OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carl Arnold

Carl Arnold (Neunkirchen, Baden-Württemberg (Alemanya), 6 de maig, 1794 - Christiania, ara Oslo, 11 de novembre, 1873), va ser un compositor i pianista noruec, d'origen alemany que va tenir una gran influència en la vida musical noruega.

## Vida i obra

El seu pare fou Johann Gottfried Arnold. Entre altres coses, Arnold va estudiar piano amb Aloys Schmitt i solfeig amb Johann Anton André.
El 1847, Arnold va arribar a Christiania com a refugiat polític. Va dirigir "The Philharmonic Society" de 1849 a 1863 i des de 1857 també va ser organista de l'Església de la Trinitat. Va ser considerat un destacat professor, teòric musical i pianista, i un compositor experimentat.
Entre els seus alumnes hi havia els compositors Halfdan Kjerulf i Johan Svendsen. El seu fill Carl Arnold va estar actiu a Estocolm, inclòs com a violoncel·lista a la Capella Reial Reial.
Va morir a Christiania, ara Oslo, i està enterrat al cementiri del nostre Salvador.

## Treball

* Irene, òpera, Berlín 1832
* Un concert per a piano
* Simfonia en re major
* Fantasia per a orquestra amb violoncel obligat
* Cantata per a la cerimònia de coronació de Carles XV a la catedral de Nidaros el 1860.

## Referències

* 1 2 Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015
* 1 2 Norsk biografisk leksikon, oppført som Friedrich Carl Gottfried Arnold, Norsk biografisk leksikon ID Carl_Arnold, besøkt 9. oktober 2017
* ↑ international Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Arnold,_Carl, besøkt 9. oktober 2017
* ↑ Arnold, Johann Gottfried (ADB), kildekvalitet uspesifisert kalender, antatt gregoriansk
* ↑ Gemeinsame Normdatei, besøkt 4. mai 2014
* ↑ Store norske leksikon, oppført som Carl d.e. Arnold, Store norske leksikon-ID Carl_d.e._Arnold
* ↑ Arnold, Johann Gottfried (ADB)
* ↑ artikkel i Riemann's Music Dictionary
* ↑ www.begravdeioslo.no, besøkt 1. mai 2019

## Bibliografia

* Norsk Folkeblad 1870, 1871; Nou Diari Il·lustrat 1874.
* Carl Arnold i Musik-Lexikon, runeberg.org
# Emirat d'Adamaua

Adamaua o Adamawa fou un antic estat del Camerun. A aquest territori van arribar grups de pastors peuls al segle xviii procedents de Macina i buscant pastures pels seus ramats i es van instal·lar pacíficament. Van prendre el poder sota un cap fulbe de nom Adama (Modibbo Adama ben Hassan) el 1809, el qual va acollir la crida d'Osman Dan Fodio a la guerra santa i va fundar l'emirat de Yola, després conegut per emirat d'Adamawa del nom d'aquest cap. L'estat d'Adamawa abraçava l'emirat de Yola propi i altres estats tributaris d'aquest com Banyo, Garowa, Bindere, Ngaundere, Rei i Tibati. Els dirigents de l'estat portaren el títol d'emir (en plural lamido) de Yola. Adama va ser emir del 1806 al 1848; després van seguir diversos emirs.
L'emirat d'Adamawa es reconeixia vassall del sultanat de Sokoto fundat per Osman Dan Fodio, però era notablement autònom. El setembre del 1901 va quedar repartit entre la colònia alemanya del Camerun i el protectorat britànic de Nigèria del Nord. El 25 de febrer de 1903 els britànics tenien el domini efectiu de la seva part després de controlar la resistència de l'emir Zubayru (deposat el 1901)
Després de la colonització europea els emirs van continuar dirigint la regió com a caps tradicionals, per aprofitar la seva influència però sense cap poder efectiu. Després de 1947 es va eliminar el reconeixement del càrrec però després es va restablir.

## Llista d'emirs de Yola

* Modibbo Adama ben Hassan 1809 - 1848
* Hamidu ben Adama (regent) 1848
* Laubal ben Adama 1848 - 1872 (fill d'Adama)
* Sanda ben Adama 1872 - 1890 (germà)
* Zubayru ben Adama 1890 - 1901 (germà)
* Bibbo Ahmadu ben Adama 1901 - 1909 (germà)
* Iya ben Sanda 1909 - 1910 (fill de Sanda ben Adama)
* Muhammadu Abba 1910 - 1924 (fill de Bobbo Ahmadu ben Adama)
* Muhammadu Bello ben Ahmadu ben Hamidu ben Adamu 1924 - 1928
* Mustafa ben Muhammadu Abba 1928 - 1946 (fill de Muhammadu Abba)
* Ahmadu ben Muhammadu Bello 1946 - 1947 (nominal fins al juny de 1953)
* Aliyu Mustafa ben Muhammad Mustafa 1953-2010
* Muhammadou Barkindo Aliyu Musdafa 2010-
# Caprie

Caprie (arpità i piemontès Ciàvrie) és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 1.882 habitants. Està situat a la Vall de Susa, una de les Valls arpitanes del Piemont. Limita amb els municipis de Chiusa di San Michele, Condove, Rubiana, Sant'Ambrogio di Torino i Villar Dora.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Gian Andrea Torasso | Llista cívica |
# Canvi Mallorquí

El Canvi Mallorquí va ser una entitat financera fundada a Mallorca l'any 1876, sota la forma d'una societat anònima mercantil. El 1878 es va transformar en una societat bancària per a dedicar-se de manera principal al crèdit comercial.
Va ser dirigit per Gabriel Alzamora, essent Joan Barceló el president-secretari. Bernat Ramon Rosselló i Pere Aguiló Cetre en foren els vocals. Una de les seves activitats va ser proporcionar crèdit a les empreses comercials. Degut a l'onada expansiva de l'economia mallorquina l'entitat va augmentar la seva incidència obrint sucursals a Sóller, Llucmajor, sa Pobla, Andratx, Manacor, Binissalem, Inca i Felanitx.
Tanmateix la crisi bancària de 1882-1884 va afectar de manera greu l'entitat. Tot i això el Canvi Mallorquí el 1883 absorbí el Banc de les Balears i el 1884 el Banc Agrícola i Comercial.
El 1886 entrà en l'àmbit de les assegurances marítimes en absorbir El Seguro Mallorquín. A finals de segle es fusionà amb el Banc de Crèdit Balear.

## Referències

* ↑ «Canvi Mallorquí». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 3. Palma: Promomallorca, p. 81-82. ISBN 84-8661702-2.
# Resolució 713 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 713 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou adoptada per unanimitat el 25 de setembre de 1991 després de rebre representants d'una quantitat d'estats membres i aprovant els esforços de la Comunitat Europea a la regió, el Consell va decidir imposar, sota el Capítol VII, un embargament d'armes a la República Federal Socialista de Iugoslàvia en vista del inici de lluites al país. La resolució 713 va ser la primera resolució concernent a la separació de Iugoslàvia
En la resolució, el Consell va expressar el seu complet suport als arranjaments i mesures dutes a terme per la Comunitat Europea i l'OSCE per consolidar una fi a les hostilitats a Iugoslàvia, convidant al Secretari General Javier Pérez de Cuéllar, consultant al govern iugoslau, a assistir en el procés. També va fer un anomenat a tots els grups involucrats a vigilar estrictament els acords d'alto el foc de setembre de 1991 i iniciar negociacions en la Conferència de Iugoslàvia per evitar cometre qualsevol acció que pugui augmentar les tensions a la regió.
Observant les hostilitats persistents, la resolució també va implementar un embargament a tots els enviaments d'armes i equips militars a Iugoslàvia fins que el Consell considerés el contrari, passant aquest aspecte de la resolució sota el Capítol VII en veure la situació com una amenaça a la pau i seguretat internacional. A més, ja que l'Exèrcit Popular Iugoslau estava baix control des de la capital Belgrad és considerat per alguns que altres països iugoslaus van ser col·locats en posicions inferiors des que el conflicte va continuar. La resolució s'aplicaria a tots els estats constituents que formessin Iugoslàvia, fins i tot durant la seva independència. No obstant això, Bòsnia i Hercegovina va respondre declarant que solament s'aplicava a Iugoslàvia mentre existís, i que per tant després de la independència dels seus països constituents no tindria efecte.

## Referències

* ↑ Ceulemans, Carl. Reluctant justice: a just-war analysis of the international usi of force in the former Iugoslàvia (1991–1995). ASP / VUBPRESS Brussels, 2005, p. 41. ISBN 978-90-5487-399-0.
* ↑ Bedjaoui, Mohammed. The new world order and the Security Council: testing the legality of its acts. Martinus Nijhoff Publishers, 1994, p. 51. ISBN 978-0-7923-3434-7.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)
* Guerres Iugoslaves
* Guerra de Bòsnia
* Guerra de la independència croata
* Guerra d'Eslovènia
* John Major

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
* How Britons helped Milosevic
* Brendan Simms: "Unfinest Hour: Britain and the Destruction of Bosnia"
# Caprimúlgids

Els caprimúlgids són una família d'ocells nocturns de l'ordre dels caprimulgiformes. En són representants als Països Catalans l'enganyapastors i el siboc.

## Morfologia

* Ales llargues i punxegudes.
* Potes curtes.
* Bec gros, molt curt i envoltat de pèls rígids.
* Colors críptics del plomatge per poder mimetitzar-se amb l'entorn durant el dia.

## Reproducció

Nien a terra.

## Alimentació

Mengen insectes (en especial, papallones nocturnes i altres insectes voladors grans).

## Distribució geogràfica

Es troben a tota la Terra.

## Costums

En volar no fan, pràcticament, soroll i són actius a la nit o al capvespre.

## Taxonomia

Aquesta família és classificada en 20 gèneres amb 98 espècies.
* Subfamília Eurostopodinae.
** Eurostopodus, amb 7 espècies.
** Lyncornis, amb dues espècies.
* Subfamília Caprimulginae.
** Gactornis, amb una espècie: enganyapastors de collar (G. enarratus)
** Chordeiles, amb 6 espècies.
** Lurocalis, amb dues espècies.
** Nyctiprogne, amb dues espècies.
** Nyctipolus, amb dues espècies.
** Nyctidromus, amb dues espècies.
** Setopagis, amb quatre espècies.
** Eleothreptus, amb dues espècies.
** Systellura, amb tres espècies.
** Uropsalis, amb dues espècies.
** Hydropsalis, amb quatre espècies.
** Macropsalis, amb una espècie: enganyapastors cua de pinça (M. forcipata)
** Siphonorhis, amb dues espècies.
** Nyctiphrynus, amb quatre espècies.
** Phalaenoptilus, amb una espècie: enganyapastors de Nuttall (P. nuttallii)
** Antrostomus, amb 12 espècies.
** Veles, amb una espècie: enganyapastors bimaculat (V. binotatus)
** Caprimulgus, amb 38 espècies.

## Referències

* ↑ Josep del Hoyo i J. Nigel. Illustrated checklist of the birds of the world. Vol.1, Non passerines. Lynx Edicions, 2014. ISBN 978-84-96553-94-1

## Enllaços externs

* «Caprimúlgids». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Enregistraments sonors del cant d'algunes espècies de caprimúlgids (anglès)
* Informació sobre 86 espècies de caprimúlgids (francès) i (anglès)
* Taxonomia dels caprimúlgids (anglès)
* Classificació dels Caprimulgiformes a ZOONOMEN (anglès)
# Daniel Besson

Daniel Besson (Besson, 1948 o 1949) és un empresari francès de l'Alier que des del mes de novembre de 2012 és el president de la USAP de Perpinyà.

## Referències

* ↑ «Daniel Besson succède à Goze à la présidence de l'Usap» (en francès). Le Point, 23-11-2012. [Consulta: 13 abril 2017].
* ↑ «Daniel Besson, nou president de la USAP». La Clau, 23-11-2012. [Consulta: 13 abril 2017].
# Gaig becgròs africà

El gaig becgròs africà (Eurystomus glaucurus) és una espècie d'ocell de la família dels coràcids (Coraciidae) que habita sabanes i boscos de la major part d'Àfrica Subsahariana i Madagascar.

## Referències

* ↑ Gaig becgròs africà a CERCATERM Rev. 02/05/2012
# Jean Richer

Jean Richer (1630 - París 1696), ser un astrònom francès que es va convertir en la primera persona a observar que la força gravitacional no era la mateixa en tots els punts de la Terra.

## Biografia

Res es coneix de la seva vida, excepte els seus treballs per a l'Acadèmia Francesa de les Ciències.
El 1666 va ingressar a l'Academia com élève astronome i el 1670 va ser enviat en una missió a la costa de Nord-amèrica en un intent de millorar el càlcul de la longitud i la cartografia. El 1672 va viatjar a Cayenne, Guayana francesa pel director de l'Observatori de París, Giovanni Domenico Cassini i a petició de l'Acadèmia de Ciències, amb les finalitats de determinar amb exactitud la paral·laxi solar i la fiabilitat dels rellotges de pèndol, que eren indispensables per calcular la longitud en la navegació marítima. Les seves acurades observacions van permetre estimar la distància de la Terra al Sol que van establir en 87 milions de milles (uns 140 milions de quilòmetres). Estant allà va descobrir que l'oscil·lació d'un pèndol, era més lenta que a París, deduint que això es devia al fet que Cayenne es trobava més lluny del centre de la Terra. En efecte, mesuraments posteriors van demostrar un eixamplament del globus terrestre a l'Equador.
Així Richer va esdevenir la primera persona que va observar un canvi en la intensitat del camp gravitatori terrestre, donant inici a la ciència de la gravimetria.
El 1673, en retornar a París va deixar l'Acadèmia i va ser nomenat enginyer reial; a continuació sembla que va treballar amb Vauban en el disseny de fortificacions.
Va morir a París el 1696.

## Referències

* ↑ Asimov, 1973, p. Richer, Jean.
* ↑ Olmsted, 1960, p. 612.
* ↑ Matthews, 2000, p. 144.
* ↑ Matthews, 2000, p. 144-145.
* ↑ Fernie, 1991, p. 108.
* ↑ Poynting i Thomson, 1907, p. 20.

## Bibliografia

* Asimov, Issac. Enciclopedia biográfica de Ciencia y Tecnología (en castellà). Revista de Occidente, 1973. ISBN 84-292-7004-3.
* Fernie, J. Donald «The Shape of the Earth» (en anglès). American Scientist, Vol. 79, Num. 2, 1991, pàg. 108-110. ISSN: 0003-0996.
* Matthews, Michael R. Time for Science Education (en anglès). Springer, 2000. ISBN 978-0-306-45880-4.
* Olmsted, J.W. «The Voyage of Jean Richer to Acadia in 1670: A Study in the Relations of Science and Navigation under Colbert» (en anglès). Proceedings of the American Philosophical Society, Vol. 104, Num. 6, 1960, pàg. 612-634. ISSN: 0003-049X.
* Poynting, John Henry; Thomson, Joseph John. A Textbook of Physics. Charles Griffin & Co., 1907.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Jean Richer» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Rosen, Edward. «Richer, Jean» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 14 juny 2014].
* Westfall, Richard S. «Richer, Jean» (en anglès). The Galileo Project, 1995. [Consulta: 9 octubre 2024].
# Nashville (sèrie de televisió)

Nashville és una sèrie de televisió estatunidenca dramàtica i musical. La seva creadora és Callie Khouri, i els productors, R. J. Cutler, Khouri, Dee Johnson, Steve Buchanan, i Connie Britton. La sèrie es va estrenar a l'ABC l'octubre del 2012, amb més de 8,93 milions d'espectadors. L'abril del 2017 se'n va anunciar la sisena i darrera temporada.
Nashville es va estrenar doblada en català a TV3 l'abril del 2017.

## Argument

Nashville, la capital mundial de la música country, és l'escenari de les intenses vides de dues estrelles d'aquest gènere musical: la Rayna Jaymes, una cantant veterana respectada per tothom, i la Juliette Barnes, una jove intèrpret amb fama de conflictiva.
Els seus camins es troben quan es veuen obligades a compartir cartell en una mateixa gira. Entre concert i concert, sorgiran tota mena de conflictes entre elles i amb la resta de personatges que poblen l'univers de Nashville: productors, músics, lletristes i jovent amb ganes de triomfar en el competitiu món de la música.

## Referències

* ↑ «'Nashville' Renewed for Season 6 at CMT». The Hollywood Reporter. [Consulta: 10 abril 2017].
* ↑ «'Nashville', la sèrie que substituirà el programa 'Tot o res' de TV3». CatalunyaDiari.cat, 16-04-2017 [Consulta: 30 abril 2017].
* ↑ «La sèrie - Nashville». Televisió de Catalunya. Arxivat de l'original el 24 d’abril 2017. [Consulta: 30 abril 2017].
# Caristi

Caristi, en llatí Carystius, en grec antic Καρύστιος, fou un gramàtic grec nascut a Pèrgam que va viure una mica després del temps de Nicandre de Claros, al final del segle ii aC.
Va escriure diverses obres de les quals es conserven alguns títols
* Ἱστορικὰ ὑπομνήματα, o només ὑπομνήματα, Memòria històrica, o només Memòria, de la que Ateneu se'n va servir i en cita fragments moltes vegades.
* Περὶ διδασκαλιῶν, o una sèrie de relats dels drames grecs, del temps i el lloc de la seva representació i de l'èxit o fracàs que van tenir.
* Περὶ Σωτάδου, Un comentari sobre el poeta Sotades de Maronea.
Cap de les seves obres es conserva.

## Referències

* ↑ Carystius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 618
# Regió Central

«Regió Central» té aquests significats:
* Regió Central (Camerun)
* Regió Central (Ghana)
* Regió Nord (Malawi)
* Regió Central (Togo)
# Enric Riera

Enric Riera (Formentera, Illes Balears, 1963). És un pintor formenterer. Llicenciat en Belles Arts, especialitat de pintura, per la Universitat de Barcelona.
Quasi des dels seus inicis, la pintura de Riera ha buscat la simplicitat formal i el traç essencial. També, es podria dir, una manera d'abordar l'abstracció sense renunciar completament a la figura, i sense temor a senyalar sovint els seus vincles afectius amb el paisatge natal, paisatge rigorosament despull i essencial però ple de signes propis molt marcats. Des de l'any 1987 de creació pictòrica, en els quals ha transformat progressivament la seva pintura en una recurrent representació simbòlica, on el color, quan apareix, és un senyal més en un sistema esquemàtic de signes, per senyalar sense èmfasi, objectes essencials d'un paisatge familiar. Vaixells, escales figueres i peixos són traços que afirmen la simplicitat del seu món.
La seva primera exposició fou l'any 1985. Des d'aleshores ha fet exposicions individuals a Formentera, Eivissa, Palma, Madrid, Muro, Barcelona, Chur (Suïssa), Osaka (Japó). A més a més ha participat en nombroses col·lectives arreu de les Illes Balears; a la península (Barcelona, Sevilla, Elx, Madrid, Dénia...) i a l'estranger (Washington, Galveston, L'Havana, Osaka, Berlin, Atenes, Torí, Manchester, Nicosia...).
# Derivació urinària

Una derivació urinària és qualsevol dels diversos procediments quirúrgics per redirigir el flux d'orina de la seva via normal. Pot ser necessari per a urèters, bufeta o uretra malalts o defectuosos, sigui de manera temporal o permanent. Algunes derivacions donen lloc a un estoma.

## Tipus

* Nefrostomia de la pelvis renal
* Urostomia d'origen més distal al llarg del tracte urinari, amb subtipus que inclouen:
** Desviació urinària a un conducte ileal (cistectomia radical amb derivació tipus Bricker)
** Bossa d'Indiana
* Desviació d'una neobufeta a la uretra
# Gaig blau d'Etiòpia

El gaig blau d'Etiòpia (Coracias abyssinicus) és una espècie d'ocell de la família dels coràcids (Coraciidae) que habita boscos, sabanes, terres de conreu i ciutats de l'Àfrica Subsahariana, des del sud de Mauritània, Senegal, Guinea i Libèria, cap a l'est fins a Eritrea, Etiòpia i nord de Kenya; habita també al sud-oest de la Península Aràbiga.
# Carrer de l'Església (Sant Llorenç de Morunys)

El Carrer de l'Església de Sant Llorenç de Morunys és un conjunt monumental que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Sant Llorenç de Morunys (Solsonès).

## Descripció

El Carrer de l'Església està format pel redós del Monestir de Sant Llorenç de Morunys, actualment església parroquial de Sant Llorenç de Morunys arran de la carta de Franquícies atorgada a la vila, el 14 de maig de 1297. El carrer quedà configurat ja en el capbreu del segle xvii i avui els seus edificis conserven (malgrat les grans modificacions) la mateixa estructura de cases altes de tres pisos (l'últim, les golfes), amb llindes de pedra, del segle xvii i xviii.

### Notícies històriques

Arran de la carta de Franqueses atorgada el 1297 la vila de Sant Llorenç anà creixent a la part nord-est del recinte monacal, ben a prop d'ell; així un dels primers carrers que aviat quedà configurat fou l'actual de l'església, carrer on s'edifica la Confraria de la Mare de Déu dels Colls, molt propera a l'absis de l'església i al mateix claustre. En el Capbreu de 1483 aquest carrer ja està configurat, més o menys com avui el veiem, i també successivament en els diferents capbreus fins al segle xviii. Els diferents noms donats a aquest carrer al llarg de la història de Sant Llorenç de Morunys són: 1483, Carrer Nou; 1697, Carrer Nou Sobirà; 1784, Carrer Nou. Abans de 1967, Carrer Estret i Carrer de la Mare de Déu dels Colls.

## Referències

* 1 2 «Carrer de l'Església de Sant Llorenç de Morunys». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments del Solsonès
# Retaule de la Pietat (Abella de la Conca)

* Per a altres significats, vegeu «Retaule de la Pietat».
El Retaule de la Pietat és un retaule gòtic atribuït a Pere Espallargues, del taller de Pere Garcia de Benavarri, creat a finals del segle XV i procedent de l'església de Sant Esteve d'Abella de la Conca.
El retaule va ser amagat pels veïns del poble, que en van distribuir les peces als domicilis particulars, durant més de 30 anys. El detonant d'aquesta actuació fou que el 1972 havia estat robat l'altre retaule de l'església, el Retaule del Roser, el qual, en ser recuperat per la policia, va ser dipositat al Museu Diocesà d'Urgell, en contra de l'opinió dels veïns, que volien que tornés al poble.
Descoberta l'actuació dels veïns en el decurs d'un estudi sobre retaules gòtics fet per Albert Velasco, el 2002 els veïns van lliurar les peces del Retaule de la Pietat perquè pogués ser restaurat i conservat. Un cop restaurat i després d'un període en el Museu de la Conca Dellà, l'11 de setembre de 2010 va ser retornat al seu emplaçament original de l'església de Sant Esteve.

## Referències

* ↑ 324cat. «Isona recupera el retaule de la Pietat, amagat durant 30 anys pels veïns d'Abella de la Conca», 22-12-2004. [Consulta: 4 juny 2023].
* ↑ Velasco González, Albert. A la recerca de l'obra perduda: Històries sobre el patrimoni artístic. Barcelona: Pòrtic, Abril de 2023, p. 46. ISBN 978-84-9809-533-3.

## Vegeu també

* Retaule dels Goigs de la Verge

## Bibliografia complementària

* Velasco, Albert. A la recerca de l'obra perduda. Pòrtic Edicions, febrer 2023. ISBN 978-84-9809-533-3.

## Enllaços externs

* Església de Sant Esteve d'Abella de la Conca
# Enric Roca i Amat

Enric Roca i Amat (Sant Sadurní d'Anoia, 15 d'octubre de 1938) és un antic jugador d'hoquei sobre patins català de les dècades de 1950 i 1960.

## Trajectòria

Començà a practicar l'hoquei a la SD Noia, on ben jove ja jugava al primer equip a segona categoria, i amb 15 anys a primera. Després de jugar una temporada al CH Sant Sadurní, fitxà pel CP Voltregà la temporada 1956-57, club amb el qual tornà a ascendir a primera. La temporada 1957-58 ingressà al RCD Espanyol, club on visqué els seus millors anys esportius. Fou considerat el millor rematador del moment. Amb la selecció espanyola guanyà dos campionats del Món i un d'Europa.
L'any 1966 es retirà de la pràctica en actiu, iniciant a continuació la carrera d'entrenador, primer com a entrenador-jugador de l'AA Noia (1966-1973). A més del Noia, dirigí el CP Vilanova (1974-1975), o la selecció espanyola (diverses categories, entre 1976 i 1983).

## Palmarès
### Espanya

* Campionat del Món:
** 1955, 1964
* Campionat d'Europa:
** 1957
* Copa de les Nacions:
** 1957, 1959
* Copa Llatina:
** 1958, 1963

### RCD Espanyol

* Campionat de Catalunya:
** 1958, 1961
* Campionat d'Espanya:
** 1961, 1962

### CP Voltregà

* Copa de les Nacions:
** 1961

## Referències

* 1 2 3 «La selección española». La Vanguardia. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 3 «Los protagonistas». Mundo Deportivo, 25-05-1964. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 3 4 «El hockey y sus figuras». Mundo Deportivo, 11-03-1964. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 «Perfil a rinkhockey.net». rinkhockey.net. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Enrique Roca del RCD Español se retira». Mundo Deportivo, 04-07-1966. [Consulta: 1r octubre 2015].