OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cameron Park (Califòrnia)

Cameron Park és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 14.549 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cameron Park tenia 14.549 habitants, 5.537 habitatges, i 4.147 famílies. La densitat de població era de 763,2 habitants per km².
Dels 5.537 habitatges en un 37,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,9% hi vivien parelles casades, en un 10,9% dones solteres, i en un 25,1% no eren unitats familiars. En el 19,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,1% tenia menys de 18 anys, un 7,3% entre 18 i 24, un 29,1% entre 25 i 44, un 24,3% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,7 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 59.678 $ i la renda mitjana per família de 66.279 $. Els homes tenien una renda mitjana de 51.002 $ mentre que les dones 34.897 $. La renda per capita de la població era de 26.677 $. Entorn del 3,7% de les famílies i el 5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cameron Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cameron Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Edward Gierek

Edward Gierek (Porabka, Polònia, 6 de gener de 1913 - 29 de juliol de 2001) va ser un dirigent comunista polonès.
El seu pare va treballar a les mines de Silèsia on hi deixar la vida. Orfe de pare, Gierek va emigrar amb la seva mare a França, on el 1931 es va unir al PCF.
El 1937 va passar al Partit Comunista Belga. Dins d'aquest últim va destacar durant la Segona Guerra Mundial com a cap d'un grup anti-nazi de voluntaris polonesos. Va tornar a Polònia el 1948 i va organitzar el Partit Comunista a les zones més industrialitzades del país.
El 1954 va ser nomenat director del Departament d'Indústria Pesant de Polònia, i dos anys després ja era un dels onze membres del Politburó.
Crític amb la fracció promoscovita del Partit, Gierek va promoure una mena de consens nacional, adaptant prudentment les directrius soviètiques a les circumstàncies del país, eludint enfrontaments.
Quan, a finals de 1970, el líder del Partit Władysław Gomułka va anunciar una pujada dels preus dels productes alimentaris i de primera necessitat, van començar les protestes obreres. Gierek va ser llavors (20 de desembre de 1970) elegit Secretari General del Partit, en substitució de Władysław Gomułka, i va prometre al poble una millora de les seves condicions de vida i la revisió de la política econòmica. Es va mantenir fidel al seu concepte reformista.
# Cal Ribalta

Cal Ribalta és una casa al municipi de Sant Pere Sallavinera (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una gran casa, actualment de planta, gairebé, rectangular, degut a les diverses transformacions que ha sofert al llarg dels anys. És destacable l'arc de passatge que la travessa d'est a oest, així com la seva façana de llevant amb una ordenació de balcons i finestres força notable. Actualment està essent restaurada pel seu propietari. Ornada amb arcs de pedra i amb un gran escut portat de fora.
Gairebé no hi ha notícies d'aquesta casa, encara que se sap que es tracta d'una de les grans cases pairals de la comarca. Se sap que la família Ribalta era la que tenia cura de la capella de Sant Joan al segle xvii, quan aquesta fou refeta. De la casa es coneix d'una gran reforma feta l'any 1760, però se'n desconeixen les anteriors i fins i tot les posteriors.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Cal Ribalta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# Ingvar Kamprad

Feodor Ingvar Kamprad (Agunnaryd, Suècia, 30 de març de 1926 - Liatorp, Suècia, 27 de gener de 2018) va ser un empresari suec. Va fundar IKEA, la major empresa de mobles a escala mundial.

## Biografia

Va néixer a la província de Småland, una regió pobre de Suècia. Durant la seva joventut ven llumins i, més tard, decoracions de Nadal. Més endavant, es dedicà a la venda de llavors.
El 1943 crea IKEA, acrònim d'Ingvar Kamprad, de la masia de la família, Elmtaryd, i del nom del seu poble natal, Agunnaryd. L'empresa ven bolígrafs, quadres, joies i articles de la llar porta a porta. El 1945, es diversifica en la venda per correspondència per mitjà d'un catàleg. El 1947, el catàleg inclou mobles.
El 1951, l'empresa es dedica exclusivament a la venda de mobles. El 1953, obre la primera botiga. El 1956, apareix la fórmula que farà la marca de fàbrica de l'empresa: els mobles són lliurats en paquets plans i són montats pel comprador. El 1963, s'implanta a Noruega la primera botiga IKEA fora de Suècia.
Segons la revista Forbes de març de 2006, Ingvar Kamprad és la 4a persona més rica del món, amb una fortuna estimada en 28 mil milions de dòlars.
El 27 de gener de 2018 mor als 91 anys.

## La seva reputació

El 1976 estableix el seu domicili a Suïssa per motius fiscals, a Epalinges a prop de Lausana on viu discretament, havent negociat un pagament d'impostos anuals baix. Cada any dona mig milió de francs en beques de formació, principalment en l'àrea del disseny.
Algunes fonts afirmen que durant la seva joventut, Kamprad va ser membre de la joventut nòrdica, l'equivalent suec de les joventuts hitlerianes. El seu pare i la seva àvia tenien una gran admiració per Adolf Hitler. Kamprad afirma avui no recordar si va ser o no oficialment membre d'aquesta organització.
El 1994, la premsa fa pública la seva relació sostinguda amb Per Engdahl, líder del moviment pro-nazi a Suècia. A una carta dirigida als seus treballadors, Ingvar Kamprad assumí el seu passat i el va atribuir a un «error de joventut».
# Corts de Barcelona (1377-1378)

Les Corts Catalanes varen ser convocades pel rei Pere el Cerimoniós a Barcelona, en 1377-1378, sent President de la Generalitat en Guillem de Guimerà i d'Abella.
Només un any més tard de les Corts Generals de Montsó es tornen a convocar corts. En aquesta edició es posa en qüestió l'actuació dels diputats de la Generalitat, especialment de Guillem de Guimerà i d'Abella, a qui s'acusà d'irregularitats econòmiques en favor propi i de l'Orde de l'Hospital, de la que era gran Prior. Tot i alguns encàrrecs que rebé de les corts per participar en comissions de treball i de representació davant el rei, a la sessió del 28 d'agost de 1377, en Joan I d'Empúries presentà una proposta de revocació general d'oficis de la Generalitat, des dels diputats i consellers a oïdors, porters i escrivans, a excepció d'Hug de Santapau, oïdor militar. Aquesta proposta, aprovada amb molts diputats absents, arribà al rei qui la revoca per defecte de forma i de quorum. Tot i salvar els càrrecs dels diputats, aquests renunciaren per una qüestió d'honor. A Guillem de Guimerà, en reconeixement d'aquesta injustícia, se li va concedir el privilegi de triar el nou representant del braç eclesiàstic, fet que recaigué en Galceran de Besora i de Cartellà, nomenat nou President de la Generalitat de Catalunya en la sessió del 16 d'octubre de 1377. Amb tot, la humiliació que li va representar i la incomprensió de la classe dirigent el feu deixar la política i dedicar-se a les activitats en el gran priorat de Catalunya.
Però la crisi no es considerava acabada i la cort, al final del seu funcionament a l'agost de 1378, decideix nomenar una comissió reorganitzadora per readreçar la institució. Formada per nou persones amb poders absoluts tenia temps fins a setembre de 1378 per emetre una proposta. La comissió va acabar recomanant la destitució dels diputats acabats de nomenar just un any abans i tornar-los a nomenar amb una retribució inferior. Els membres de l'efímera diputació varen protestar i, finalment, foren destituïts i es varen ocupar d'afers de defensa marítima contra el duc d'Anjou que amenaçava les costes valencianes.
Ramon Gener, que formava part de l'esmentada comissió, va ser escollit nou President el 7 de gener de 1379, però no tindrà tots els poders fins que el rei ratificà el nomenament el 10 de març de 1379. En aquests dos mesos, els oïdors de comptes no varen reconèixer la decisió de la comissió i es negaren a lliurar els segells i els llibres de comptes als nous diputats.
La cort també decidí atorgar un complement de 110.000 lliures al donatiu atorgat a Montsó; 30.000 per fogatge, 50.000 per venda de censals de la Generalitat i 30.000 més del fogatge, però només si el comte d'Anjou atacava Catalunya, cosa que no va succeir.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0884-0
# François Girard

François Girard (nascut el 12 de gener de 1963) és un director i guionista francocanadenc de Montreal. Nascut a Saint-Félicien (Quebec), la carrera de Girard va començar al circuit de vídeo artístic de Montreal. El 1990, va produir el seu primer llargmetratge, Cargo; va aconseguir el reconeixement internacional després dels seus Thirty Two Short Films About Glenn Gould (1993), una sèrie de vinyetes sobre la vida del pianista prodigi Glenn Gould. El 1998, va escriure i dirigir The Red Violin, que segueix la propietat d'un violí vermell durant diversos segles. The Red Violin va guanyar un Oscar a la millor banda sonora original, tretze Premis Genie i nou Premis Jutra.
També ha dirigit diverses obres per a l'escena, com ara la Simfonia dels salms de Stravinski, Oedipus Rex i Novecento d'Alessandro Baricco al Festival Internacional d'Edimburg; El procés de Kafka, adaptada per a l'escenari per Serge Lamothe al National Arts Centre, Ottawa; l'oratori Lost Objects a la Acadèmia de Música de Brooklyn; Siegfried a Toronto; i The Lindbergh Flight i The Seven Deadly Sins, primer a Lió i després a Edimburg. Girard també ha produït un espectacle de residència per a Cirque du Soleil, Zed, a Tòquio i Zarkana, que es va estrenar a Radio City Music Hall a Nova York l'estiu de 2011.
El 2013, la Metropolitan Opera de Nova York va obrir una nova producció de Parsifal de Richard Wagner dirigida per Girard. La producció va rebre una aclamació gairebé universal de la crítica i del públic.
Els seus crèdits per televisió inclouen Le dortoir, Peter Gabriel's Secret World i The Sound of the Carceri, un dels sis episodis de Yo Yo Ma Inspired by Bach.

## Filmografia

* Cargo (1990)
* Thirty Two Short Films About Glenn Gould (1993)
* The Red Violin (1998)
* Seda (2007)
* Boychoir (2014)
* Hochelaga, Terre des âmes (2017)
* La cançó dels noms oblidats (2019)

## Referències

* ↑ «Order of Canada appointees - June 2022», 21-06-2022. [Consulta: 29 juny 2022].
* ↑ «Official Cirque du Soleil Press Release». Arxivat de l'original el 2017-12-25. [Consulta: 15 setembre 2010].
* 1 2 «Dark Nights of the Soul in the Kingdom of the Holy Grail». The New York Times, 17-02-2013 [Consulta: 23 agost 2015].
* ↑ «Review: Metropolitan Opera's Entrancing and Enigmatic Parsifal». New York Public Radio. [Consulta: 23 agost 2015].
# Ratpenat cuallarg de Wagner

El ratpenat cuallarg de Wagner (Eumops glaucinus) és una espècie de ratpenat de la família dels molòssids que es troba a l'Argentina, Belize, Bolívia, el Brasil, Colòmbia, Costa Rica, Cuba, l'Equador, Guatemala, Guaiana, Hondures, Jamaica, Mèxic, Nicaragua, Panamà, el Paraguai, el Perú, Surinam, Estats Units (Florida) i Veneçuela.

## Subespècies

* Eumops glaucinus floridanus
* Eumops glaucinus glaucinus

## Referències

* ↑ Distribució (anglès)

## Enllaços externs

* The Taxonomicon (anglès)
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Can Comellas (Avinyonet de Puigventós)

Can Comellas és una masia d'Avinyonet de Puigventós (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casa situada a l'entrada del poble, a cent metres de l'església, i a tocar el nucli antic. És un gran edifici de pedra i maó amb una gran porta de pedra amb el relleu d'una fulla d'acant a la clau de volta. És un edifici de planta baixa i dos pisos, amb un cos annex al costat esquerre que arriba fins al primer pis. Dels dos pisos superiors cal destacar la simetria horitzontal i vertical, que tan sols es veu trencada per un balcó corregut a les obertures més grans del primer pis. La coberta és a dues aigües, tot i que una part del teulat està ocupat per una terrassa.

## Referències

* ↑ «Can Comellas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 març 2017].
# Duvimioso Terra

Duvimioso Terra (Florida, 1856 – Montevideo, 1930) fou un advocat, militar i polític uruguaià, pertanyent al Partit Nacional.
Graduat en jurisprudència amb 25 anys, va ser professor de dret civil a la facultat de Dret de la Universitat de la República fins al 1886, quan va renunciar com a conseqüència d'un violent incident amb el rector d'aquesta universitat. Va ocupar el càrrec de fiscal del Crim al Ministeri de Justícia i més endavant a l'antic Ministeri de Cult i Instrucció (1886-1888) durant la presidència de Máximo Tajes.
Després de fracassar un intent colpista contra el llavors president Julio Herrera y Obes, va marxar exiliat a Buenos Aires, on va homologar el seu títol i va organitzar, al costat d'altres companys del seu partit a l'Argentina, un Comitè de Guerra. No obstant això, el 1897 es va separar del partit per discrepàncies amb el líder Aparicio Saravia.
El 1910 va intentar un segon boicot contra la segona presidència de José Batlle y Ordóñez, del Partit Colorado. De 1914 a 1923 va ser diputat de l'Assemblea Constituent, encarregada de debatre la Constitució de 1830.
Finalment, va ser senador pel departament de Treinta y Tres des de 1925 fins a la seva mort, el 1930. Va presidir el Senat en dues oportunitats, el 1926 i el 1928.

## Referències

* ↑ (castellà) Pàgina del Teatre Ateneo de Montevideo Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine.
# Cal Riart

Cal Riart és una casa de Solsona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Originàriament aquesta casa fou construïda al segle xviii i es reconstruí al segle xix. L'edifici es compon de soterrani, planta baixa i tres plantes. La façana és arrebossada amb els baixos pintats, dues files de balcons de ferro forjat i un tercer pis amb grans obertures rectangulars descobertes.

## Referències

* ↑ «Cal Riart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 octubre 2017].
# Ingúix

L'ingúix o ГІалгІай Ğalğaj (pronunciat /ʁəl.ʁɑj/) és una llengua caucàsica parlada pels ingúixos, poble que viu a Ingúixia, Txetxènia, Ossètia del Nord-Alània i l'Uzbekistan.

## Sistema d'escriptura

L'ingúix, inicialment, es va escriure en alfabet àrab amb algunes variacions a començaments del segle xx. Després de la Revolució russa, primer es va escriure en alfabet llatí fins que finalment es va escriure en alfabet ciríl·lic adaptat a les seves formes fonètiques:
| А а | Аь аь | Б б | В в | Г г | ГI гI | Д д | Е е |
| Ё ё | Ж ж | З з | И и | Й й | К к | Кх кх | Къ къ |
| КI кI | Л л | М м | Н н | О о | П п | ПI пI | Р р |
| С с | Т т | ТI тI | У у | Ф ф | Х х | Хь хь | ХI хI |
| Ц ц | ЦI цI | Ч ч | ЧI чI | Ш ш | Щ щ | Ъ ъ | Ы ы |
| Ь ь | Э э | Ю ю | Я я | Яь яь | I |

## Literatura

El 1924, es fundà a Vladikavkaz (capital d'Ossètia del Nord-Alània) la Societat Literària Ingúix, de la qual formarien part T. Bekov (1873-1938) i Z. Mal'sagov (1894-1935), autor de la primera novel·la ingúix, Abducció d'una noia (1923). Altres autors ingúixos foren S. Oziev (1904-?), autor de Kalym i Tamara, Idriss Bazorkin (1911), autor dels contes Tamara (1938) i Capità Ibragimov (1940); Akh. Malsagov (1922) i Dzhemaldin Janjidev (1916) amb els poemes Mirall del temps (1941) i Muntanyes nadiues (1959), així com les traduccions d'Aleksandr Blok i Puixkin a l'ingúix.

## Enllaços externs

* Informació sobre Ingúix a la XV edició de l'Ethnologue, amb el codi “inh” (anglès)
* Ingush Language Project a UC Berkeley Arxivat 2005-03-24 a Wayback Machine..
* Universitat de Graz - Language Server Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine..
* Material i gramàtica ingúix online (rus).
* Enllaços no oficials ingúixos Arxivat 2008-02-12 a Wayback Machine. (rus).
Viccionari
# Corts de Barcelona (1421-1423)

Les corts Catalanes varen ser convocades per la reina Maria de Castella com a lloctinenta del rei Alfons el Magnànim a Barcelona el 23 de juny de 1421. Era president de la Generalitat en Joan Desgarrigues.
Les anteriors corts havien quedat suspeses per la marxa del rei a Nàpols, on s'instal·là. Les dificultats econòmiques li fan tornar a demanar ajut als catalans, cosa que serà aprofitada pels pactistes per a obtenir privilegis que ja reivindicaven des de les corts de Montblanc de 1414, que es reflectiren en la creació de la Junta de Molins de Rei. En concret, l'exclusivitat dels catalans a ocupar els càrrecs jurídics, la primacia absoluta dels Usatges de Barcelona i les Constitucions catalanes. S'encomana també a la Diputació del General la custòdia de l'estructura constitucional davant de qualsevol extralimitació reial. Aquest important punt fou el punt de partida per a la Constitució de l'Observança aprovada a les corts de Barcelona el 1481.
El 31 de juliol de 1422 s'escolliren nous diputats i oïdors, recaient en Dalmau de Cartellà el càrrec de president de la Generalitat.

## Referències

* ↑ La reina les va convocar a Tortosa per a ser continuació de les anteriors que havien estat suspeses, però de seguida es traslladaren a Barcelona, on realment es varen desenvolupar.
* ↑ Vicens Vives, Jaime. Els Trastàmares: el segle xv. Editorial Vicens-Vives, 1961, p. 114.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0884-0.
# Ratpenat cuallarg de Thomas

El ratpenat cuallarg de Thomas (Promops centralis) és una espècie de ratpenat pròpia de Sud-amèrica i de Centreamèrica.

## Subespècies

* Promops centralis centralis
* Promops centralis davisoni
* Promops centralis occultus

## Referències

* ↑ Distribució (anglès)
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Monceaux-au-Perche

Monceaux-au-Perche és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 84 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Monceaux-au-Perche era de 84 persones. Hi havia 36 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills, 12 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 72 habitatges, 37 eren l'habitatge principal de la família, 19 eren segones residències i 16 estaven desocupats. Tots els 72 habitatges eren cases. Dels 37 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 3 tenien dues cambres, 8 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 20 en tenien cinc o més. 20 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 18 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Monceaux-au-Perche el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 4 | 75 a 79 | 8 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 12 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 47 persones, 32 eren actives i 15 eren inactives. De les 32 persones actives 29 estaven ocupades (18 homes i 11 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 15 persones inactives 12 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa immobiliària i 2 d'empreses de serveis.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Monceaux-au-Perche a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Monceaux-au-Perche a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Ca n'Alzina (Beuda)

Ca n'Alzina és una masia del municipi de Beuda (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Mas situat dalt d'un puig en els límits del municipi de Beuda amb el de Maià de Montcal. És de planta rectangular, amb ampli teulat a dues aigües i els vessants vers a les façanes laterals. Presenta diferents moments constructius: el cos de l'edifici orientat cap a llevant és el més primitiu i disposa de senzilles finestres datades de finals d'època medieval. El costat de ponent, respon a una ampliació efectuada a finals del segle xviii tal com es va gravar en una llinda: "1792". Ca l'Alzina disposa de planta baixa i dos pisos superiors. En el primer hi destaca la porta principal d'entrada, descentrada de l'eix central; la resta d'obertures d'aquesta planta són molt menudes, segurament per la ventilació de quadres i corts. La planta principal té l'accés gràcies a una escala, amb revoltó, exterior. Les finestres d'aquest pis són quadrangulars. El segon pis o antigues golfes presenta obertures amb arcs rebaixats. El mas ha estat restaurat, ampliant-se algunes de les parts per tal d'adequar-lo a habitatge pels cap de setmana.
Al costat de ponent del mas es troba una capella dedicada a Sant Miquel. És d'una sola nau, absis carrat i volta de canó feta de rajols; la porta d'ingrés està orientada a llevant i presenta la següent inscripció a la llinda: «ALS 22 FEBRER ........ ME FECI YHO». Està coronada per un senzill campanar d'espadanya, d'un sol ull i mancat de campana. Va ser realitzada amb pedra del país poc treballada, llevat dels carreus cantoners i els de la porta.

## Referències

* 1 2 «Mas l'Alzina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2013].
# Dècada del 170
## Esdeveniments

* Roma derrota els marcomans, un dels pobles germànics
* Galè tracta a Roma el fill de l'emperador i comença a fer preparats mèdics

## Personatges destacats

* Marc Aureli, emperador romà (161-180)
* Claudi Ptolemeu
* Galè
* Soter I, papa (166-175)
* Llucià, escriptor grec.
* Avidi Cassi, un destacat general de Marc Aureli.