OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Romain Goupil

Romain-Pierre Charpentier (nascut el 12 de juliol de 1951 a París) conegut professionalment com a Romain Goupil, és un cineasta francès. Va ser un líder universitari durant els disturbis civils de maig de 1968 a França i durant molt de temps va ser un militant trotskista. Durant la dècada dels 2000 es va alinear amb les posicions del Cercle de l'Oratoire, i va donar suport a Emmanuel Macron el 2017.

## Primers anys

Romain Goupil va néixer en una família d'artistes. El seu pare, Pierre Goupil (nascut el 1930), era un cinematògraf. La seva àvia, Lita Recio (1906-2006), era una actor molt coneguda per doblatge. Estava casada amb el cantant Robert Charpentier, anomenat Goupil (1896-1938). Romain Goupil vivia a la Cité Montmartre-aux-artistes, on també vivien els seus avis.

## Filmografia

* 1968 : L'Exclu (curtmetratge)
* 1969 : Ibizarre (curtmetratge)
* 1975 : Setúbal, ville rouge
* 1980 : Le Père Goupil (curtmetratge)
* 1982 : Morir a trenta anys
* 1983 : La Java des ombres
* 1990 : Maman
* 1994 : Lettre pour L...
* 1994 : Paris est à nous
* 1999 : À mort la mort !
* 2002 : Une pure coïncidence
* 2010 : Les Mains en l'air
* 2014 : Les Jours venus
* 2018 : La Traversée

## Referències

* ↑ «Le "couple Dany", un drôle de tandem qui chuchote à l'oreille d'Emmanuel Macron». L'Obs, 03-05-2018. [Consulta: 4 gener 2020]. «Depuis l’élection d’Emmanuel Macron, Cohn-Bendit et Goupil, que certains surnomment "le couple Dany" tant ils sont inséparables, sont des interlocuteurs réguliers du président. "Ils font partie des capteurs que le président aime voir", dit un de ses proches»
* ↑ «Derrière les murs de Montmartre Aux Artistes». montmartre-addict.com, 10-11-2016. [Consulta: 4 gener 2020]. «Certains locataires actuels sont nés dans la Cité ou y ont grandi, comme le cinéaste Romain Goupil dont les grands-parents faisaient partie des premiers résidents»
* ↑ «L'îlot enchanté». Le Point, 06-01-2011. [Consulta: 4 gener 2020]. «L'un des résidents les plus célèbres et aussi l'un de ses guides les plus enthousiastes, le cinéaste Romain Goupil, porte à lui seul la mémoire de cet îlot enchanté. Et pour cause : son grand-père, un chansonnier haut en couleur qui connaissait le Tout-Montmartre, en fut l'un des premiers habitants avec sa femme, comédienne de doublage.»
# Roure de fulla grossa

El roure de fulla grossa (Quercus petraea) és un roure que viu a la major part d'Europa i Anatòlia. Viu a la muntanya mitjana en zones humides tant en zones calcàries (bàsiques) com silícies (àcides). És un arbre molt gros, de 15 a 40 m d'alçada, caducifoli, de capçada ampla i escorça grisenca. La fulla fa de 7-18 x 5-7 cm glabre, obovades generalment amb 5-8 lòbuls per banda, i les fulles són marcescents, és a dir, que quan marceixen tarden molt a desprendre's de la planta mare. El pecíol fa uns 2 cm. La seva fusta és molt apreciada per la construcció de mobles i bótes, i per la seva duresa també s'utilitza per fer parquet.
Floreix entre abril i maig. El fruit és un aglà. Es pot hibridar amb el roure martinenc.

## Distribució

Als Països Catalans només es troba a Catalunya: a la zona dels Pirineus, a les muntanyes del prelitoral central, al Moianès i a Prades, on té el seu límit sud. Es fa entre els 500 i els 1.800 m d'altitud.
A Europa es troba des del sud de Suècia i de Noruega fins a les Illes britàniques i l'Europa central també a Itàlia i nord de Grècia.

## Galeria

* Borró
* Port de l'arbre
* Detall del tronc
* Fulla seca
* Fulles joves sortint a la primavera

## Referències

* ↑ «Quercus petraea» a EOL. Data consulta: 20 de febrer de 2014.
* ↑ «roure». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «TermCat:Roure de fulla grossa».
* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbres dels Països Catalans. 3a edició. Barcelona: Pòrtic Natura, 1994, p. 98-99. ISBN 84-7306-390-2.
* ↑ Flora dels Països Catalans volum II pàg 510
* ↑ «FloraCatalana.net». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 29 febrer 2016].
* ↑ «Banc de dades de biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 29 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Roure de fulla grossa Àrea de distribució a European Forest Genetic Resources Programme
# Richland (Nebraska)

Richland és una vila dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 89 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Richland tenia 89 habitants, 45 habitatges, i 27 famílies. La densitat de població era de 156,2 habitants per km².
Dels 45 habitatges en un 17,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,6% hi vivien parelles casades, en un 2,2% dones solteres, i en un 40% no eren unitats familiars. En el 31,1% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,98 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,48.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 12,4% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 28,1% entre 25 i 44, un 33,7% de 45 a 60 i un 18% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 122,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.042 $ i la renda mediana per família de 33.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.750 $ mentre que les dones 25.625 $. La renda per capita de la població era de 15.822 $. Cap de les famílies i el 5,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Richland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Richland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Roman Inscriptions of Britain

Roman Inscriptions of Britain o RIB és una col·lecció d'epigrafia llatina específica de les inscripcions descobertes al Regne Unit que pertanyen al període de l'antiga Roma. És un important treball de referència per a tots els estudiosos de la Britànnia romana.

## Creació

Creat per Francis J. Haverfield, aquesta col·lecció està gestionada per la Universitat d'Oxford.

## Descripció i volums

La col·lecció té tres volums i els índexs :
* El primer volum Inscriptions on Stone (Inscripcions en pedra) va ser editat per R. G. Collingwood i R. P. Wright el 1965 i reeditat el 1995;
* El segon volum enumera les inscripcions que es troben en objectes domèstics.
* El tercer volum, editat per R.S.O. Tomlin, R.P. Wright i M.W.C. Hassall, és una continuació del primer, que conté totes les inscripcions lapidàries trobades des de la data de tancament del volum I fins al 31 de desembre de 2006.
* Els índexs permeten trobar individus esmentats per les inscripcions d'acord amb una classificació per nomen, cognomen, unitat militar, títol imperial, emperador, cònsol i per teonímia. Aquestes entrades també creuen referències dels índexs existents, en particular el Corpus Inscriptionum Latinarum.

## Notació

La referència és del tipus «RIB» seguit del «número de volum» i «un nombre», com ara «RIB I 155», on «RIB» és l'acrònim de la col·lecció Roman Inscriptions of Britain, «I» es refereix al volum I, i «155» és l'ordinal d'entrada en aquest volum. En aquest cas, el RIB I 155 es refereix a un altar amb la inscripció: D(iis) M(anibus), / G(aius) Calpurnius / [R]eceptus sacer/dos deae Su/lis vix(it) an(nos) LXXV, / Calpurnia Trifo/sa l[iber]t(a) coniunx f(aciendum) / c(uravit)
Aquest tipus de transcripció permet esmentar:
* les lletres trobades amb precisió;
* els passatges que falten figuren entre els signes « [ » i « ] » ;
* les abreviatures s'escriuen entre parèntesis « ( » i « ) ».

## Bibliografia

* Collingwood, R.G. and Wright, R.P. (1965). The Roman Inscriptions of Britain, I, Inscriptions on Stone. Oxford, Clarendon Press.
* Tomlin, R.S.O. (1995). Addenda and Corrigenda to RIB I, in Collingwood and Wright 1965 (new edition 1995). Stroud, Alan Sutton Publishing Ltd.
* Collingwood, R.G. and Wright, R.P. (1990–95). The Roman Inscriptions of Britain, II: Instrumentum Domesticum (in eight fascicules), Frere, S.S. and Tomlin, R.S.O. (eds.). Oxford.
* Tomlin, R.S.O., Wright, R.P., and Hassall, M.W.C. (2009). The Roman Inscriptions of Britain, III: Inscriptions on Stone, found or notified between 1 January 1955 and 31 December 2006. Oxford, Oxbow Books.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial (anglès)
* RIB Online (anglès)
* The Roman Inscriptions of Britain: An Epitome Arxivat 2019-01-07 a Wayback Machine. (sense traduccions, dibuixos o referències creuades) (anglès)
# Ráztoka

Ráztoka és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1420.
# Rodrigo de Xerez

Rodrigo de Xerez fou un mariner d'origen incert que va anar a Amèrica en la nau Santa Maria en el primer viatge de Cristòfor Colom l'any 1492. Se li atribueix ser el primer europeu a fumar tabac. Tornar a Espanya amb la caravel·la La Niña.
A l'octubre de 1492 Colom i la seva tripulació es van topar per primera vegada amb la planta del tabac a l'illa de San Salvador o Guanajaní a les Bahames. Al mes següent, Rodrigo de Xerez i Luis de Torres observen per primer cop el procés de fumar dels natius, que segons expliquen, feren rotlles de fulles de palma i blat de moro a la manera d'un mosquetó fet de paper, amb tabac dins. S'encenia per un costat i es bevia el fum que sortia per l'altre.
A la seva tornada a Espanya, Xerez adoptar aquest hàbit i introduir-lo a la península. El fum que desprenia va espantar els seus veïns i la Inquisició va trobar els seus hàbits sospitosos de ser pagans i diabòlics i l'acusà de bruixeria, ja que sols el diable podia donar a un home el poder de treure fum per la boca. Fou encarcerat a Barcelona i quan fou alliberat, deu anys després, el costum de fumar s'havia estès per tot el país.

## Referències

* ↑ Malgrat el nom assenyala el seu origen com de Jerez, Fra Bartolomé de las Casas el fa d'Ayamonte i altres fonts parlen de Triana Sevilla o de Lepe

## Enllaços externs

* Historia del tabaco Arxivat 2006-09-13 a Wayback Machine.. (castellà)
* Digibug (castellà)
# Sacofaringiformes

Els sacofaringiformes (Saccopharyngiformes) són un ordre de peixos teleostis del superordre Elopomorpha.

## Particularitats

Aquest ordre inclou peixos abissals similars a l'anguila. Totes les espècies tenen una boca desmesuradament gran comparada amb la resta del cos i un ventre distendible fins a unes dimensions tals que fa que es puguin empassar i digerir preses comparativament molt més grans.

## Taxonomia

* Subordre Cyematoidei
** Cyematidae
* Subordre Saccopharyngoidei
** Eurypharyngidae
** Monognathidae
** Saccopharyngidae

## Referències

* ↑ FishBase

## Enllaços externs

* Enchanted Learning Gulper Eel Copyright 1999 - 2006
* The Sea - Gulper Eel J.D. Knight, Copyright 1998
# Sacra di San Michele

La Sacra de San Michel (italià Sacra di San Michele) és una abadia ubicada dalt del cim Pirchiriano (936 m), pertanyent al municipi de Sant'Ambrogio di Torino, que tanca la vall de Susa al Piemont, i obre les vistes a la plana de Torí.
A la seva falda, des de la qual es pot contemplar la vertiginosa altura, tant de la muntanya com dels edificis, s'hi troben la petita localitat de Ciusa, conquerida per Carlemany entre els anys 773 i 774, abans d'envair la plana de Torí. Aquest monestir benedictí, que els torinesos anomenen simplement La Sacra, és un dels edificis més famosos i més excepcionals del romànic a Europa. Per a accedir al complex monàstic s'han de pujar 243 graons esgotadors, però una vegada al cim es pot gaudir d'unes vistes sorprenents dels voltants.
La massissa arquitectura del monestir, que sembla una fortificació, deixa una petjada profunda. Les roques es fonen amb els fonaments i amb les escales de les tres capelles que constitueixen el complex, junt amb l'església de Sant Miquel. En el segle vii o en el VIII ja existia en la roca un petit oratori, abans que arribés el duc Hug von Montoissier, l'any 999, i ordenés construir un monestir i un alberg per a pelegrins. El conjunt es consagrà a l'arcàngel sant Miquel, l'àngel que custodia les altures i les profunditats. De la mateixa manera que les altres esglésies i monestirs dedicats a sant Miquel, aquest complex també es troba en un lloc que comporta perill: l'ascens a les esferes celestials és costerut i la caiguda amenaça ser profunda.
La Sacra va viure el seu floriment en els segles xi i xii, ja que es troba en l'encreuament de tres camins de peregrinació medievals: la via Francigena, de Canterbury a Roma, el camí de Sant Jaume i el camí de Sant Miquel, des del mont Saint-Michel a Bretanya, fins al monte Sant'Angelo, a la regió de la Pulla (Itàlia). Encara avui arriben pelegrins d'arreu del món, que aprofiten l'hospitalitat dels monjos i troben en aquest lloc un centre d'espiritualitat molt especial.

## Curiositats

En el segle xx es donà a conèixer la Sacra di San Michele arreu del món mercès a la novel·la El nom de la rosa, d'Umberto Eco, el qual s'inspirà en aquest impressionant monestir per escriure la seva obra. Tot i la imposant abadia de la Sacra, el film es va rodar al monestir cistercenc d'Eberbach (Alemanya), molt més accessible. Umberto Eco va quedar tan descontent de la pel·lícula que va renunciar a vendre els drets de cap més novel·la seva.

## Referències

* ↑ Gordi, Josep. «La verticalitat a la Sacra de San Michel». Catalunya Religió, 11-08-2021. Arxivat de l'original el 2021-08-11. [Consulta: 28 novembre 2021].

## Bibliografia

* H. F. Ullmann, 1.000 lugares sagrados, de Christoph Engels, pàgs. 249-50 (ISBN 978-3-8331-5482-9).
# Safi al-Din Muhammad ibn Fahd al-Makrami

Safi-d-Din Muhàmmad ibn Fahd al-Makramí (? - Badr (Najran) 11 de febrer de 1633) fou un daï ismaïlita a Najran (Iemen) i el cap de la branca sulaymanita dels ismaïlites mustalites tayyibites.
Sulayman ibn Hàssan (? - 1597) va nomenar Al-Makrami daï per tal d'assegurar els afers durant la minoria del seu fill Jàfar ibn Sulayman. Al-Makramí es va establir inicialment a Tayba, però més tard es va traslladar a Najran i va aconseguir el suport de la influent tribu dels Yam. Va escriure sobre els conflictes que a la mort de Dawud ibn Àjab (vers 1591) van portar a la divisió de la dawa mustalita-tayyibita en dues branques, la dawudita i la sulaymanita.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "(al-)Makramī".
# Salon des indépendants

El Salon des indépendants és una exposició d'art que es fa cada any a París des del 1884. La seva vocació és reunir les obres de tots els artistes que reivindiquen una certa independència en llur expressió artística.
L'exposició es va organitzar com a reacció contra els criteris de selecció del saló de pintura organitzat per Académie Royale de Peinture. Ja el 1863 es va organitzar un primer «saló dels refusats» en reacció contra el conservadorisme de l'Académie. Després del saló dels refusats de 1863, que exposava molts obres d'impressionistes i postimpressionistes, es va crear la Société des Artistes Indépendants. A l'inici feien exposicions sense jurat de selecció ni premis.

## Artistes participants (selecció)

| Charles Angrand Alexandre Archipenko Maurice Boitel Constantin Brâncuși Georges Braque Henri Cadiou Paul Cézanne Joseph Csaky Geoffroy Dauvergne Michel Delmas Robert Delaunay André Deslignères Marcel Duchamp Raymond Duchamp-Villon Georges Dufrénoy Roger de La Fresnaye Annick Gendron Pierre Gilou Georges Gimel Albert Gleizes | Julio González Georges Griois Armand Guillaumin Pierre Henry René Iché Constantin Kousnetzoff Georges Lacombe Armand Langlois Marie Laurencin Raymond Lecourt Fernand Léger René Margotton Antoine Martinez Alice Martinez-Richter Jacqueline Marval Henri Matisse Vadim Meller Jean Metzinger Jean Monneret Edvard Munch Francis Picabia | Jean Puy Odilon Redon Paul Revel Diego Rivera Gaëtan de Rosnay Henri Rousseau René Schützenberger Marie-Ernestine Serret Roland Bierge Armand Seguin Georges Seurat Paul Signac Alfred Sisley Louis-Joseph Soulas Louis Valtat Marie Vassilieff Vincent van Gogh Michel Vermeulen Joachim-Raphaël Boronali Emil Ciocoiu Henri de Toulouse-Lautrec |

## Referències

* ↑ «subscriure» (en frfrancès). Le Salon des Indépendants, 24-09-2018. Arxivat de l'original el 2020-08-14. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Salon des Independants, Paris». [Consulta: 15 desembre 2018].
* ↑ «Salon des Indépendants | French art» (en anglès). Encyclopædia Britannica. [Consulta: 15 desembre 2018].

## Bibliografia

* Arthur Cravan, «L'Exposition des Indépendants», revue Maintenant, n° 4, 1914
* Monneret, Jean. Salon des indépendants : catalogue raisonné (en francès). París: Salon des Indépendants, 1999-. ISBN 2-907220-39-X.
* Catalogue raisonne du Salon des Independants 1884-2000 : les independants dans l'histoire de l'art. París: Societe des Independants, 2000. ISBN 2-907220-45-4.
* Lobstein, Dominique. Dictionnaire des independants, 1884-1914 (en francès). Dijon: Echelle de Jacob, 2003. ISBN 2-913224-43-1.
* Sanchez, Pierre. Dictionnaire des indépendants : répertoire des exposants et liste des œuvres présentées, 1920-1950 (en francès). Dijon: L'Echelle de Jacob, 2008. ISBN 978-2-913224-77-3.

## Enllaços externs

* Salon des indépendants - Lloc web oficial
# Rábano de Aliste

Rábano de Aliste és un municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 565 | 521 | 463 | 450 |
# San Andrés

«San Andrés» té aquests significats:
* Toponímia:
** San Andrés (El Salvador), lloc maia prehispànic d'El Salvador
** San Andrés Cholula, ciutat de l'estat de Puebla, Mèxic,
** San Andrés del Congosto, municipi de la província de Guadalajara a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa
** San Andrés y Providencia, departament insular de Colòmbia i arxipèlag davant les costes de Nicaragua
** San Andrés del Rabanedo, municipi de la província de Lleó, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó
** San Andrés de la Regla pedania del municipi de Villota del Páramo (província de Palència comunitat autònoma de Castella i Lleó)
** San Andrés del Rey municipi de la província de Guadalajara a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa
** San Andrés y Sauces, municipi de l'illa de La Palma a les illes Canàries
** San Andrés de Valdelomar, localitat al municipi càntabre de Valderredible
** San Andrés, llocalitat al conceyu asturià de San Tiso d'Abres
** Falla de San Andrés, falla tectònica que transcorre a través de Califòrnia (Estats Units).
** Villa Crespo y San Andrés, localitat de l'Uruguai al sud del departament de Canelones
* Miscel·lània:
** Miguel San Andrés Castro (? - Pamplona, 1939), polític valencià
** Mòmia de San Andrés, mòmia humana pertanyent a la cultura guanxe (antics pobladors de les Illes Canàries, Espanya).
# Preseľany

Preseľany (en hongarès Nyitrapereszlény) és un municipi del districte de Topoľčany de la regió de Nitra, Eslovàquia. A Preseľany hi ha un club de futbol, un club de bitlles i un club de culturisme. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1280.

## Referències

* 1 2 «Obec Preseľany» (en eslovac). [Consulta: 19 desembre 2021].
* ↑ «Preseľany» (en eslovac). [Consulta: 19 desembre 2021].
# Charles Émile Altorffer

Charles Émile Altorffer (Wœrth, 30 de gener del 1881 – Estrasburg, 6 d'agost del 1960) fou un polític alsacià.
De 1900 a 1906 estudià teologia a Estrasburg, París i Berlín. De 1907 a 1919 fou pastor a Lembach i a Wissembourg de 1919 a 1929, on fou força actiu en la creació de caixes d'estalvi i biblioteques populars.
Decididament francòfil, quan Alsàcia fou incorporada a França milità a l'Aliança Democràtica i fou elegit diputat pel Bloc Nacional de 1919 a 1928 pel Baix Rin, fins que fou desplaçat per l'autonomista Camille Dahlet. El 1929 Raymond Poincaré el nomenà ministre de cultes, i el 1939 director de serveis per a refugiats alsacians al Perigús. Durant l'ocupació nazi va dirigir obres socials jueves clausurades per la Gestapo i traslladà clandestinament diners jueus a Lió, raó per la qual fou declarat just entre les nacions el 2001.
De 1945 a 1949 fou director de cultes per a Alsàcia-Lorena, i el 1950 regidor de l'Ajuntament d'Estrasburg pel Reagrupament del Poble Francès. A la mort de Charles Frey el va succeir com a alcalde, càrrec que va ocupar fins al 1959, quan dimití per motius d'edat.

## Referències

* ↑ Moszberger, Maurice. Dictionnaire historique des rues de Strasbourg (en francès). Le Verger, 2012, p. 128-129. ISBN 9782845741393.
# Vedanga

Els Vedanga (‘membres del Veda’) són sis disciplines auxiliars per a la comprenssió del Vedes:
* Siksa: fonètica i fonologia (sandhi)
* Chandas: mètrica poètica
* Vyakarana: gramàtica
* Nirukta: etimologia
* Jyotisha: astrologia i astronomia. Relacionat amb els dies favorables per a realitzar sacrificis.
* Kalpa: rituals

## Bibliografia

* Winternitz, Moritz: Geschichte der Indischen Literatur (volums 1 a 3). Alemania: Leipzig, 1905-1922.
** Traducció a l'angles: History of Indian Literatur Motilal Barnarsidass, 1985.
# Posta d'Orís

Posta d'Orís és una obra d'Orís (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de dimensions mitjanes, de planta baixa i dos pisos, amb teulada a dues vessants i aiguavés a la façana principal. Renovada i arrebossada l'any 1970.
A la façana principal hi ha tres portals rectangulars, tres finestres de pedra treballada (una datada el 1768) i en el últim pis tres petites arcades.
Dins la casa hi ha algun portal amb pedra treballada.

## Història

La rectoria, construïda en bona part de tàpia, ha estat del tot renovada des del 1970 amb pedres nobles, fogons, aigüeres i antics armaris del mas Serinyà, una antiga vila rural documentada des del 952.

## Referències

* 1 2 3 4 «Posta d'Orís». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Posta de sol a Siam

Posta de sol a Siam (títol original: Siam Sunset) és una comèdia australiana del 1999 dirigida per John Polson i protagonitzada per Linus Roache i Danielle Cormack. Ha estat doblada al català.

## Argument

Perry (Linus Roache) és un químic anglès que treballa per una empresa de pintura i queda deprimit després de perdre la seva muller en un estrany accident. Mentre intenta inventar el nou color Slam Sunset, guanya un premi, ho deixa tot, i marxa cap a Austràlia. Grace (Danielle Cormack), en el mateix autobús, també té una vida agitada. Quan es coneixen, els dos comencen un idil·li.

## Repartiment

* Linus Roache: Perry Roberts
* Danielle Cormack: Grace
* Ian Bliss: Martin
* Roy Billing: Bill Leach
* Alan Brough: Stuart Quist
* Rebecca Hobbs: Jane
* Terry Kenwrick: Arthur Droon
* Deidre Rubenstein: Celia Droon

## Estrena

Siam Sunset es va estrenar al Festival de Canes de 1999. Va aconseguir 878,819$ al box office a Austràlia.

## Rebuda

* Rotten Tomatoes informa que un 67% dels seus crítics van donar a la pel·lícula una ressenya positiva; amb un índex de 6.1/10. David Stratton de Variety va escriure que el concepte de la pel·lícula és poc original, però és un "entreteniment simpàtic, amb freqüència graciosa i ocasionalment violenta que millora la fórmula utilitzada per pel·lícules semblants.
* Va guanyar el Gran Premi Fantasporto a la millor pel·lícula del festival en competició oficial.

## Referències

* ↑ «Posta de sol a Siam». esadir.cat.
* ↑ «Siam Sunset (1999) - Overview - TCM.com» (en anglès). [Consulta: 24 març 2018].
* ↑ Tilden, Imogen. «The colour of peace» (en anglès), 07-11-2000. [Consulta: 24 març 2018].
* ↑ «Film Victoria // supporting Victoria's film television and games industry | Film Victoria» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-02-18. [Consulta: 24 març 2018].
* ↑ «Siam Sunset» (en anglès). [Consulta: 24 març 2018].
* ↑ Stratton, David «Siam Sunset» (en anglès). Variety, 20-05-1999.