OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 46a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

La gala de la 46a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia va tenir lloc el 10 d'abril de 2002. Com en anys anteriors, un jurat compost per 23 crítics i periodistes cinematogràfics de Barcelona va decidir mitjançant votació els qui eren els destinataris dels premis Sant Jordi que Ràdio Nacional d'Espanya-Ràdio 4 (RNE) concedeix anualment al cinema espanyol i estranger en els diferents apartats competitius i que en aquesta edició distingien a les pel·lícules estrenades al llarg de l'any 2001. Aquest sistema d'elecció fa que aquests guardons estiguin considerats com un reconeixement de la crítica barcelonina, i a més és un dels premis cinematogràfics més antics de Catalunya.
La gala es va celebrar al Palau de la Música Catalana i fou presentada per Pepa Fernández i Kiku Sanchís. Hi van acudir més dels guardonats, Pilar López de Ayala, Leonor Watling, Bigas Luna, José Luis Borau, Antonio Isasi Isasmendi i Mònica López.

## Premis Sant Jordi
### Premis competitius

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula espanyola | En construcció | Pel·lícula |
| Millor actor en pel·lícula espanyola | Eduard Fernández | La voz de su amo Faust 5.0 Son de mar |
| Millor actriu en pel·lícula espanyola | Paz Vega | Lucía y el sexo Sólo mía |
| Millor ópera prima | Juan Carlos Fresnadillo | Intacto |
| Millor película estrangera | El hijo de la novia | Pel·lícula |
| Millor actor en película estrangera | Ricardo Darín | El hijo de la novia La fuga Nueve reinas |
| Millor actriu en pel·lícula estrangera | Audrey Tautou | Amélie |

### Premis honorífics

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Premi a la trajectòria professional | Marisa Paredes Jaime Camino | Trajectòria cinematogràfica |
| Premi especial del Jurat | Ramon Font | Pel seu treball a la Filmoteca de la Generalitat de Catalunya |

## Roses de Sant Jordi

Una vegada més es van lliurar les dues roses de Sant Jordi, premis concedits per votació popular entre els oïdors de Ràdio 4 seguidors del programa Va de cine de Conxita Casanovas, que recompensen a les que el públic considera millors pel·lícules nacional i estrangera.
| Categoria | Premiat |
| Millor pel·lícula espanyola | The Others |
| Millor pel·lícula estrangera | El hijo de la novia |

## Referències

* ↑ Ricardo Darín dice que la falta de recursos 'puede estimular la creatividad', El País, 8 d'abril de 2002
* ↑ RNE entregará el próximo martes sus Premios Sant Jordi de Cinematografía 2002, Europa Press, 2 d'abril de 2002

## Vegeu també

* XVI Premis Goya
* Fotogramas de Plata 2001
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2001
* XI Premis de la Unión de Actores
* I Premis Barcelona de Cinema
* XI Premis Turia

## Enllaços externs

* Premis Sant Jordi 2002 a IMDB
# Cala Torta (El Port de la Selva)

La Cala Torta és una petita platja natural del municipi del Port de la Selva (Alt Empordà), situada al Parc Natural del Cap de Creus, entre la Cala Fornells i la Cala Corquell. Orientada a nord, la superfície de la cala està composta de còdols, de color grisós. Té una longitud de 4,5 m i una amplada de 4,2 m.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Cala Torta». Costa Brava's.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Energia del fotó

L'energia del fotó és l'energia transportada per un sol fotó. La quantitat d'energia és directament proporcional a la freqüència electromagnètica del fotó i, per tant, de manera equivalent, és inversament proporcional a la longitud d'ona. Com més gran sigui la freqüència del fotó, més gran serà la seva energia. De manera equivalent, com més llarga sigui la longitud d'ona del fotó, menor serà la seva energia.
L'energia fotònica es pot expressar utilitzant qualsevol unitat d'energia. Entre les unitats que s'utilitzen habitualment per indicar l'energia fotònica es troben l'electronvolt (eV) i el joule (així com els seus múltiples, com el microjoule). Com que un joule és igual a 6,24 × 10$^{18}$ eV, les unitats més grans poden ser més útils per denotar l'energia dels fotons amb una freqüència més alta i una energia més alta, com ara els raigs gamma, a diferència dels fotons d'energia més baixa com en les regions òptiques i de radiofreqüència de l'espectre electromagnètic.
L'energia fotònica és directament proporcional a la freqüència.$E=hf$on
* $E$ és energia
* $h$ és la constant de Planck
* $f$ és la freqüència
L'energia fotònica a 1 Hz és igual a 6,62607015 × 10$^{−34}$ J
Això és igual a 4,135667697 × 10$^{−15}$ eV
Exemples:
Una emissora de ràdio FM que transmet a 100 MHz emet fotons amb una energia d'aproximadament 4,1357 × 10$^{-7}$ eV. Aquesta minúscula quantitat d'energia és aproximadament 8 × 10$^{-13}$ vegades la massa de l'electró (mitjançant l'equivalència massa-energia).
Els raigs gamma de molt alta energia tenen energies de fotons de 100 GeV a més d'1 PeV (10$^{11}$ a 10$^{15}$ electronvolts) o 16 nanojoules a 160 microjoules. Això correspon a freqüències de 2,42 × 10$^{25}$ a 2,42 × 10$^{29}$ Hz.
Durant la fotosíntesi, les molècules específiques de clorofil·la absorbeixen fotons de llum vermella a una longitud d'ona de 700 nm al fotosistema I, corresponent a una energia de cada fotó de ≈ 2 eV ≈ 3 × 10$^{−19}$ J ≈ 75 k$_B$T, on k$_B$T denota l'energia tèrmica. Es necessiten un mínim de 48 fotons per a la síntesi d'una sola molècula de glucosa a partir de CO₂ i aigua (diferència de potencial químic 5 × 10$^{-18}$ J) amb una eficiència de conversió d'energia màxima del 35%.

## Referències

* ↑ «Energy of Photon | PVEducation» (en anglès). https://www.pveducation.org.+[Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ «Energy of Photon» (en anglès). Photovoltaic Education Network, pveducation.org.
* ↑ Crelling, J.C.; Bensley, D.F.. LOW INTENSITY SPECTRAL ANALYSIS OF LIPTINITE, VITRINITE, AND INERTINITE MACERALS (en anglès). https://www.sciencedirect.com.+ Elsevier, 1991, p. 82–85. DOI 10.1016/B978-0-7506-0387-4.50024-3.
* ↑ Sciences, Chinese Academy of. «Observatory discovers a dozen PeVatrons and photons exceeding 1 PeV, launches ultra-high-energy gamma astronomy era» (en anglès). phys.org. [Consulta: 25 novembre 2021].
# Trebonia de tribunis

Trebonia de tribunis va ser una antiga llei romana proposada per Luci Treboni Asper, tribú de la plebs l'any 448 aC quan eren cònsols Tit Virgini Tricost Celiomontà i Espuri Hermini Coritinesà. Disposava que el magistrat que celebrava els comicis en què eren elegits els tribuns de la plebs, repetís la votació fins que en fossin elegits deu, sense poder entrar per cooptació, estratagema que s'utilitzava per introduir patricis al càrrec.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 157-158 [Consulta: 16 abril 2022].
# Alberto Andrés Marcovecchio

Alberto Andrés Marcovecchio (6 de març de 1893 - 28 de febrer de 1958) fou un futbolista argentí dels anys 1910 i 1920.
Jugava com a davanter. Les seves principals característiques eren l'oportunisme, l'habilitat per situar-se a l'àrea contrària i en la definició cara al gol. La seva habilitat cara al gol li permetia marcar sovint més d'un gol per partit, esdevenint un dels atacants més brillants de l'època del futbol amateur argentí.
Després de jugar al modest club Porteño, ingressà al juvenil del Racing de Avellaneda el 1909, debutant a la primera divisió el 1912. A la primera temporada al campionat marcà set gols. A Racing formà una gran línia d'atac amb Canaveri, Ohaco, Hospital i Perinetti. Juntament amb Ohaco, Marcovecchio esdevingué el principal golejador de l'equip. Guanyà set campionats argentins consecutius. El 1917 fou el màxim realitzador del campionat amb 18 gols. El 1919 tornà a ser màxim golejador amb 16. El 1921 guanyà el seu darrer campionat i poc després posà fi a la seva carrera.
Marcovecchio jugà 11 partits amb la selecció argentina. Debutà l'1 de desembre de 1912, en el partit a Montevideo enfront Uruguai, vàlid per la Copa Montevideo. La segona presència fou uns anys més tard. El 1916 fou convocat pel campionat Sud-americà de seleccions. Debutà el 6 de juliol enfront Xile a Buenos Aires i marcà dos gols, Després jugà el 10 de juliol davant Brasil, però no disputà el partit final davant l'Uruguai. El 1917 diputà la Copa Gran Premio de Honor Uruguayo, i el 1919 disputà la Copa Newton i la Copa Lipton.

## Palmarès

* Campionat argentí de futbol:
** 1913, 1914, 1915, 1916, 1917, 1918, 1919, 1921
* Copa de Honor Cousenier:
** 1913
* Copa de Honor Municipalidad de Buenos Aires:
** 1913, 1915, 1917
* Copa Ibaguen:
** 1913, 1914, 1916, 1917, 1918
* Màxim golejador del campionat argentí de futbol:
** 1917, 1919

## Referències

* 1 2 3 «Alberto Andrés Marcovecchio(Alberto Marcovecchio)» (en anglès). playerhistory.com. [Consulta: 12 agost 2011].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Alberto Marcovecchio» (en castellà). racingclub.com.ar. Arxivat de l'original el 2010-12-02. [Consulta: 12 agost 2011].
* 1 2 Pedro Uzquiz. «Una Academia de fútbol» (en castellà). Clarín, 21-07-2001. Arxivat de l'original el 2012-10-11. [Consulta: 27 agost 2011].
* 1 2 «Argentina - Uruguay 1:1» (en anglès). IFFHS. [Consulta: 12 agost 2011].
* ↑ Héctor Pelayes. «Argentina national team archive» (en anglès). RSSSF. [Consulta: 11 agost 2011].
* 1 2 3 «Southamerican Championship 1916» (en anglès). RSSSF. [Consulta: 11 agost 2011].
* ↑ «Uruguay - Argentina 0:2» (en anglès, alemany, espanyol, francès). IFFHS. [Consulta: 12 agost 2011].

## Enllaços externs

* (castellà) Estadístiques a bdfa.com.ar
* (italià) Estadístiques a worldfootball
# Volúpia

Volúpia (en llatí Volupia) va ser una deïtat romana, personificació del plaer sensual. El seu nom està relacionat amb voluptas ('plaer amorós'). Tenia un petit santuari a Roma, on hi havia una estàtua d'Angerona.
Algunes fonts diuen que tenia la boca embenada i marcada amb un segell. Altres però, indiquen que tenia un dit damunt de la boca per significar silenci. Els pontífexs li oferien un sacrifici el 21 de desembre, dia del solstici d'hivern.

## Referències

* 1 2 Dumézil, Georges. Déesses latines et mythes védiques. Brusel·les: Latomus, 1956, p. 44, 66.
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, III, 5, 65
* ↑ Macrobi. Saturnaliorum Conviviorum, III, 9, 4
# Jordi Costa i Roca

Jordi Costa i Roca (Barcelona, 1925 - Perpinyà, 10 de febrer de 2000) fou un activista polític i cultural català.
La seva professió era la d'enginyer químic. Treballà com a professor de física al liceu de Ceret, al Vallespir. Va ser un dels creadors de la Universitat Catalana d'Estiu i del Moviment Socialista de Catalunya. Va ser membre del GREC, des d'on dirigí el butlletí Sant Joan i Barres entre 1968 i 1970. També va col·laborar amb altres iniciatives, essent president del Moviment Laic de les Cultures Regionals de França i secretari general de l'Associació Internacional per a la Defensa de les Llengües i Cultures Amenaçades.

## Obres publicades

* 1960- Història del sindicalisme francès
* 1989- Xacbert de Rosselló, lleó de combat (1185-1275).

## Referències

* ↑ «Jordi Costa i Roca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Enric Masó i Vázquez

Enric Masó i Vázquez (Barcelona, 1924 - Barcelona, 2009) fou un enginyer, empresari i polític català.
Com a enginyer industrial, va fer classes a la Universitat de Nova York. Membre fundador i vicepresident del Banc Industrial de Catalunya, va ser president i conseller de nombroses empreses i associacions internacionals: Infraestructures, SA., Kolster Ibérica, Emerson Electrónica, Cecsa, Bedaux Española, CASA, Associació Aeronàutica d'Europa, etc. Fou alcalde de Barcelona entre 1973 i 1975, i durant el seu mandat es va crear l'Entitat Municipal Metropolitana de Barcelona (1974).
Morí el 17 de novembre de 2009 a Barcelona (Barcelonès) a l'edat de 85 anys.

## Referències

* ↑ «Enric Masó i Vázquez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Favà, Maria «Mor l'alcalde del ple del no al català». Avui, 19-11-2009.
# Tractat de Lió (1601)

* Per a altres significats sobre altres acords del mateix nom, vegeu «tractat de Lió».
El Tractat de Lió va ser signat el 17 de gener de 1601 entre França, Espanya i Savoia per posar fi al conflicte entre Carles Manuel I de Savoia, Duc de Savoia, i el rei de França Enric IV. Segons els termes del tractat, Enric IV de França atorgava Saluzzo a Savoia. A canvi, ell adquiria Bugey, Valromey i Gex. Finalment, el territori de Bresse va ser adjuntat al govern militar francès de Borgonya.

## Conflicte franc-savoià

Després de l'assassinat d'Enric III, el duc de Savoia va preveure una dislocació de les terres al sud-est de França. El Duc buscava apoderar-se de la Provença i Marsella (1589), fins i tot de la ciutat de Lió. François de Bonne, líder hugonot i amic del rei de França, s'oposa a aquest projecte. El conflicte entre les dues faccions va durar al voltant de nou anys. El conflicte es va tornar internacional amb la intervenció de tropes espanyoles i de França (1597).
El Duc de Savoia, en concloure el tractat de Vervins entre França i Espanya, va anar a París per negociar amb el Rei l'adquisició del marquesat de Saluces (Saluzzo), sense contrapart, ja que el Rei pensava obtenir Bresse i Bugey. Aquest marquesat, francès des de 1529, era un enclavament enmig dels Estats de Savoia. Carlos Manuel el va decidir annexar el 1588. El rei de França, cansat de l'actitud del Duc, va envair Savoia i va ocupar les valls de Maurienne, Tarentaise i Beaufortain, assetjant la ciutadella de Montmélian (1600).

## Clàusules del tractat

El Duc va capitular i signar el Tractat de Lió. Els Estats de Savoia van guanyar el marquesat de Saluces, perdent però el control del Roine i les terres que anaven fins a Lió, principalment Bresse i Bugey.

## Conseqüències per a Espanya

L'ús del Camí dels espanyols, va necessitar a partir d'aquest moment el permís de França.

## Conseqüències per Ginebra

Aquest tractat va tenir altres conseqüències, ja que va posar final a les esperances expansionistes de Ginebra i va posar als ginebrins per primera vegada en la seva història en una frontera compartida amb el Regne de França.

## Referències

* ↑ Alain Hugon. Au service du roi catholique: Honorables ambassadeurs et divins espions : représentation diplomatique et service secret dans les relations hispano-françaises de 1598 à 1635. Casa de Velázquez, 2004, p. 313–. ISBN 9788495555595 [Consulta: 1r maig 2011].
* ↑ Hugon, Alain. Au service du roi catholique: Honorables ambassadeurs et divins espions : représentation diplomatique et service secret dans les relations hispano-françaises de 1598 à 1635 (en francès). Casa de Velázquez, 2004, p. 167. ISBN 849555559X.

## Bibliografia

* Association Les amis du château des Allymes et de René de Lucinge, Le rattachement des pays de l'Ain à la France. II, Le Traité de Lió a Son temps (1601) , 2000, 128 p.
* Denise Turrel (dir.), "Le Traité de Lió (1601)", Número de Cahiers d'histoire , 2, Tome 46, 2 º trimestre 2001 html En ligne

## Enllaços externs

* El Tractat de Lió (1601) Arxivat 2007-06-18 a Wayback Machine., sota la direcció de Denise Turrel, Cahiers d'histoire , numéro 2001-2.
# Alessandra Mussolini

Alessandra Mussolini (Roma, 30 de desembre de 1962) és una política italiana, neta de Benito Mussolini, que també ha treballat com a actriu i com a model. És la fundadora i anterior líder del partit Azione Sociale, entre 2004 i 2008. També ha sigut diputada del Parlament Europeu, i membre de la cambra baixa del Parlament Italià, en representació del Partit per la Llibertat. La seva mare és la germana de l'actriu Sofia Loren.

## Vegeu també

* Alternativa Sociale

## Referències

* ↑ Deputati – MUSSOLINI Alessandra Arxivat 2012-03-08 a Wayback Machine., website of the Chamber of Deputies of Italy. Retrieved 23 November 2010.
* ↑ «Qu ha estat eurodiputat». Diari Ara, 16-05-2014 [Consulta: 19 maig 2014].
* ↑ Sidera, Alba. Feixisme persistent : radiografia de la Itàlia de Matteo Salvini. Barcelona: Saldonar, febrer del 2020. ISBN 978-84-17611-30-9.
# Mariakrita

La mariakrita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la hidrocalumita.

## Característiques

La mariakrita és un hidròxid de fórmula química [Ca₄Al₂(OH)₁₂(H₂O)₄][Fe₂S₄]. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema triclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 5694/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la conca de l'Hatrurim, al Consell Regional de Tamar (Districte del Sud, Israel). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Mariakrite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 juny 2022].
# Aachenaspis

Aachenaspis és un gènere extint de peixos sense mandíbula i amb armadura òssia de la classe dels cefalaspidomorfs que va viure al Silurià superior d'Anglaterra. S'ha proposat que era un carnívor nectònic de moviments ràpids.
L'espècie A. salteri s'assembla molt als tièstids Procephalaspis i Thyestes, i dins els Thyestiida, representa una forma transicional entre les formes primitives superficialment semblants a Cephalaspis, com Thyestes, i les formes més especialitzades representades pels tièstids trematàspids, com Tremataspis, Dartmuthia, o Dobraspis, els escuts cefàlics dels quals tendeixen a semblar-se al dels limúlids.

## Referències

* 1 2 Sansom, R «A Review of the Problematic Osteostracan Genus Auchenaspis and Its Role in Thyestidian Evolution». Palaeontology, 50, 4, 2007, pàg. 1001-1011. DOI: 10.1111/j.1475-4983.2007.00686.x.
* ↑ «†Aachenaspis». Fossilworks. Arxivat de l'original el 12 d’agost 2016. [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ Sepkoski, Jack (2002). "A compendium of fossil marine animal genera". Bulletins of American Paleontology 364: p.560. http://strata.ummp.lsa.umich.edu/jack/showgenera.php?taxon=611&rank=class Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine.. Consultat el 20-12-2007.
* ↑ «Opinions from J. J. Sepkoski 2002». The Paleobiology Database. Arxivat de l'original el 18 de juliol 2011. [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ «A. Hendy et al. 2009». Fossilworks. Arxivat de l'original el 21 de desembre 2014. [Consulta: 29 desembre 2015].
# Calvari d'Ascó

El Clavari d'Ascó és una ermita d'Ascó (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al cim d'una muntanya situada al sud del nucli, coneguda com a "Monte Santo". El camí que hi puja té un Via Crucis format amb creus metàl·liques numerades, la darrera amb XIV. Petita ermita d'una sola nau de planta rectangular i absis no marcat en planta. S'hi accedeix per un portal d'arc de mig punt motllurat, amb una orla decorativa a la clau que incorpora la inscripció "Ramon Jorda Casó me fesit año 1807". Sobre d'aquest hi ha un òcul i una finestra cega d'arc de mig punt. Corona l'edifici un campanar d'espadanya ceràmic d'un sol ull.

## Història

Segons la tradició, aquesta ermita va ser construïda per un matrimoni que va negar-se al Dret de Cuixa, i des d'ençà que en diuen de Casa "Casó i s'hacabó".

## Referències

* 1 2 «Calvari d'Ascó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].
# Jaume Duran (músic)

Jaume Duran (Vilafranca del Penedès - Vilafranca del Penedès, 1 de desembre de 1775) va ser organista del santuari de Montserrat. Els seus estudis musicals els va realitzar a l'escolania de Montserrat, on també va exercir com a monjo a partir de l'any 1721.

## Referències

* 1 2 SGAE. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. 4, 1999–2002, p. 564.
# Enric Mestre

Enric Mestre és el nom dels següents personatges:
* Enric Mestre i Vinyals (1856-1928), notari català
* Enric Mestre i Estellés (n. 1936), ceramista valencià
# Torre del Bierzo

Torre del Bierzo és un municipi de la província de Lleó, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 3609 | 3399 | 2782 | 2736 |

## Referències

* ↑ «Provincia de León (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 març 2021].
# Vol 404 de Japan Airlines

El vol 404 de Japan Airlines era un vol de passatgers que va ser segrestat per palestins i japonesos armats el 20 de juliol de 1973.
El vol va partir de l'Aeroport Internacional d'Amsterdam-Schiphol, els Països Baixos, el 20 de juliol de 1973, en ruta cap a l'Aeroport Internacional de Tòquio (Haneda), el Japó, via l'Aeroport Internacional d'Anchorage, Alaska. L'avió era un Boeing 747-246B, amb 123 passatgers i 22 membres de la tripulació a bord. Entre els passatgers hi havia cinc terroristes, encapçalats per Osamu Maruoka, membre de l'Exèrcit Roig Japonès, i els altres quatre eren membres del Front Popular per a l'Alliberament de Palestina.
El vol va ser segrestat poc després d'enlairar de Schiphol. En el transcurs del segrest, una granada que portava una de les segrestadores va explotar, matant-la i danyant al sobrecàrrec del vol. El segrestador principal es va anunciar gairebé immediatament al control de trànsit aeri com El Kassar, segrestant l'avió en nom del moviment d'alliberament palestí. Després que diversos governs d'Orient Mitjà es neguessin a permetre l'aterratge del vol 404, l'avió va acabar aterrant a Dubai, als Emirats Àrabs Units. Després de diversos dies en terra, els terroristes van exigir l'alliberament de Kōzō Okamoto, supervivent de l'atemptat de l'ERJ a l'aeroport de Lod, a prop de Tel-Aviv.
Després que el govern israelià es negués a alliberar a Okamoto, els segrestadors van volar l'avió primer a Damasc (Síria) i després a Bengasi (Líbia). El 23 de juliol, 89 hores després de l'inici del segrest, els passatgers i la tripulació van ser alliberats; a continuació, els segrestadors van fer explotar l'avió, convertint l'incident en la segona pèrdua del casc d'un Boeing 747.
Maruoka va escapar i, en 1977, va dirigir el segrest del vol 472 de Japan Airlines. Va romandre fugitiu fins a 1987, quan va ser detingut a Tòquio després d'entrar al Japó amb un passaport fals. Condemnat a presó perpètua, va morir a la presó el 29 de maig de 2011.

## Referències

* ↑ «Chronology of aviation terrorism: 1968-2004». Arxivat de l'original el 14 gener 2016. [Consulta: 20 juliol 2015].
* ↑ «In the Spotlight: Japanese Red Army». Center for Defense Information. Arxivat de l'original el 2006-11-24. [Consulta: 28 gener 2017].
* ↑ «The Skyjackers Strike Again». Time.com, 30-07-1973 [Consulta: 5 maig 2010]. Arxivat 17 August 2013$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-08-17. [Consulta: 30 novembre 2021].
* ↑ «The Skyjackers Strike Again, pg. 2». Time.com, 30-07-1973 [Consulta: 5 maig 2010]. Arxivat 16 October 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-10-16. [Consulta: 30 novembre 2021].
* ↑ Descripció de l'accident a l'Aviation Safety Network
* ↑ "Ex-Red Army member Maruoka dies", Japan Times, 30 May 2011.
# Aimee (cràter)

Aimee és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 17 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim francès, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1994.

## Referències

* ↑ «Aimee». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus