OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cianat

El cianat és un anió derivat de l'àcid ciànic de fórmula ${\ce {NCO-}}$. Les sals que forma s'anomenen cianats.
Aquest anió té una estructura lineal amb l'àtom de carboni situat al mig i que es pot representar mitjançant les dues estructures ressonants següents:
# Arqueògnats

Els arqueògnats (Archaeognatha, del grec archaeos, "antic" i gnathos, "mandíbula") són un primitiu ordre d'insectes mancats d'ales (Apterygota*), ectognats (amb peces bucals externes), de forma allargada, amb tres cercs ("cues") en l'extremitat de l'abdomen i el cos cobert per escates amb reflexos metàl·lics, d'on es deriva el seu nom comú. S'han descrit unes 350 espècies. Són un dels grups d'insectes que menys canvis evolutius ha sofert des de la seva aparició en el Devonià, fa 390 milions d'anys.
Segons les classificacions actuals, els antics ordres Monura i Microcoryphia s'han d'agrupar en l'ordre Archaeognatha, com mostra el següent cladograma:
| Insecta | ___Archaeognatha___ ___ Machiloidea___ Machilidae Meinertellidae Monura † Zygentoma Pterygota |

## Referències

* 1 2 «Tree of Life, Archaeognatha». Arxivat de l'original el 2018-07-06. [Consulta: 3 gener 2009].
# Carles Gumí i Prat

Carles Gumí i Prat (Barcelona, 26 de juny de 1963) és un director d'orquestra i compositor català. És el fill del fotògraf Jordi Gumí i Cardona (1930-2013). Va estudiar geologia a la Universitat de Barcelona i alhora composició amb Carles Guinovart (1941-2019).
L'any 2002 funda l'actual Schola Cantorum Universitaria Barcinonensis. El 2002 va prendre la direcció de la novament creada Orquestra Universitat de Barcelona (OUB) i director adjunt de la Jove Orquestra d'Intèrprets dels Països Catalans (OJIPC). El 2022 va doctorar a la Universitat de Barcelona amb una tesi sobre la música d'Enric Morera.

## Obres destacades
### Composicions

* Nadal cantata basada en un poema de Joan Maragall (2011)
* Al murmuri de tes rieres, cançó per a cor, de l'àlbum Premis Catalunya de Composició Coral
* Els Cingles de Tavertet (1999)
* Remembrança (1995)
* La Barca (1985), Premi Reus de composició per a corals infantils

### Escrits

* Prat, Carles Gumí «Traïdoria: Poema simfònic per a una narració cruel (1893)». Revista Catalana de Musicologia, 14, 19-11-2021, pàg. 217–238. ISSN: 2013-3960.

## Referències

* ↑ «Carles Gumí». Tritó.
* ↑ «Gumi, Carles». Clivis. [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ Serracanta, Francesc. «Las Orquestas de Catalunya» (en castellà). Historia de la sinfonia, s.d. [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ «Música UB. Agrupacions musicals». Universitat de Barcelona. [Consulta: 22 agost 2013].
* ↑ «Carles Gumí i Prat». Camerata de Sant Cugat, 2011. Arxivat de l'original el 2016-06-17. [Consulta: maig 2016].
* ↑ Maluquer, Jordi «Jove orquestra en un altar». El Punt Avui (edició Girona), 22-08-2013, pàg. 47.
* ↑ Maluquer, Jordi «Missa de Glòria». El Punt, 17-04-2010, pàg. 31.
* ↑ «GREC: Dades de Recerca». Universitat de Barcelona, 2022. [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ Xaverria, Xavier «Estrena de la Cantata "Nadal" de Carles Gumí, per la Camerata de Sant Cugat» (àudio). Catalunya Ràdio, 12-12-2011.
* ↑ «Premis Catalunya de Composicio Coral, Vol. 1». Ars Harmonica, 22-04-2000.
* 1 2 «Gumí i Prat, Carles». Músics per la Cobla, s.d. [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ «Premi Reus de composició per a corals infantils 1985». Ajuntament de Reus, 1985. [Consulta: 16 desembre 2023].

## Bibliografia

* Saladrigas, Oriol «Pares, fills i l’esperit musical». Núvol, 05-06-2013.
* «Carles Gumí dirigirá a la Orquestra Simfònica Ciutat d'Eivissa». Diario de Ibiza, 16-10-2007.

## Enllaços externs

* Carles Gumí i Prat - Lloc web oficial
* «Gumí i Prat, Carles». Confedració Sardanista de Catalunya.
* Grijalvo, Juan Manuel. «Carles Gumí i Prat Curriculum».
# Ope Pasquet Iribarne

Ope Pasquet Iribarne (Montevideo, 1955) és un advocat i polític uruguaià, pertanyent al Partit Colorado.

## Biografia

És integrant d'una generació de joves polítics que es van iniciar com a opositors a la dictadura militar de 1973-1985, en ocasió del plebiscit constitucional de 1980 al costat d'Enrique Tarigo Vázquez.
El 1984 es va postular a diputat pel sector Libertad y Cambio, Llista 85, al costat de Luis Antonio Hierro López i de Roberto Asiaín. Aquesta llista va ser la més votada del Partit Colorado a Montevideo, obtenint-ne cinc banques. Posteriorment, Pasquet va ser elegit com a sotssecretari de Relacions Exteriors, acompanyat del ministre Luis Barrios Tassano. Es va postular novament en les següents eleccions però mai no va ser reelegit.
El 2003 va fundar el sector Batllisme Obert, amb la intenció de reconstruir el Partit Colorado. En les eleccions internes de 2004, es va presentar com a precandidat a la presidència de la República.
El 2007 l'agrupació es va fusionar amb Vamos Uruguay. En les eleccions internes de juny de 2009 va obtenir una votació destacada a Montevideo, el qual l'ha fet possible encapçalar la llista de diputats de Vamos Uruguay pel departament.

## Referències

* ↑ (castellà) Espectador: "Ope Pasquet, el acto en el Cine Arizona y el suplemento La Semana"
* ↑ (castellà) Sociedad Uruguaya: "Ope Pasquet adhiere a Bordaberry"
* ↑ (castellà) El Observador: "Lista de Pasquet primera en el Partido Colorado"
* ↑ (castellà) El País: "Tras internas preparan varias listas al Senado" Arxivat 2009-08-03 a Wayback Machine.
# Doryrhamphus chapmani

Doryrhamphus chapmani és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,5 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu fins als 3 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1856. Catalogue of lophobranchiate fish in the collection of the British Museum. London. Cat. Lophobranchiate Fish . i-iv + 1-76.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 «Doryrhamphus chapmani» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Fricke, R., 2004. Review of the pipefishes and seahorses (Teleostei: Syngnathidae) of New Caledonia, with descriptions of five new species. Stuttgarter Beitr. Naturkd., Ser. A Nr. 668:1-67.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1981: Review of the Indo-Pacific pipefish genus Doryrhamphus Kaup (Pisces, Syngnathidae), with descriptions of a new species and a new subspecies. Ichthyological Bulletin of the J. L. B. Smith Institute of Ichthyology Núm. 44: 1-27.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Whiteman, E.A. i I.M. Côté, 2004. Monogamy in marine fishes. Biol. Rev. 79:351-375.
# Arxiu de la Catedral de Sogorb

L'Arxiu de la Catedral de Sogorb és un arxiu que es troba a la ciutat de Sogorb, Alt Palància. Els primers documents que s'hi conserven daten del segle xiii, tot i que no fou fins a finals del segle xvi que sistematitzà la seva organització.

## Fons

Els seus fons documentals contenen documentació històrica catedralícia i del capítol, de l'arxiu diocesà, protocols notarials, parroquials, privats i administratius. Conté també un important fons musical d'ençà el segle xvi fins a l'actualitat.
A principis de 2019 es va iniciar un projecte de digitalització dels fons documentals, que poden consultar-se per internet.
Durant el segle XX s'han descobert alguns documents polifònics del segle xvi, fruit del procés de catalogació i d'identificació de l'autoria d'obres que prèviament es consideraven anònimes, així com una aquarel·la de 1876.

## Referències

* 1 2 «Web oficial de la Catedral de Segorbe y de la Institución SEO DE SEGORBE». Catedral de Segorbe, 2009. Arxivat de l'original el 2010-09-29. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Disponibles los primeros archivos digitalizados». Bisbat de Sogorb Castelló, 24-05-2019. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «La Diócesis de Segorbe-Castellón dispone de los primeros archivos digitalizados». COPE, 27-05-2019 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Los vecinos de Segorbe pueden conocer más datos de sus antepasados a través de Internet». El Periódico de Aquí, 24-01-2019 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Localizan en el archivo de la catedral de Segorbe piezas inéditas de polifonistas». El Mundo, 29-06-2011 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «La catalogación del archivo de la catedral de Segorbe saca a la luz documentos polifónicos del XVI». Levante, 30-06-2011 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Nuevo hallazgo en el Archivo de la Catedral de Segorbe». Bisbat de Sogorb Castelló, 06-03-2018. [Consulta: 10 maig 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Arxiu de la Catedral de Sogorb al Ministerio de Cultura y Deporte
* Relació de fons documentals de l'Arxiu de la Catedral de Sogorb
# Cianat d'argent

El cianat d'argent és un compost inorgànic, del grup de les sals, que està constituït per anions cianat ${\ce {OCN-}}$ i cations plata (1+) ${\ce {Na+}}$, la qual fórmula química és ${\ce {AgOCN}}$.

## Propietats

El cianat d'argent es presenta en forma de pols blanca, gris pàl·lid o beix pàl·lid. Cristal·litza en el sistema monoclínic, grup espacial P2$_{1/m}$. Té una densitat de 4 g/cm³. És soluble en aigua (pKps = 6,64). És soluble en amoníac i insoluble en etanol. Com altres sals d'argent és sensible a la llum.

## Preparació

Pot preparar-se fent reaccionar nitrat d'argent ${\ce {AgNO3}}$ amb cianat de sodi ${\ce {AgOCN}}$ segons la reacció:
${\ce {AgNO3 + NaOCN -> AgOCN + NaNO3}}$

## Aplicacions

La producció d'urea (per a fertilitzants) es pot realitzar mitjançant cianat d'argent i clorur d'amoni. S'utilitza en diverses reaccions, incloent-hi els sucres convertits en isocianats, que s'utilitzen en pintures i escumes.
L'ús més popular del cianat d'argent fou la d'ajudar els científics a descobrir estereoisòmers. El descobriment de les diferències entre el cianat d'argent i el fulminat d'argent dugué al descobriment de la isomeria per part de Liebig i Gay-Lussac el 1824.

## Referències

* 1 2 Britton, D.; Dunitz, J. D. «The crystal structure of silver cyanate». Acta Crystallographica, 18, 3, 01-05-1965, pàg. 424–428. DOI: 10.1107/S0365110X65000944. ISSN: 0365-110X.
* ↑ «SILVER CYANATE CAS#: 3315-16-0». [Consulta: 29 octubre 2019].
* 1 2 «Silver Cyanate Preparation & Uses» (en anglès). [Consulta: 29 octubre 2019].
# Arquezous

Els arquezous (Archezoa) van ser un regne proposat per Thomas Cavalier-Smith per a designar aquells eucariotes que van divergir abans de l'origen de mitocondris. Durant diverses ocasions, tant pelobionts com entamoebids (ara coneguts arqueamoebis), el metamonads i els Microsporidia van ser inclosos en aquest regne. Aquests grups apareixen a prop la base de l'evolució dels eucariotes en els arbres d'ARNr. Tanmateix, tots aquests grups se sap ara que s'han desenvolupat d'avantpassats que sí que tenien mitocondris (i els van perdre després). Arbres basats en altres gens no donen suport a l'emplaçament basal original. Arran d'això, el regne Archezoa ha estat abandonat. Els arquezous contenen dos regnes de protistes, el regne Diplomadida i regne Parabasala. Aquests 2 regnes s'agrupaven junts simplement perquè no tenen mitocondris.

## Referències

* ↑ Tom Cavalier-Smith «Archaebacteria and Archezoa». Nature, 339, 6220, 01-05-1989, pàg. 100–101. DOI: 10.1038/339100a0. PMID: 2497352.
* ↑ Tom Cavalier-Smith «Kingdom protozoa and its 18 phyla». Microbiological Reviews, 57, 4, 01-12-1993, pàg. 953–994. PMC: 372943. PMID: 8302218.
* ↑ Poole, Anthony; Penny, David «Engulfed by speculation». Nature, 447, 7147, 21-06-2007, pàg. 913. Arxivat de l'original el 6 de juliol 2011. DOI: 10.1038/447913a. PMID: 17581566 [Consulta: 15 novembre 2015]. Arxivat 6 de juliol 2011 a Wayback Machine.
# Casa d'Enric Turull

La Casa d'Enric Turull és una obra de Sabadell (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici construït en dues etapes. La primera l'any 1896 on es va aixecar un casal cantoner amb pati posterior format per planta baixa i dos pisos. En la segona etapa es va edificar l'edifici bancari del costat del casal, amb el mateix nombre de plantes i el mateix tractament però sense convertir-se en un mimesi de l'anterior. Entremig dels dos edificis hi ha un torre que centra la composició i fa de ròtula. Cal destacar-ne els elements neogòtics de la façana, la cornisa, els trencaaigües de les obertures i les reixes de ferro forjat.

## Història

El pati del casal va desaparèixer ocupat per un lloc d'aparcaments, fet que ha portat també a la pèrdua de sentit de la façana posterior.

## Referències

* 1 2 «Casa d'Enric Turull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].

## Enllaços externs

* Casa d'Enric Turull Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Pachycara sulaki

Pachycara sulaki és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 2.000-3.510 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Zugmayer E., 1911. Diagnoses de poissons nouveaux provenant des campagnes du yacht "Princesse-Alice" (1901 à 1910). Bull. Inst. Oceanogr. (Mònaco) Núm. 193. 1-14.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1989. Review of the eelpout genus Pachycara (Zugmayer, 1911) (Teleostei: Zoarcidae), with descriptions of six new species. Proc. Cal. Acad Sci. 46(10):221-242.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Anderson, M.E., 1989.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Economia de Croàcia

Una de les més riques repúbliques de l'antiga Iugoslàvia, Croàcia va sofrir severament els efectes de la guerra civil, entre 1991 i 1995. La producció va caure i l'economia va perdre les primeres portes d'inversions que van ser dirigides als països de l'Europa de l'Est després de la caiguda del Mur de Berlín. Entre el 2000 i el 2007 l'economia va tenir un continu creixement anual, entre el 4% i el 6%, sobretot a causa del creixement del turisme i de l'oferta de crèdit al consum. En aquest període, la inflació es va quedar baixa i la moneda, kuna, va quedar estable.
Actualment, és una economia que es troba molt prop del desenvolupament segons el Fòrum Econòmic Mundial. Al costat de la de la República d'Eslovènia, eren i segueixen sent les nacions més industrialitzades i avançades de la exRepública Federal de Iugoslàvia. Els principals socis comercials de Croàcia són Itàlia i Alemanya, amb els quals realitza intercanvis comercials que sumen més d'un 20% del seu PIB.

## Vegeu també

* Turisme a Croàcia

## Referències

* 1 2 CIA. «The World Factbook». Arxivat de l'original el 2019-08-01. [Consulta: 15 novembre 2013].
* ↑ «Economía Croacia - Croacia información».

## Enllaços externs

* Projecció econòmica de Croàcia
# Lorraine Hunt

Lorraine Hunt Lieberson (San Francisco, 1 de març de 1954 – Santa Fe, Nou Mèxic, 3 de juliol de 2006) fou una soprano i posteriorment mezzosoprano estatunidenca.
Nascuda en una família de tradició musical (el seu pare és professor de música i la seva mare contralt), estudià el piano, el violí i la viola abans de començar a cantar en un cor universitari; posteriorment estudià cant a Boston. Als 26 anys, decidí dedicar-se completament al cant. La seva carrera rebé una gran empenta quan l'escenògraf Peter Sellars li confià el paper de Sesto en una producció del Giulio Cesare de Händel. Continuà llavors la seva carrera en concerts i amb nombroses gravacions. El 1999 es casà amb el compositor estatunidenc Peter Lieberson. Morí al seu domicili de Santa Fe (Nou Mèxic) a l'edat de 52 anys, després d'una llarga lluita contra un càncer de mama.
Lorraine Hunt ha estat considerada una de les millors mezzosopranos de la seva generació. Entre els seus papers més destacables es troben el de Sesto a La clemenza di Tito de Mozart, el de Carmen a Carmen de Bizet, el de Medée a Médée de Marc-Antoine Charpentier, el de Theodora i el d'Irene a Theodora de Händel, el de Minerva a Il ritorno d'Ulisse in patria de Monteverdi i el de Serse a Serse de Haendel.

## Enllaços externs

* Breu biografia al Bach Cantatas Website. (anglès)
# Antonio Mije García

Antonio Mije García (Sevilla, ?? - París, 1976) va ser un polític comunista espanyol.
Mije provenia del sindicalisme anarquista (era dirigent del Sindicat Únic d'Alimentació), però va ingressar, juntament amb el grup dirigent de la CNT sevillana, en el PCE el 1926, constituint el nucli comunista a la ciutat andalusa (i permetent així al PCE expandir-se des del seu nucli biscaí). A la caiguda de Bullejos, al IV Congrés del PCE (1932), promoguda per la Unió Soviètica, i la seva substitució, al capdavant del PCE, per part de José Díaz, provinent també de Sevilla, Mije es va fer càrrec de la responsabilitat sindical del Partit. Es va encarregar de la creació de la central sindical comunista Confederació General del Treball Unitària (CGTU). Va presidir el seu comitè provisional fins a la convocatòria del congrés de constitució celebrat en 1934, en el qual va ser triat secretari general. Va ser també director de Mundo obrero.
A les eleccions generals espanyoles de 1936 va ser elegit diputat per la circumscripció de Sevilla en les llistes del Front Popular. En esclatar la guerra es trobava a Madrid i, després de la fugida del govern de la capital, va ser nomenat conseller (més tard delegat) de Guerra en la Junta de Defensa de Madrid, ja que va exercir fins a la dissolució de la junta l'abril de 1937. Posteriorment, va formar part del comissariat polític de l'exèrcit republicà, com a cap del subcomissariat d'organització.
Després de la caiguda de Catalunya, va fugir a França, on va romandre fins a finals de 1939, quan es va traslladar a Mèxic, a França de nou (1946) i finalment a Txecoslovàquia (1950). En les lluites internes del PCE, en un primer lloc es va alinear amb Vicente Uribe Galdeano i Dolores Ibárruri en contra de Jesús Hernández. Quan Uribe cau en desgràcia en el Ple del Buró Polític del PCE que es va celebrar en Bucarest entre abril i maig de 1956, després d'un pacte entre Carrillo i Pasionaria, Mije abandona Uribe, mantenint-se en la direcció del PCE. Ho faria fins a la seva mort a París el 1976. Fou enterrat a Sevilla poc després.

## Referències

* ↑ Entierro en Sevilla de Antonio Mije, El País, 12 de setembre de 1976
# Classe tipogràfica

La classe tipogràfica o categoria tipogràfica agrupa un conjunt de lletres tipogràfiques amb característiques (formals, històriques, estètiques) comunes. Hi ha diversos sistemes de classificació que agrupen les lletres en classes segons els seus propis criteris:
* Classificació Thibaudeau: Atenent a la forma de l'asta i el traç terminal.
* Classificació Novarese: Atenent a la forma de l'asta i el traç terminal.
* Classificació Vox-ATypI: Atenent a criteris formals i històrics.
* Classificació DIN 16518: Basada en Vox-ATypI. Atenent a criteris formals.
* British Standards 2961:1967: Basada en Vox-ATypI. Atenent a criteris formals.
* Classificació PANOSE: Atenent a les seves característiques visuals.
* Classificació Bringhurst: Atenent a trets històrics.
# Casa del carrer Santiago Rusiñol, 39 (Manlleu)

La Casa del carrer Santiago Rusiñol, 39 és una obra de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de dos pisos i planta baixa. A la planta s'obre una senzilla porta de testera recta i una altra més gran utilitzada com a garatge. El primer pis té una balconada de dues finestres amb una barana de ferro forjat molt treballada. Al segon pis hi ha dos balcons simples amb baranes de ferro forjat. Les llindes i la part superior dels brancals de les finestres estan decorats amb flors entrellaçades.

## Història

Aquesta casa està situada en una zona prop del riu que va créixer durant la industrialització de Manlleu. Malgrat que està situada lluny del centre, segueix la tipologia de les cases que es construeixen a Dalt Vila, de manera que ens permet parlar d'un fenomen de reproducció de tipologies arquitectòniques que evolucionen a partir de l'estructura dels segles XVI-XVIII. desapareix la "sala" i es redueix la mida de les habitacions, però conserven la planta i els dos pisos i el jardí obert darrere la casa.

## Referències

* 1 2 «Casa del carrer Santiago Rusiñol, 39». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 març 2019].