OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Togoperla poilanina

Togoperla poilanina és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* Els adults són, generalment, de color marró fosc (incloent-hi el cap).
* Pronot marró, amb rugositats i vores laterals fosques.
* Ales de color marró fosc.
* Les ales anteriors del mascle fan 19 mm de llargària i les de la femella entre 27 i 29.

## Reproducció

Els ous fan 0,37 de llargada i 0,30 d'amplada.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indoxina: el Vietnam.

## Referències

* ↑ Klapálek, F., 1907. Japonské druhy rodu Perla Geoffr. Rozpravy Česke Akademie cisare Frantiska Josefa, 16:1‐28.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Navàs, 1934. Not. Entomol. Chin. Mus. HEUDE Shanghai 2(1):9.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 The Genus Togoperla Klapálek (Plecoptera: Perlidae) (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:479.
* Stark & Sivec, 2008. Illiesia 4(20):217.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. Arxivat 2022-10-17 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlidae Species Listing (anglès)
# Togoperla shan

Togoperla shan és un insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* Els adults són de color marró amb el cap fosc.
* Pronot marró amb rugositats.
* Potes marró.
* Les ales anteriors dels mascles fan 19-21 mm de llargària i les de les femelles 29-31.

## Reproducció

Els ous fan 0,45-0,47 mm de llargada i entre 0,35 i 0,37 d'amplada.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indoxina: Tailàndia.

## Referències

* ↑ Stark, Bill P.; Sivec, Ignac «Descriptions of oriental Perlini (Plecoptera: Perlidae)» (en anglès). Aquatic Insects, 13, 3, 01-01-1991, pàg. 151–160. ISSN: 0165-0424.
* 1 2 3 Stark, Bill P.; Sivec, Ignac «The Genus Togoperla Klapálek (Plecoptera: Perlidae)» (en anglès). Illiesia, 4, 20, 2008, pàg. 208‐225.
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Descriptions of oriental Perlini (Plecoptera: Perlidae) (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Zwick, P., 1973. Insecta: Plecoptera. Phylogenetisches System und Katalog. Das Tierreich 94. Walter de Gruyter and Co., Berlín. 465 pp.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. Arxivat 2022-10-17 a Wayback Machine.
# Trigueros

Trigueros és un poble de la província de Huelva (Andalusia), que pertany a la comarca d'El Condado. Limita al nord-oest amb Alosno, al nord amb Calañas i Beas, al sud amb Moguer i a l'oest amb San Juan del Puerto i Gibraleón.

## Història

La frontera sud s'instal·la en el riu Tinto, entre les terres de San Juan del Puerto i Moguer i això li va permetre, almenys entre el segle xii i el segle xiv, exportar productes agraris per un embarcador. L'extrem nord apareix assenyalat per les aigües de l'Odiel i pels espais d'Alosno i Menes i, encara que no existeix constància de la seva navegabilitat, fou una altra via oberta cap a l'Atlàntic. Va ser "seu de la vetusta i notable Conistorsis o Cunistorgis" ciutat íbera que va pertànyer als cuneus, segons intenta demostrar Pérez Quintero en 1794. De totes maneres, sobre aquest tema tot són hipòtesis, ja que encara no s'han trobat restes que provin aquesta idea i les afirmacions es fan a força d'exclusions.
D'època molt antiga és el Pilar de la Mitja Llegua, i de l'època romana van ser trobats en l'actual Plaça del Carmen dues ares amb inscripcions (segle vi) que es conserven al Museu Arqueològic de Sevilla. Pocs vestigis hi ha a Trigueros d'època musulmana, si bé és probable que la base de l'antiga Església de San Antonio Abad sigui d'origen almohade, aprofitant-se d'ella les seves torres i murs per a la construcció de l'actual temple. Amb la conquesta del Regne de Niebla, en mans en aquell temps d'Abenmahfot, per part d'Alfons X el Savi, passà a pertànyer als Comtes de Niebla i posterior­ment també al Ducat de Medina Sidonia. A partir d'aquí la vila comença a cobrar protagonisme constituint-se progressivament com poble. Així en el segle xiii es cons­truí l'església de San Antonio Abad i posteriorment els Convents del Carmen i de Santa Catalina i l'Ermita de Santa Misericòrdia, encara que el terratrèmol de Lisboa en 1755 destrossés gairebé tots els edifi­cis públics, tant religiosos com privats. Alguns no tornarien ja a aixecar-se. Citarem les Ermites de San Roque i de Sant Sebastià, l'església de Santa Brígida, la Casa de l'Ordre de Calatrava, les Cases del Cabildo, etc.
Trigueros va ser declarada vila durant el regnat de Carles II.
# Una mattina

Una mattina és un àlbum d'estudi del compositor i pianista italià Ludovico Einaudi, publicat el 2004.
En aquest àlbum està la cançó «Una mattina», la qual va formar part de la banda sonora de la pel·lícula francesa Intocable.

## Antecedents

El compositor ha escrit sobre aquest àlbum:
| « | Se qualcuno mi chiedesse di questo album, gli direi che è una raccolta di canzoni legate tra loro da una storia. Ma a differenza degli altri miei album non appartiene ad un tempo remoto, parla di me adesso, della mia vita, delle cose che mi circondano. Del mio piano che ho soprannominato Tagore, dei miei figli Jessica e Leo, del tappeto kilim arancione che illumina il soggiorno, delle nuvole che passano lente come navi nel cielo, del sole che entra dalla finestra, della musica che ascolto, dei libri che leggo e di quelli che non leggo, dei miei ricordi, dei miei amici e delle persone che amo. | Si algú em preguntés sobre aquest àlbum, els diria que és un recull de cançons lligades entre si per una història. Però, a diferència dels meus altres àlbums, no pertany a un temps llunyà, parla de mi actualment, de la meva vida, de les coses que m’envolten. Del meu pis que he anomenat "Tagore", dels meus fills Jessica i Leo, de la catifa taronja kilim que il·lumina la sala d'estar, dels núvols que passen lentament com vaixells al cel, del sol que entra per la finestra, de la música que escolto, dels llibres que llegeixo i dels que no llegeixo, dels meus records, dels meus amics i de les persones que estimo. | » |
| — Ludovico Einaudi, ||||
Per a tres de les tretze peces d'aquest àlbum (específicament, «Resta amb em», «A fuoco» i «DNA»), Einaudi va comptar amb l'acompanyament de Marc Decimo al violoncel.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren compostes per Ludovico Einaudi.

## Llistes

Àlbum :
| Llista | Màx posició |
| Ultratop Flandes | 200 |
| FIMI | 33 |
"Una mattina" :
| Llista | Pos. màx. |
| (SNEP) | 49 |
| (Single Top 100) | 97 |
| (Schweizer Hitparade) | 73 |

## Referències

* ↑ «Nuvole Bianche» (en anglès). [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ «Ludovico Einaudi - Una mattina - ultratop.be» (en alemany). [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ «italiancharts.com - Ludovico Einaudi - Una mattina». [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ «lescharts.com - Ludovico Einaudi - Una mattina». [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ Hung, Steffen. «Ludovico Einaudi - Una mattina». [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ «Ludovico Einaudi - Una mattina - hitparade.ch». [Consulta: 16 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Una mattina en Discogs (anglès)
# Una manera millor de morir

Una manera millor de morir (títol original en anglès A Better Way to Die) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Scott Wiper el 2000. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català. Tracta sobre un policia dimissionari que està agafat entre l'FBI i la màfia.

## Argument

Després de l'assassinat del seu col·lega, i fart del seu treball, Boomer (Scott Wiper) decideix retirar-se de la policia i instal·lar-se en un poble, on planeja portar una vida tranquil·la i reunir-se amb l'amor de la seva vida Kelly (Natasha Henstridge), per així poder recompondre la seva vida. Però una sèrie d'esdeveniments fan que se li confongui amb un agent secret del govern, al que un sanguinari capo de la màfia de Chicago té al punt de mira, i per uns malentesos, els seus plans d'una vida tranquil·la queden truncats quan queda atrapat en mig d'una lluita entre l'FBI i la màfia de Chicago.

## Repartiment

* Scott Wiper: Boomer
* Jack Conley: Fletcher
* Carmen Argenziano: Carlos
* Richard Haje: el mut
* Matt Gallini: Laslov
* Rolando Molina: Chach
* Kirk McKinney: Spaz
* Jefferson Moore: Harrison James
* Wayne Duvall: Rifkin
* Mirjana Jokovic: Salvi
* Lou Diamond Phillips: William Dexter
* Benjamin John Parrillo: Cooper
* London King: Cheryl
* Jim Conrad: Miles

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «A Better Way to Die». Allocine.
# Torrent de Cala Pi

El torrent de Cala Pi és un torrent del terme municipal de Llucmajor, Mallorca, que desemboca a Cala Pi. Recull les aigües de la zona de les possessions de Cas Frares, es Carbonells, Son Munar, Son Tord, Gomera i Son Mateu, encara que solament presenta curs definit des del migjorn de Capocorb Vell fins a la cala. Té una conca de 50 km² de superfície. Apareix documentat el 1309.
Situat al cor del barranc a la part superior, al mig d'una espessa vegetació, hi ha un antic pou d'aigua dolça, anomenat Pou Sobirà, Pou Dolç o Pou de Cala Pi, del qual hi ha constància documental el 1595. S'anomena "Sobirà" perquè està situat a la part alta del barranc; "Dolç" perquè l'aigua és dolça estant molt proper a la mar; i de Cala Pi per la proximitat a la dita cala.

## Jaciments arqueològics

Hi ha un jaciment prehistòric, prop de la platja, constituït per una cova artificial (Cova de Cala Pi), situada al penya-segat del llevant del barranc, amb la façana formada per un mur talaiòtic i portal al mig. Sobre la paret interior, situada ben davant el portal d'accés, hi ha un gravat rupestre cruciforme.

## Referències

* ↑ «Torrent de Cala Pi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 13. Palma: Promomallorca, p. 115. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 322. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Pou Sobirà». Toponímia Mallorca. [Consulta: 25 gener 2013].
# Universitat Kenyatta

La Universitat Kenyatta (en suahili, Chuo Kikuu cha Kenyatta) és una universitat de Kenya.
L'octubre de 2014 era una de les vint-i-una universitats públiques del país.
El campus principal de la Universitat se situa a Kahawa, al Comtat de Kiambu, a la Constituency de Ruiru Constituency, a 18 km al nord-est del districte de negocis de Nairobi, la capital de Kenya. Té altres campus situats a Ruiru, Parklands, Kwa Vonza, Mombasa, Nairobi, Nyeri, Nakuru, Kericho, Dadaab, Embu, Arusha (Tanzània) i Kigali (Ruanda).

## Referències

* ↑ Nganga, Gilbert. «Kenya: Double Student Intake Kicks Off At Kenyatta». University World News (UWN), 02-10-2011. [Consulta: 1 dic 2014].
* ↑ GFC. «Distance between Nairobi Central, Nairobi, Kenya and AIESEC Kenyatta University, Nairobi, Kenya». Globefeed.com (GFC), 25-03-2016. [Consulta: 25 març 2016].
* ↑ Mutegi, Mugambi. «Kenyatta University to open Rwanda campus next year».
* ↑ KU. «The Campuses of Kenyatta University». Kenyatta University (KU), 25-03-2016. Arxivat de l'original el 21 de març de 2016. [Consulta: 25 març 2016].
# Zivildienst

Zivildienst (en alemany, literalment "servei civil", millor interpretat com "servei comunitari obligatori i remunerat") és la branca civil dels sistemes de servei de Alemanya, Àustria i Suïssa. És la forma de complir el seu servei nacional als que aleguen objecció de consciència al servei militar, en els camps de treball social (en hospitals, cases de retiració, serveis mèdics d'emergència), i a vegades, de manera més rara, en el camp de la protecció ambiental, Agricultura i Administració pública. Des de 1992 existeix també la possibilitat de fer el servei civil a l'estranger (Auslandsdienst, Servei Austríac a l'Estranger) durant 12 mesos en un servei alternatiu. Aquesta possibilitat és factible a través de diverses organitzacions no governamentals, com l'Organització per al Servei a l'Exterior (Servei austríac a l'exterior), etc.

## Referències

* ↑ «Zivildienst Chronik» (en alemany). Bundeskanzleramt Österreich. [Consulta: 7 abril 2024].
* ↑ «Interesse am Zivildienst geht zurück» (en alemany). ORF, 08-02-2019. [Consulta: 7 abril 2024].
* ↑ «Rückgang bei Zivildienstanträgen» (en alemany). ORF, 08-03-2020. [Consulta: 7 abril 2024].
* ↑ «Kann ich den Zivildienst statt in Österreich im Ausland machen?» (en alemany).
# José O'Donnell y Anhetan

José O'Donnell y Anhetan (Guadalajara, 28 d'agost de 1768-Madrid, 30 de novembre de 1836) va ser un militar espanyol que va aconseguir el rang de tinent general.
Germà dels també militars Enrique José, Carlos Manuel i Alejandro, van ser fills del militar irlandès Joseph O'Donnell (1727-1787) i de Margarida d'Anhetan, luxemburguesa.
El 1808 figurava com a oficial a l'estat major de Pedro Caro i Sureda, III marquès de la Romana durant l'evacuació de la Divisió del Nord de Dinamarca. Va ser derrotat per Nicolas Godinot a la batalla de Zújar el 1811. Després de la desastrosa pèrdua de València el gener de 1812, va reorganitzar hàbilment les restes de l'exèrcit espanyol. Exercint de capità general de Múrcia, va patir una severa derrota a mans de Jean Isidore Harispe a la batalla de Castalla al juliol de 1812. Va ser reemplaçat en el comandament poc després.
Posteriorment va ser capità general de València i de Castella la Vella.

## Referències

* ↑ Ibo Alfaro, Manuel. Imprenta de Don Francisco Martínez Zambrano. Apuntes para la Historia de don Leopoldo O’Donnell, 1867, p. 38-39.
# Scharführer

Scharführer era un rang del Partit nazi. El títol va ser utilitzat per diverses organitzacions paramilitars des del 1925 fins al 1945. Traduït com "cap de patrulla", la utilització del títol de Scharführer pot remuntar-se a la Primera Guerra Mundial, en què sovint el nom designava un sergent o un cap que manava l'acció especial o els esquadrons de xoc i soldats. Ara bé, el càrrec de Scharführer és més conegut com un rang de les SS i un títol de les SA. Primer, al principi del 1921, va ser utilitzat com un títol de la Sturmabteilung, fins que el 1928 es va convertir en un rang real. Va ser el primer rang de suboficial de les SA, i s'identificava amb una clau centrada en un pegat del coll. A partir del 1930, els Scharführers veterans van passar a ocupar un nou rang de la SA: el d'Oberscharführer, denotat per una franja de plata addicional al pegat del coll propi de l'Scharführer.
En un primer moment les SS van utilitzar la mateixa insígnia de Scharführer que la SA, però això va canviar el 1934, quan es va reorganitzar l'estructura jeràrquica de les SS. En aquest moment, el rang d'edat dels SS-Scharführer es podia reconèixer amb el nom SS-Unterscharführer; el títol de SS-Scharführer va passar a ser equivalent a un SA-Oberscharführer. El rang de SS-Truppführer va ser retirat de la SS, per ser substituït pel de SS-Oberscharführer i el nou rang de SS-Hauptscharführer. Les Waffen-SS van crear un rang encara més alt, conegut com a SS-Sturmscharführer.
# Villalgordo del Marquesado

Villalgordo del Marquesado és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolución demográfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 187 | 146 | 115 | 114 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
# Giglio

Giglio és una illa i un municipi de la província de Grosseto, a la costa de la Toscana, a Itàlia, al sud-est de l'illa d'Elba. És la més gran de les illes de la Toscana després d'Elba i té uns 10 km de llarg i la meitat d'ample. Està separada 16 km del cap Argentario. Té un perímetre de 27 km amb nombroses cales i badies, entre les quals destaquen les de Cannelle (a l'est, just al sud de Giglio Porto), Caldane (a l'est, just al sud de l'anterior), Arenella (nord-est), i Campese (nord-oest), de les quals les dues darreres porten el nom dels petits poblets que hi ha a cada una.
La ciutat principal és Giglio Porto, i al nord-oest, sobre un turó, Giglio Castello. El Poggio della Pagana és l'altura màxima de l'illa, amb 496 metres, situat al centre de l'illa; molt a prop hi ha el Poggio della Chiusa, amb 487 metres. L'antic far és a 287 metres, al nord de l'illa. La punta del nord es diu Punta del morto, i a l'oest sobresurt de la costa la península de Franco, amb les puntes Faraglione (nord), Gasso (centre) i Mezo Franco (sud). Al sud de l'illa hi ha la punta de Capel Rosso. La costa oriental és la més accidentada, i en destaquen les puntes della Carburgina i Radice (nord-est), Lazaretto, Gabianaria i l'Scole (que formen la badia de Giglio Porto, les dues primeres al nord i la darrera al sud), Punta dei Capo Marino (que separa les badies de Cannelle i Caldane) i la Punta Torricella (sud-est) L'illa era coneguda pel seu marbre (granit de Giglio).

## Història

Fou habitada des de l'edat del ferro i, probablement, fou una fortalesa etrusca. Sota els romans també fou una base militar i tenia el nom d'Igilium. Les restes d'una vila romana de Domici Aenobard es conserven a la zona del port, però un temple de Diana que hi va existir ha desaparegut totalment. Quan Roma fou conquerida per Alaric I el 410, molts fugitius de la ciutat van refugiar-se a l'illa. Carlemany la va donar a l'abadia de Tre Fontane de Roma, i després fou possessió dels Aldobrandeschi, Pannocchieschi, Caetani, Orsini i de la comuna de Perusa. El 1241 una flota imperial va destruir prop de l'illa a una flota genovesa. El 1264 va passar a Pisa, de la que va passar als Medici de Florència. Des del segle xv fou atacada per pirates, els atacs dels quals van durar fins al 1799. El darrer atac venia de Tunísia i fou rebutjat el 17 de novembre de 1799: va ser el darrer atac pirata musulmà contra territori europeu occidental. En el dos-cents aniversari de la batalla es va adoptar una bandera insular, tot reservant el gonfanó tradicional (restaurat 1998-1999) per les cerimònies.

### Naufragi del Costa Concordia

El 14 de gener del 2012 a prop de la costa de Giglio va naufragar el creuer Costa Concordia, de la cadena italiana de creuers Costa Crociere. El resultat del naufragi va ser l'evacuació de més de 4229 persones a bord. Van morir 32 persones. L'illa de Giglio va acollir la gent rescatada a les seves cases.

## Referències

* ↑ «Schettino expresa su «dolor indeleble» en el segundo aniversario del Costa Concordia» (en castellà). ABC. EFE Roma, 13-01-2014. [Consulta: 5 maig 2014].
# Carissa bispinosa

Carissa bispinosa és una espècie d'arbust pertanyent a la família de les apocinàcies. És originària del sud d'Àfrica. Els seus fruits són comestibles. El nom “carissa” deriva del nom indígena carissa les quals contenen un glucòsid amarg i verinós a l'escorça anomenat carrisin. L'epítet específic “bispinosa” deriva de les paraules llatines bi- "dos" i espinosa- i fa referència a les espines bífides d'aquesta planta. El nom vernacle de num-num podria ser d'origen de l'ètnia hotentot en referència a l'onomatopeia que proporciona el so de plaer al gust de la fruita petita i sucosa d'aquesta planta. C. bispinosa va ser descrita per (René Louiche Desfontaines i publicada a Tableau de l'École de Botanique 1: 78. (Tabl. École Bot.) Però el més atractiu d'aquesta planta és el seu fruit, molt ric en vitamina C, magnesi i fòsfor. Té forma d'ou i és bastant gran, d'aquí el nom macrocarpa, que en grec vol dir "fruit gran". És d'un color fúcsia vermellós, del qual s'hi fan delicioses gelees i melmelades. Criden també l'atenció les seves flors d'un color blanc immaculat, que recorden la tarongina, i apareixen des de primavera fins a mitjans d'estiu. Cal destacar que s'empra també en jardineria com a tanca vegetal.

## Morfologia

És un arbust de creixement ràpid que resisteix molt bé el vent i pot créixer prop del mar, tant en forma d'arbust com d'un arbre de 4 m. Les fulles són dures, brillants i de color verd fosc, tot i que el revers és d'un verd més suau. Exsuda una llet, un làtex no tòxic per les seves branques.
Les seves tiges tenen punxes característiques en forma de "y" grega. Les espectaculars espines d'aquesta planta li permeten protegir-se d'animals herbívors africans. Sovint, característiques com la forma, la mida, el lloc on es troben i el nivell d'agrupament de les espines depèn del tipus d'animal contra el qual s'ha de protegir la planta.

## Ecologia

Carissa bispinosa prolifera en zones boscoses de les parts del sud-oest del cap occidental al llarg de les àrees costaneres a través de la província del Cap Oriental, KwaZulu-Natal a Gauteng i les províncies del nord. També passa a l'Estat Lliure Oriental, Lesotho, Swazilàndia, Zimbabwe i Moçambic s'estén cap a l'oest a Botswana i Namíbia i esporàdicament més al nord fins a Kenya. Les fulles i les espines, en particular, mostren una marcada variació en tot el rang de distribució.

## Referències

* ↑ «Carissa macrocarpa» a The Plant List. Data consulta: 02 de desembre de 2013.
* ↑ (en anglès) National Research Council. «Carissa». A: Lost Crops of Africa: Volume III: Fruits. 3. National Academies Press, 25-01-2008. ISBN 978-0-309-10596-5 [Consulta: 15 juliol 2008].
* ↑ «Carissa bispinosa». Tropicos.org Missouri Botanical Garden. [Consulta: 2 febrer 2015].
* ↑ «Carissa bispinosa» (en anglès). PlantZAfrica. [Consulta: 31 desembre 2020].
# Simon Kinberg

Simon Kinberg (2 d'agost de 1973) és un guionista angloamericà.
Ha escrit pel·lícules com ara Mr. & Mrs. Smith, Jumper, X-Men: The Last Stand, X-Men: First Class, X-Men: Days of Future Past i Sherlock Holmes.
The Hollywood Reporter va informar el 20 de novembre de 2012 que Kinberg estava a punt de tancar un acord per escriure i produir els episodis VIII i IX de la saga Star Wars juntament amb Lawrence Kasdan. També treballarà en Star Wars: Rebels.

## Referències

* ↑ Kit, Borys. «Sources: Lawrence Kasdan, Simon Kinberg Lock Deals to Write and Produce 'Star Wars' Installments» (en anglès). The Hollywood Reporter, 20-11-2012. [Consulta: 25 novembre 2012].
* ↑ Disney estrenará la serie animada Star Wars Rebels en 2014 MeriStation
# Val della Torre

Val della Torre és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 25 quilòmetres al nord-oest de Torí, als Alps de Graies. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 3.921 habitants.
Val della Torre limita amb els següents municipis: Buttigliera Alta, Caselette, Reano, Rivoli i Villarbasse.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 1r abril 2020].