant per Baoji hi ha l'antiga Ruta de la Seda del Nord, la ruta més al nord d'uns 2.600 quilòmetres de longitud, que connectava l'antiga capital xinesa de Chang'an a l'oest per les muntanyes Wushao amb Wuwei i emergint a Kaixgar abans d'enllaçar a l'antiga Pàrtia.
Baoji es considera la porta d'entrada entre l'oest i l'est de la Xina, ja que la majoria de trens de Pequín, Xangai i Xi'an passen per aquí en el seu camí a Gansu, Sichuan, Xinjiang i Lhasa (al Tibet).
El temple de Famen, que acull un dels ossos dels dits de Buda, es troba al comtat de Baoji. La zona de Baoji va ser la llar del llegendari Yandi, un dels avantpassats xinesos Han. La seva tomba es troba a la part sud de la ciutat i el seu temple es troba al nord.
Les persones interessades en els Tres Regnes de l'antiga Xina poden visitar el temple commemoratiu de Zhuge Liang, a uns 20 km de Baoji.

## Referències

* ↑ «China: Shaanxi (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map».
* ↑ Baoji on line profile, retrieved Dec 9, 2007 Arxivat January 13, 2008, a Wayback Machine.
* ↑ Hogan, C. M. «Silk Road, North China». the Megalithic Portal. ed. A. Burnham.
# Árnessýsla

Árnessýsla és un dels vint-i-tres comtats d'Islàndia. Es troba al sud-oest de la República d'Islàndia, a la región de Suðurland, entre el riu Þjórsá a l'est i els camps de lava de Svínahraun a l'oest. Les principals activitats del comtat són l'agricultura i el turisme.

## Història
### Edat mitjana

Conegut com a Árnesþing («thing d'Árnes») va ser un dels tres centres jurídics i polítics de la cort del sud (Sunnlendingafjórðungur) durant la Mancomunitat Islandesa.

## Geografia

A la seva zona nord hi trobem les glaceres d'Hofsjökull i Langjökull.

## Demografia

El comtat posseeix una superfície de 8.287 kilòmetres quadrats. La població és de 12.294 habitants, i per tant, té una densitat poblacional, de 1,37 habitants per kilòmetre quadrat.

## Divisions administratives
### Municipis

Árnessýsla comprèn els següents municipis:
* Árborg
* Bláskógabyggð
* Flóahreppur
* Grímsnes- og Grafningshreppur
* Hrunamannahreppur
* Hveragerðisbær
* Ölfus
* Skeiða- og Gnúpverjahreppur

### Localitats

Árnessýsla comprèn les següents localitats:
| Localitat | Altitud (msnm) | Població (2004) |
| Bræðratunga | 75,8 | 23 |
| Búrfell | 143,8 | 23 |
| Eyrarbakki | 2,7 | 329 |
| Flóagaflshverfi | 0 | 316 |
| Gaulverjabær | 5,7 | 98 |
| Geysir | 98,7 | 19 |
| Haukadalur | 117,9 | 19 |
| Hjalli | 3,9 | 128 |
| Hraungerði | 33,8 | 117 |
| Hrepphólar | 79,8 | 25 |
| Hruni | 119,7 | 31 |
| Hveragerði | 29,9 | 1.625 |
| Kotströnd | 11,9 | 934 |
| Laugardælir | 24,9 | 4.159 |
| Laugarvatn | 59,7 | 28 |
| Miðdalur | 70,7 | 28 |
| Mosfell | 54,8 | 19 |
| Ólafsvellir | 53,9 | 20 |
| Selfoss | 15,8 | 4.160 |
| Skálholt | 51,8 | 20 |
| Stokkseyri | 0,2 | 176 |
| Stórinúpur | 112,8 | 18 |
| Strandarkirkja | 5,8 | 40 |
| Þingvellir | 100 | 2 |
| Þjórsárbrú | 47,9 | 72 |
| Þorlákshöfn | 0,1 | 53 |
| Torfastaðir | 55,8 | 20 |
| Tungufell | 176,8 | 28 |
| Úlfljótsvatn | 97 | 12 |
| Úþlíð | 98,7 | 19 |
| Vaðlækur | 30,8 | 225 |
| Villingaholt | 20,7 | 113 |

## Referències

* ↑ Safn til sögu Íslands og íslenzkra bókmenta að fornu og nýju: gefið út af hinu Íslenzka bókmentafélagi, Vol. 3, Hið Íslenzka Bókmenntafélag, Prentað hjá S. L. Möller, 1902, p. 360.
# Estació d'Abrera

* Per a l'estació de Rodalies vegeu Estació d'Abrera (LOF)
Mapa FGC Línia Llobregat-Anoia :
Mapa Línia metro del Baix Llobregat :
Abrera és una estació de ferrocarril de les línia suburbana S4, i de rodalia R5 i R50 de la Línia Llobregat-Anoia de FGC situada a l'est del centre del nucli urbà d'Abrera a la comarca del Baix Llobregat. Aquesta estació es va inaugurar el 1922 amb l'obertura del tram Martorell – Olesa de Montserrat, que estava emmarcada en la construcció de la línia Martorell - Manresa.

## Història

El 1919 es constitueix la Compañia General de Ferrocarriles Catalanes amb l'objectiu de connectar Martorell i Manresa, unint les línies de via métrica ja existents cap a Barcelona i Berga.
Un any després s'inicia la construcció, obrint-se el primer tram entre Martorell i Olesa amb l'estació d'Abrera el 29 de març de 1922.
El 2002 es substitueix el pas a nivell al costat nord de l'estació per un pont amb rampes. El 2008 entra en servei una segona via entre Martorell Enllaç i Olesa, després de 5 anys d'obres.

## Serveis ferroviaris

Línia Llobregat-Anoia de FGC :
| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Espanya | Martorell-Enllaç | Olesa de Montserrat | Olesa de Montserrat |
| Barcelona - Pl. Espanya | Martorell-Enllaç | Olesa de Montserrat | Manresa-Baixador |
| Barcelona - Pl. Espanya | Martrell-Central | Olesa de Montserrat | Manresa-Baixador |

## Referències

* ↑ «Abrera». FGC. [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ «Abrera celebra avui el centenari de l’arribada del ferrocarril al municipi». Regió7. [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ «Cent Anys del tren a Abrera, Olesa i Monistrol». FGC. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Les obres a l'estació d'Abrera eliminen definitivament el pas a nivell». CCMA. [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ «Doble via Martorell Enllaç-Olesa de M.». Trenscat. [Consulta: 6 novembre 2023].

## Vegeu també

* Llista d'estacions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Glacera de Moiry

La glacera de Moiry és una glacera situada entre 2.400 i 3.800 m d'altitud al cantó del Valais a Suïssa, d'una longitud de 5,35 km i d'una superfície de 5,75 km² l'any 1973. L'any 1905 la seva longitud era superior a 6 km. Ha perdut més de 650 m de longitud des de les mesures efectuades l'any 1900.
La glacera omple l'extremitat superior de la vall de Moiry i dona naixement a la Gougra, un afluent de la Navizence. Tanmateix, des de 1958, les aigües de la glacera són retingudes a l'embassament de Moiry i passen per la turbina més avall a la Vall de Anniviers.
La glacera neix a prop de la cimera del Grand Cornier a 3.962 m d'altitud.

## Referències

* 1 2 «Glaciology» (en anglès). [Consulta: 20 novembre 2020].
* ↑ «Factsheet | Gletschermessnetz Schweiz GLAMOS» (en alemany). [Consulta: 20 novembre 2020].
# Shickley

Shickley és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 376 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Shickley tenia 376 habitants, 154 habitatges, i 111 famílies. La densitat de població era de 500,6 habitants per km².
Dels 154 habitatges en un 35,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,6% hi vivien parelles casades, en un 3,2% dones solteres, i en un 27,9% no eren unitats familiars. En el 24,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,44 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,92.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 5,1% entre 18 i 24, un 24,2% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 21,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.125 $ i la renda mediana per família de 49.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.875 $ mentre que les dones 20.000 $. La renda per capita de la població era de 19.257 $. Aproximadament el 0,9% de les famílies i el 3,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Shickley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Shickley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Marta Altés García

Marta Altés García (Barcelona, 1982) és una dissenyadora i il·lustradora catalana.
Va estudiar disseny a l'escola Eina i va començar a treballar a The Original Cha Cha i també amb Juma durant cinc anys. Després d'un curs d'il·lustració va deixar un treball estable, pis, professió i ciutat per provar sort a Cambridge i es va graduar en il·lustració infantil per la Cambridge School of Art l'any 2011, i després va començar a treballar per l'editorial anglesa MacMillan. Entre els seus referents hi ha Pilarín Bayés, Roser Capdevila, Maurice Sendak i Jon Klassen.
Ha publicat No! (Child's Play, 2011), My Grandpa (Macmillan Children's Books, 2012), Sóc un artista (Macmillan Children's Books, 2012), Vull esmorzar petons: (només il·lustracions, Columna Edicions, 2013), Canviem de casa (Macmillan Children's Books, 2014) i Petita a la jungla (Blackie Books, 2017). Els seus llibres s'han publicat a 13 llengües.

## Referències

* ↑ NacióDigital. «Marta Altés: «M'expresso millor amb els dibuixos que parlant» | NacióDigital». [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ «Marta Altés» (en anglès). Pan Macmillan Publishing. Arxivat de l'original el 2017-06-30. [Consulta: 22 març 2018].
* 1 2 3 «Marta Altés, la reina del álbum infantil» (en castellà), 20-02-2017. [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ TV3. «Entrevista a Marta Altés». [Consulta: 20 març 2019].

## Enllaços externs

* Entrevista a Malatinta el 2014
# Gegantisme insular

El gegantisme insular és un fenomen biològic en què la mida dels animals aïllats en una illa augmenta dràsticament al llarg de les generacions. És una forma de selecció natural en què una mida més gran ofereix un avantatge de supervivència (vegeu regla de Bergmann). Una mida gran en els herbívors sol fer que sigui més difícil fugir o amagar-se dels predadors, però en illes, no sol haver-n'hi. Per tant, el gegantisme insular no és una tendència evolutiva deguda a paràmetres fonamentalment nous que determinen l'aptitud (com ara en el nanisme insular), sinó l'eliminació de restriccions. Amb l'arribada dels humans i els predadors associats (gossos, gats, rates i porcs), molts endemismes insulars gegants s'han extingit. A diferència del nanisme insular, el gegantisme insular es produeix en la majoria de grups de vertebrats i en invertebrats.