OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hermenric

Hermenric (350-376) fou rei dels greutungs, governant un vast imperi a l'actual Ucraïna.
Malgrat els límits exactes del seu territori són foscos, s'estenia al sud dels pantans de Pinsk, entre els rius Tànais i Tiras. Va aconseguir expel·lir els vàndals de la Dàcia i es va aliar amb els teruings i va sotmetre als hèruls, moltes tribus eslaves i fineses, i fins i tot dels estonians.
El 367 Valent va rebaixar els impostos en un quart, mesura excepcional a l'Imperi i a qualsevol estat. Tres mil gots que havien baixat el 366 enviats per Atanaric per ajudar a Procopi, i que estaven saquejant territori romà, foren obligats a rendir-se i instal·lats en ciutats a la vora del Danubi amb l'encàrrec de vigilar la frontera. El rei got Hermenric va demanar el retorn d'aquestos gots però Valent va refusar. Això va causar la Guerra Gòtica.
Els huns van atacar els alans, que vivien a la vora del riu Tànais, i tot seguit van caure sobre els greutungs, i Hermenric, que va veure com s'esmicolaven els seus dominis, es va suïcidar el 376.
El va succeir Vitimir, que va morir el mateix 376 en combat contra huns i alans, sent succeït pel seu fill Videric sota regència d'Alateu i de Safrax

## La llegenda de la seva mort

Segons Jordanes, el rei va matar una dona anomenada Sunilda lligant-la a dos cavalls salvatges i separant-los, perquè el seu marit havia traït el rei, abandonant-lo, llavors els seus dos germans, Sarus i Ammius, van ferir greument Hermenric, però no el van matar. Les variacions d'aquesta llegenda va tenir un efecte profund en la literatura germànica medieval, entre elles la d'Anglaterra i Escandinàvia. Jordanes afirma que va governar amb èxit els gots fins a la seva mort a l'edat de 110.

## Referències

* ↑ (castellà) François-René Chateaubriand, Los mártires o El triunfo de la religión cristiana
# Hipòcrates de Gela

Hipòcrates (en grec antic: Ἱπποκράτης, llatí: Hippocrates), fill de Pantares, fou un tirà de Gela.
Va succeir (498 aC) al seu germà Cleandre, que havia governat durant set anys. Després d'assentar el seu poder a la ciutat, el va estendre per mitjà de guerres a altres ciutats de Sicília, en què va sortir sempre victoriós. Cal·lípolis, Naxos i Leontins, a més d'altres petites ciutats van caure sota el seu control.
La ciutat de Zancle el va cridar perquè l'ajudés en la guerra contra Samos que s'havia apoderat de la ciutat a traïció i sobtadament es va llençar contra els seus aliats, va empresonar al rei Escites i va convertir a la gent del poble en esclaus, deixant als tres-cents principals ciutadans en mas dels samis, als que va permetre retenir Zancle a canvi de la meitat del botí.
Després va fer la guerra contra Siracusa, ciutat que va derrotar en una gran batalla a la vora del riu Heloros i sembla que va arribar a atacar Siracusa mateix acampant a la seva rodalia, però en intervenir Corint i Corcira va negociar la pau per la qual els siracusans, a canvi dels nombrosos presoners que Hipòcrates havia fet a Heloros, li van cedir el territori de Camarina, ciutat que havia estat destruïda pels siracusans i que va reconstruir.
La seva darrera expedició va ser contra els sículs, durant la qual va morir mentre assetjava Hibla l'any 491 aC.
Va deixar dos fills, Cleandre i Euclides, però no el van succeir, perquè Geló I va usurpar el poder.

## Referències

* ↑ 1.Hippocrates a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 480
# Hefèstia

Hefèstia (grec antic: Ἡφαιστία, 'ciutat d'Hefest') és el nom d'una antiga ciutat de l'illa de Lemnos, coneguda ja per les referències d'Heròdot. Es trobava a la badia de Pournia.
Segons Heròdot, les ciutats de l'illa de Lemnos, Hefèstia i Mirina, estaven habitades per pelasgs. Aquests havien promés retornar l'illa als atenesos si mai les naus ateneses, empeses pels vents del nord, aconseguien arribar en menys de nou dies d'Atenes a l'illa. Molts d'anys després, els atenesos, sota el comandament de Milcíades el Jove, feren la travessia en l'estació dels vents alisis en vuit dies. Els habitants pelasgs d'Hefèstia abandonaren l'illa, però els de Mirina s'hi resistiren i els posaren setge fins que es van rendir, sobre l'any 500 ae.
S'hi han realitzat excavacions que han tret a la llum restes de l'antiga ciutat, entre les quals destaquen un teatre i un santuari dedicat a una deïtat femenina.

## Referències

* ↑ Pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: lloc arqueològic d'Hefèstia. Descripció (grec)
* ↑ Heròdoto, Històries, VI, 140.
* ↑ Pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: lloc arqueològic d'Hefèstia. Monuments de la zona (grec)
# Heftziba

Heftziba (en hebreu: חפציבה) és un quibuts situat en el nord d'Israel. Es troba en la Vall de Jizreel, i està situat entre les ciutats d'Afula i Bet-Xean, està sota la jurisdicció del consell regional de Gilboa. En 2016 tenia una població de 648 habitants. El kibutz va ser fundat en 1922 per immigrants de Txecoslovàquia i Alemanya.

## Vegeu també

* Makuya

## Referències

* ↑ www.archive.org/
# Josep Masó Quer

Josep Masó i Quer (L'Armentera, Alt Empordà, 22 de setembre de 1925 - Parlavà, Baix Empordà, 16 d'agost de 1991) fou un músic i compositor català.

## Biografia

Josep Masó va començar a l'edat de 7 anys els seus estudis musicals, estudiant solfeig fins al 12 anys amb el mestre Joan Duran de l'Armentera. Dels 12 als 16 anys va estudiar fiscorn i harmonia (composició) amb el mestre Josep Blanch i Reynalt de Castelló d'Empúries. Dels 14 als 16 anys aprengué el trombó de vares amb el mestre Modest Puig de Cassà de la Selva. Dels 16 al 18 anys amb el mestre Josep Nadal de Barcelona, també trombó de vares. Dels 14 al 18 anys, va estudiar el violí amb el mestre Enric Sans de Figueres. Finalment, dels 30 als 32 anys, amplià els seus estudis d'harmonia amb el mestre Joan Prat i Forga d'Olot.
El 21 de novembre de 1949 es casà amb Maria Boj i Pardàs. Tingueren tres fills Assumpció, Francesc i Lourdes. A partir de l'any 1955 va anar a viure a Olot. Conjuntament amb el seu germà Joan Masó i Quer van formar part de la Cobla la Principal d'Olot. Fou professor de música a l'escola de l'Orfeó Popular Olotí d'Olot del 1955 al 1960. També, fou mestre de fiscorn i de trombó de vares. Finalment durant els últims 11 anys formà part de la Cobla Orquestra Principal de Llagostera. Es jubilà l'any 1988.
Mantingué la seva activitat musical en el camp de la composició fent la seva primera sardana (Santa Cristina de l'Armentera) durant el mes de febrer de 1984 a l'edat de 58 anys. A partir de llavors es dedicà totalment a la composició de sardanes dedicades a diferents indrets de Catalunya, majoritàriament de la província de Girona i a les persones que més estimava. Durant la seva trajectòria artística va crear 115 sardanes i 7 balls vuitcentistes.
Va rebre diversos homenatges i reconeixements de les seves obres. Algunes de les seves sardanes han estat enregistrades en CDs.
Va morir a Parlavà el 16 d'agost de 1991 a l'edat de 65 anys.

## Trajectòria musical en cobles

Va formar part de les següents cobles-orquestres, en ordre correlatiu:
* Bohèmia de Castelló d'Empúries
* Pau Rossinyol de Castelló d'Empúries
* CasaBlanca de Girona
* Cobla Orquesta Alba de Girona
* Iris de Salt
* la Principal de Tortellà
* la Principal Amerense
* Cobla la Principal d'Olot
* La Principal de la Garrotxa
* La Principal de Sant Feliu de Pallerols
* La Principal de Llagostera

## Referències

* ↑ Bibliografia de Josep Masó
* ↑ Llista d'obres de Josep Masó
* ↑ «Esquela de defunció». La comarca d'Olot, 22-08-1991, pàg. 19.
* ↑ Trajectòria Personal

## Bibliografia

* Murlà i Giralt, Josep. (pag.132, 133, 134) "Josep Masó Quer", La Principal d'Olot (1898-1998): GSIC 1998.
* Edicions Municipals. (pag. 121, 122, 123, 124, 125) "Ball de Cavallets i Cabeçuts" Faràndula de la Garrotxa: Indiana 1998.

## Enllaços externs

* Més informació i enregistraments al lloc web Josep Masó i Quer
# Josep Vilanova (organista)

Josep Vilanova (16?? – 16??) fou un organista i rellotger català.
Va ser el successor de Joan Vilanova en el magisteri de Santa Maria, cosa que fa pensar que es podria tractar d’una successió familiar en el càrrec. En el Llibre de Taula el nom de Josep Vilanova comença a aparèixer a partir del març de 1663; pel que fa als pagaments anuals a l’organista.
Gràcies a un rebut del 2 de setembre de 1663 també sabem que era un gran rellotger: «a mº Joseph Villanova 10 ll y son per son salari de sonar lo orga y per fer lo reloixa». En un altre rebut del 2 de novembre de 1664 queda constància de la seva bona feina «a mº Juseph Vilanova organista quinsa lliuras se li promateren per sinc any i son per la tersera paga de las quinza lliures en ajuda del matrimoni de sa germana.» Aquest document deixa constància del nom de la seva germana, Angelina, i permet confirmar que Vilanova era fill de Joan Vilanova, el seu antecessor en el magisteri de l'orgue igualadí.
El seu sou anual era de 20 lliures i comprenia els conceptes d’organista i rellotger.
Josep Vilanova traspassà entre finals de 1665 i principis de 1666 i el seu cunyat, Joan Jutglar, assumiria les funcions de l’organistia fins a l’arribada d’un nou titular.

## Referències

* 1 2 3 4 Josep Maria Gregori i Cifré, Anna Romeu i Solà. «Fons de la basílica de Santa Maria d'Igualada de l'Arxiu Comarcal de l'Anoia, 2016, p. XIII-CXV».
# Jodel D9

El Jodel D.9 Bébé és un ultralleuger monoplaça francès dissenyat per Jean Délémontez per l'autoconstrucció.

## Disseny i desenvolupament

El març de 1946, Edouard Joly i Jean Délémontez van formar la Société des Avions Jodel per subministrar caixes, materials i plànols per l'autoconstrucció de monoplans a casa. Amb aquesta finalitat va crear, després de vuit projectes, el D9 Bébé, que es podia construir en 500 hores.
El D9 era un monoplaça de fusta i tela, d'ala baixa semi-trapezoïdal amb voladís, cabina oberta i un tren d'aterratge fix. El prototipus D.9, registrat com F-PEPF va fer el seu primer vol des de l'aeròdrom de Beaune el 22 de gener de 1948 pilotat per Edouard Joly.
Tot i que va ser dissenyat per la construcció amateur i va ser construït en gran número, també es va fabricar comercialment i l'empresa Wassmer en va construir 12 unitats. Els plànols també es van vendre a diferents companyies incloent-hi Falconair a Canadà.

## Especificacions (D92)

Característiques generals
* Tripulació: un pilot
* Longitud: 5,45 m
* Envergadura: 7 m.
* Alçada:
* Superfície de l'ala 9,2 m2
* Pes buit: 162 kg.
* Pes carregat: 272 kg.
* Motors: 1× motor de pistó volkswagen , 26 c.v.
Rendiment
* Velocitat màxima: 150 km/h
* Velocitat de creuer: 130 km/h
* Abast: 460 km.
* Ràtio d'ascens: 2,1 m/s

## Referències

* ↑ Bayerl, Robby; Martin Berkemeier; et al: World Directory of Leisure Aviation 2011-12, page 31. WDLA UK, Lancaster UK, 2011. ISSN 1368-485X
* ↑ Tacke, Willi; Marino Boric; et al: World Directory of Light Aviation 2015-16, page 32. Flying Pages Europe SARL, 2015. ISSN 1368-485X
* 1 2 Besse, François. 100 aviones de leyenda. (en castellà). Reditar Libros, S.L, 2006, p. 31. ISBN 9788496449268.

## Enllaços externs

* Full d'Especificació del PFA Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* El Jodel D9 Bebe
* Avions Jodel - le D9 : le bébé Jodel - pàgina francesa sobre el D9
# Josep Maria Antentas Altarriba

Josep Maria Antentas, de nom complet Josep Maria Antentas Altarriba (Sabadell, Vallès Occidental, 8 de setembre de 1946) és un atleta i director esportiu català.
Experimentat corredor de fons (ostenta una millor marca de 2.25.22 en marató), des de sempre ha estat vinculat al món de l'atletisme. Fou el director tècnic de la marató dels Jocs Olímpics de Barcelona 92, del Campionat d'Europa d'atletisme de 2010 celebrat a Barcelona, i de la mateixa Marató de Barcelona entre els anys 2001 i 2004. Alhora, fou membre fundador de la Comissió Marathon Catalunya, i va presidir la Joventut Atlètica Sabadell entre els anys 1984 i 1992. Entre els anys 1982 i 1985 va ser vicepresident de la Real Federación Española de Atletismo (RFEA), mentre que des de l'any 2000 fins al 2022, en que fou substituït per Jordi Molins, ho ha estat de la Federació Catalana d'Atletisme (FCA). També ha estat membre de diferents organitzacions i associacions internacionals. Des de fa uns anys també és speaker en curses, comentarista a la televisió i la ràdio i fa algunes xerrades sobre el món de l'atletisme.

## Referències

* ↑ Figueras, Pere «Josep Maria Antentas, quan l’atletisme també és una eina de comunicació». Diari de Sabadell, 12-03-2020 [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Relleu sabadellenc a la Federació Catalana d'Atletisme: Jordi Molins substitueix Josep Maria Antentas a la vicepresidència». Ràdio Sabadell, 15-03-2022 [Consulta: 13 agost 2022].
# José María García (desambiguació)

José María García (desambiguació) és el nom dels següents personatges:
* José María García, periodista esportiu espanyol.
* José María García Lavilla (n.1942), futbolista asturià de les dècades de 1960 i 1970.
* José Maria García Lafuente (José Mari) (n. 1971), futbolista riojà.
* José María García Morcillo (n.1975), futbolista català.
* José María García Lahiguera (1903-1989), arquebisbe espanyol.
* José María García de Paredes (1924-1990), arquitecte andalús.
* José María García de Andoin Pérez (1933-2017), futbolista i entrenador basc.
# José María García Lahiguera

José María García Lahiguera (Fitero, Navarra; 9 de març de 1903 - Madrid; 14 de juliol de 1989), va ser un arquebisbe espanyol que va ocupar la càtedra de València.

## Biografia

Va ingressar en el seminari menor de Tudela en 1913. Es trasllada a Madrid en 1915, continuant els seus estudis en el seminari menor d'aquesta diòcesi. Ordenat sacerdot en 1926 per Leopoldo Eijo i Garay. Des de llavors exerceix diversos llocs en el seminari de Madrid (professor, prefecte d'externs, director espiritual).
Durant la Guerra Civil espanyola, fundà la Congregació de Germanes Oblates de Crist Sacerdot, en col·laboració amb María del Carmen Hidalgo de Caviedes
Va ser bisbe auxiliar de Madrid-Alcalá entre 1950 i 1964. En el mateix any 1950, la Santa Seu aprova la creació de la Congregació de Germanes Oblates de Crist Sacerdot. Va participar en el Concili Vaticà II. El 7 de juliol de 1964 és nomenat bisbe de Huelva, lloc que ocupa fins a l'1 de juliol de 1969, quan va ser nomenat arquebisbe de València. El 14 de febrer de 1974 va patir una trombosi cerebral. Es va recuperar d'ella però la seva salut va quedar molt afectada. Presenta la seva renúncia en complir els 75 anys, el 9 de març de 1978, la qual li és acceptada pocs mesos després.
Després del seu retir, passa a l'arxidiòcesi de Madrid-Alcalá, on dona sovint conferències i retirs. Va morir el 14 de juliol de 1989. És enterrat, a petició seva, en el presbiteri de la Casa Mare de les Germanes Oblates.
En 1995, l'arquebisbe de Madrid, Antonio María Rouco Varela, ordena l'obertura del seu procés de beatificació. Aquest procés és admès per la Congregació per a les Causes dels Sants l'any 2002, havent aprovat les seves virtuts heroiques el papa Benedicto XVI mitjançant decret de data 27 de juny de 2011.

## Referències

* 1 2 «Full Informatiu Oblates» (en castellà). [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «Catholic-hierarchy.org» (en castellà). [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «Catholic-hierarchy.org». [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «Arxidiòcesi de Valencia» (en castellà). Arxivat de l'original el 6 d’agost 2020. [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «Vatican Information Service» (en castellà). [Consulta: 1r abril 2021].

## Enllaços externs

* Fitxa en Catholic-hierarchy.org
* Fitxa en l'Arxidiòcesi de València Arxivat 2018-08-24 a Wayback Machine.
* Anunci del decret de virtuts heroiques en el VIS
* Pàgina dedicada a José María García Lahiguera, dins de la web de les Germanes Oblatas Arxivat 2018-04-11 a Wayback Machine.
# Jordi Suïls i Subirà

Jordi Suïls i Subirà (El Pont de Suert, 1968) és un lingüista català, expert en occità aranès i en les varietats parlades en els Pirineus centrals. És doctor en Filologia Catalana per la Universitat de Lleida (2000) i professor titular de Sociolingüística Occitana i Dialectologia Romànica.
Suïls ha estat director acadèmic del Servei Lingüístic de la Universitat de Lleida (2003-2005), director del Departament de Filologia Catalana i Comunicació i vicedegà de la Facultat de Lletres de la mateixa universitat. D'ençà el 2020, és també codirector de la revista Ripacurtia, una publicació represa pel Centre d'Estudis Ribagorçans després de deu anys de silenci.

## Referències

* ↑ «Perfil de Suïls Subirà, Jordi». Departament de Filologia Catalana i Documentació (UdL). Arxivat de l'original el 13 de novembre 2020. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «JORDI SUILS SUBIRA». Universitat de Lleida. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «La Ribagorça recupera la revista cultural 'Ripacurtia' després de deu anys de silenci». Segre, 16-01-2020. [Consulta: 8 març 2021].
# José Miguel Pérez Ruiz

José Miguel Pérez Ruiz, més conegut com a Josemi, és un futbolista mallorquí. Va nàixer a Palma el 28 de gener de 1976, i ocupa la posició de davanter.

## Trajectòria

La temporada 94/95 debuta a Segona Divisió a les files del RCD Mallorca, en la qual marca un gol. Durant els següents anys alterna les seues aparicions entre el primer equip i el Mallorca B. L'estiu de 1998 fitxa per la UE Lleida, on es converteix en la referència atacant dels catalans durant dues temporades: entre 1998 i 2000 marca 27 gols.
Inicia la temporada 00/01 amb el Lleida, però a mitja la temporada hi retorna al RCD Mallorca, amb qui fa la seua aparició a la màxima categoria. No té massa oportunitats i només hi disputa quatre partits. A l'any següent retorna a la Segona Divisió al fitxar pel Llevant UE, on recupera la titularitat.
A partir del 2002, la seua carrera prossegueix per equips situats a divisions més modestes, com ara l'Hèrcules CF (01/02) CD Badajoz (03/05), el Real Jaén (05/06), Granada CF (06/07) o el Soledad.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Cultura de Windmill Hill

La cultura Windmill Hill és el nom donat per l'arqueologia a la cultura neolítica del sud de la Gran Bretanya, a la zona de la plana de Salisbury, prop de Stonehenge. La seva cronologia és de c. 3000 aC.
El seu nom prové de Windmill Hill, un recinte del neolític de dic interromput prop d'Avebury. Juntament amb un altre grup humà d'East Anglia, el culte del qual implicava la construcció de cercles de pedra, es creu que van ser els responsables dels primers treballs al jaciment de Stonehenge.
El registre material deixat per la cultura de Windmill Hill inclou grans recintes circulars al cim de turons, recintes de dic interromput, túmuls llargs, puntes de fletxa en forma de fulla i destrals de pedra polida. Criaven bestiar boví, ovelles, porcs i gossos, conreaven blat i explotaven el sílex.
Des que el terme va ser encunyat per primera vegada pels arqueòlegs, les excavacions i anàlisis posteriors han indicat que la realitat era força més complexa i que calia parlar en realitat de diverses cultures diferents més petites com ara les cultures Hembury o Abingdon. Avui el terme de "cultura Windmill Hill" es considera massa general.

## Referències

* ↑ «Who Built Stonehenge?» (en anglès). fortunecity.com. Arxivat de l'original el 2002-06-03. [Consulta: 24 febrer 2023].
* 1 2 Williamson, 1930.
* ↑ Barber, Dyer i Oswald, 2001.

## Bibliografia

* Barber, Martin; Dyer, Carolyn; Oswald, Alastair. The Creation of Monuments: Neolithic Causewayed Enclosures in the British Isles (en anglès). Swindon: English Heritage, 2001. ISBN 978-1-873592-42-7.
* Williamson, R. P. Ross «Excavations in Whitehawk Camp, Near Brighton». Sussex Archaeological Collections, 71, 1930, pàg. 56–96. DOI: 10.5284/1085793.
# Ànec xerraire

L'ànec xerraire (Anas platyrhynchos domesticus) té el seu origen en l'ànec collverd (Anas platyrhynchos).

## Origen

Potser aquest ànec ja formava part del complex de la fauna domèstica introduïda a Europa pels primers colonitzadors neolítics, probablement ja domesticat al Creixent Fèrtil o Anatòlia en temps força remots. No es pot descartar, però, que aquesta espècie fos domesticada independentment en algun altre punt de la seua àrea, ateses les seues òptimes condicions per a la domesticació: talla mitjana, facilitat d'alimentació i d'engreix, prolificitat, gregarisme dels polls i fàcil troquelatge (reconeixen com a "mare" i segueixen contínuament el primer ésser animat que veuen després de sortir de l'ou), etc.
El primer lloc d'on es té constància de la seua domesticació és la Xina, de fa uns quants milers d'anys.

## Bibliografia

* Castelló, S.: Pavos, Patos y Gansos. Ministeri d'Agricultura espanyol. Madrid, sense any
* Cullington, J. M.; Tredgett, J. i Turnill, L. C.: Patos y gansos. Acribia. Saragossa, 1962
* Drilling, N., R. Titman, i F. McKinney. 2002. Mallard (Anas platyrhynchos). A The Birds of North America, Núm. 658 (A. Poole i F. Gill, eds.). The Birds of North America, Inc., Filadelfia, Estats Units
* Parés i Casanova, Pere-Miquel; Francesch i Vidal, Amadeu; Jordana i Vidal, Jordi; Such i Martí, Xavier: Catalans de pèl i ploma. Races domèstiques autòctones de Catalunya. Lynx Edicions, Bellaterra, 2006. ISBN 84-96553-02-7, planes 227-228
* Saraza, R.: Mapa Ganadero Español. Anales de la Facultad de Veterinaria de León, IV (4). Lleó, 1958
* Voitellier, C.: Avicultura. Encic. Agrícola. Salvat. Barcelona, 1923

## Enllaços externs

* Segells amb imatges d'ànecs xerraires (castellà)
# Pierce City

Pierce City és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 1.385 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pierce City tenia 1.385 habitants, 574 habitatges, i 378 famílies. La densitat de població era de 438,3 habitants per km².
Dels 574 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,4% hi vivien parelles casades, en un 12,5% dones solteres, i en un 34% no eren unitats familiars. En el 28,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,41 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,96.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 10,8% entre 18 i 24, un 28,2% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.186 $ i la renda mediana per família de 34.219 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.429 $ mentre que les dones 17.857 $. La renda per capita de la població era de 12.310 $. Entorn del 18,3% de les famílies i el 20,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pierce City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pierce City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].