OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Etheostoma susanae

Etheostoma susanae és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. Any 2000.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea, i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Etheostoma squamiceps

Etheostoma squamiceps és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eurolliga 2014-2015

L'Eurolliga 2014-15 serà la 14a edició de l'Eurolliga d'ençà que és organitzada per la Unió de Lligues Europees de Basquetbol.

## Fase Preliminar

La fase preliminar consisteix en un play-off entre vuit equips el guanyador del qual participa en la fase de grups. Va tenir lloc entre el 23 i el 26 de setembre a Oostende, Bèlgica. En aquesta fase hi van participar: Unics Kazan, Stelmet Zielona Gora, Hapoel Jerusalem BC, CEZ Basketball Nymburk, ASVEL Lyon-Villeurbanne, Telenet Oostende, VEF Riga i Strasbourg IG Basket. L'equip vencedor va ser l'Unics Kazan.

## Fase de Grups
### Grup A

* Equip
* Real Madrid
* Anadolu Efes Istanbul
* Žalgiris Kaunas
* BC Nizhny Novgorod
* Dinamo Banco di Sardegna Sassari
* Unics Kazan

### Grup B

* Equip
* CSKA Moscou
* Maccabi Tel Aviv
* Unicaja Málaga
* Alba Berlín
* Cedevita Zagreb
* CSP Limoges

### Grup C

* Equip
* FC Barcelona
* Panathinaikos
* Fenerbahçe Ülker
* EA7 Emporio Armani Milano
* FC Bayern de Múnic (basquetbol)
* PGE Turow Zgorzelec

### Grup D

* Equip
* Olympiakos
* València Basket
* Laboral Kutxa
* Galatasaray Liv Hospital Istanbul
* Crvena Cvedza Belgrad
* Neptunas Klaipeda

## Referències

* 1 2 «Valencia y Laboral Kutxa, rivales en Europa» (en castellà). acb.com. Arxivat de l'original el 2018-09-15. [Consulta: 28 gener 2021].
* ↑ «Unics Kazan makes 2014 Turkish Airlines Euroleague!» (en anglès). euroleague.net.
# Fausto Iza Iturbe

Fausto Iza Iturbe (Igorre, 7 de setembre de 1931) va ser un ciclista basc que fou professional entre 1956 i 1961. El seu principal èxit esportiu fou una victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 1958.

## Palmarès

* 1957
** 1r a Bergara
* 1958
** 1r al Circuit de Getxo
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa a la Bicicleta Eibarresa
* 1960
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Andalusia
** Vencedor d'una etapa al Circuito Montañés

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1958. 31è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1960. Abandona

## Enllaços externs

* Fitxa de Fausto Iza a sitiodeciclismo.net
# Fausto Romitelli

Fausto Romitelli (Gorizia, 1 de febrer de 1963 - Milà, 27 de juny de 2004) fou un compositor italià.
Estudià composició al Conservatori Giuseppe Verdi de Milà, més tard assistí a cursos de l'Accademia Chigiana di Siena amb Franco Donatoni i a la Scuola Civica di Milano. Ja a la dècada de 1980 mostrà interès pel so com "un material que calia forjar", com palesen les obres Ganimede (1986) o Kû (1989).
El 1991 es traslladà a París per tal de continuar estudiant amb Hugues Dufourt i Gérard Grisey, i de 1993 a 1995 fou compositor de recerca a l'IRCAM. L'experimentació en la síntesi del so i l'anàlisi espectral informaren les composicions d'aquell periode com Sabbia del Tempo (1991) i Natura morta con fiamme (1991).
Romitelli guanyà nombrosos concursos europeus i va ser convidat a festivals rellevants com el Festival d'Automne, Ultima Helsinki, Steirischen Herbst a Graz i els Darmstädter Ferienkursen. Va morir a causa d'un càncer el 2004, a l'edat de 41 anys. L'obra An Index of Metals de 2003 fou la seva última composició i representa la síntesi del seu llenguatge musical.

## Referències

* ↑ «Fausto Romitelli». [Consulta: 15 maig 2021].
# Etenna

Etenna (grec antic: Ἔτεννα) fou una antiga ciutat d'Àsia Menor, considerada tradicionalment part de la província romana de Pamfília. Se la situa a l'actual província turca d'Antalya, tot i que se'n desconeix la ubicació exacta. Segles abans, se la considerava de la província de Pisidia; per exemple Polibi, que escrigué que el 218 ae la gent d'Etenna «viu a les terres altes de Pisidia per sobre de Side» i proporcionà 8 mil hoplites per ajudar l'usurpador selèucida Aqueu.
No hi ha un altre esment d'Etenna en els documents existents fins al registre de la participació dels seus bisbes en els concilis ecumenics del s. IV de i posteriors. Hi ha exemples, però, de les seues fines monedes d'argent dels s. IV i III ae i de les seues monedes de bronze que daten del s. I ae al III de.

## Seu episcopal

El bisbat cristià d'Etenna era eclesiàsticament sufragani de la seu metropolitana de Side, capital de la província de Pamfilia Secunda. Els bisbes coneguts de la diòcesi d'Etenna inclouen:
* Troilos, que participà en el primer concili de Constantinoble del 381,
* Eutropi, del concili d'Efes del 431,
* Eudoxi, del concili de Calcedònia del 451,
* Ioannes, del segon concili de Nicea del 787, i
* Petrus, del concili Focià de Constantinoble (879).
Veient Etenna ja no com un bisbat residencial, l'església Catòlica la cataloga com una seu titular, tot i que l'àrea al voltant d'Etenna mai fou realment de confessió catòlica.
La ciutat i el bisbat de Cotenna, que també ha estat tradicionalment inclòs en la província romana de Pamfilia Primera, el consideren alguns Etenna, però apareix en el Notitiae Episcopatuum com una ciutat diferent, propera a Etenna.

## Restes

Sobre la base de la preponderància de les monedes localment encunyades a Etenna, i de la presència d'atuells de terrissa del període de la Grècia clàssica, inusualment en un lloc terra endins, Etenna ha estat identificada amb les ruïnes encara sense descriure trobades en un vessant escarpat a 250 m al nord del llogaret modern de Sirtkoy, que és al nord de Manavgat, a la província d'Antalya, Turquia. No han estat excavats sistemàticament, però inclouen restes de muralles de la ciutat, un dipòsit o magatzem teulat, banys públics, dues basíliques, una església i tombes de roca.
La identificació d'Etenna amb Gölcük, prop del poble modern de Sarraçlı, més a l'est enllà del riu Meles, es considera menys probable.

## Referències

* ↑ «5, 73, 3».
* 1 2 Lequien, Michel. Oriens christianus in quatuor Patriarchatus digestus (en latín). París: Vol. I, coll. 1003-1004, 1740.
* 1 2 3 Bean, G. E.. «Etenna (Sirt) Turkey». A: The Princeton Encyclopaedia of Classical Sites (en anglés). Princeton University Press, 1976.
* 1 2 3 «Etenna». Encyclopaedia of the Hellenic World [Consulta: 20 gener 2015].
* ↑ Richard Price, Michael Gaddis, The Acts of the Council of Chalcedon. Liverpool University Press, p. 230.
* ↑ «Annuario Pontificio». Libreria Editrice Vaticana, 2013, pàg. 891.
* ↑ Ramsay, William M. The Historical Geography of Asia Minor (en anglés). Adegi, 2013. ISBN 9780543013651.

## Enllaços externs

* Monedes encunyades a Etenna (anglés).
# Barranc dels Lledons

El Barranc dels Lledons és un barranc de la Noguera que desemboca a la Noguera Ribagorçana.

## Referències

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Glacera de Malaspina

La glacera de Malaspina és la glacera de peudemont més gran de l'Amèrica del Nord. Es troba al sud-est de l'estat d'Alaska, als Estats Units i té al voltant de 65 km d'amplada per 45 km de llargada, amb una superfície d'uns 3.900 km². Porta el nom de l'explorador italià Alessandro Malaspina, el qual visità la regió el 1791 per encàrrec d'Espanya. El 1874 W.H. Dall, membre del que és ara la U.S. National Geodetic Survey, li atorgà el nom de "Malaspina Plateau", sense adonar-se del seu veritable caràcter geològic.
Es forma a l'indret on diverses glaceres de vall, principalment la glacera de Seward i la glacera Agassiz, descendeixen de les muntanyes Saint Elias fins a la plana costanera que mira cap al golf d'Alaska, entre Icy Bay i Yakutat Bay. Té la particularitat què en cap moment arriba a tocar l'aigua del mar.
La glacera de Malaspina té més de 600 metres de gruix en alguns llocs, amb un fons aproximat de fins a 300 metres per sota del nivell del mar. Hi ha dos llacs al costat de la glacera; el llac Oily al peu dels turons Samovar, entre les glaceres d'Agassiz i Seward, i el llac de Malaspina al marge sud-est, prop de la badia de Yakutat.
Dades obtingudes per radar i fotografies aèries que daten de 1972 demostren que el sistema de glaceres Malaspina-Seward han perdut prop de 20 metres de gruix entre 1980 i 2000. En ser una glacera tan gran, aquesta quantitat va ser suficient per contribuir entre un 0,5 i un 1% del total de l'increment del nivell del mar mundial.
La glacera està situada dins els límits del Parc Nacional Wrangell-St. Elias, cosa que n'assegura la seva protecció. L'octubre de 1969 la glacera va ser declarada Monument Natural d'Interès Nacional (National Natural Landmark) pel Govern dels Estats Units.
Un vaixell de la companyia Alaska Marine Highway està batejat amb el mateix nom que la glacera: M/V Malaspina.

## Bibliografia

* Rozell, Ned. 2 febrer 2000. "Malaspina Melting, But Still Bigger than Rhode Island". Arxivat 2009-05-12 a Wayback Machine. Alaska Science Forum, Article #1476. Geophysical Institute, University of Alaska Fairbanks.

## Referències

* ↑ Baker, Marcus. Geographic Dictionary of Alaska (en anglès). U.S. Government Printing Office, 1902, p. 277.
* ↑ 1423516 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Malaspina Glacier (en anglès)
* ↑ Malaspina Glacier, Alaska Arxivat 2015-06-10 a Wayback Machine. a nasa.gov (anglès)
* ↑ Rozell, 2000

## Enllaços externs

* Pàgina de NPS amb més fotografies. Inclou l'enllaç a un mapa interactiu.
# La Seroneta

La Seroneta és una obra d'Ivars de Noguera (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La Seroneta es troba al marge dret de la carretera d'Alfarràs a Ivars de Noguera, al punt quilomètric 2,1 just abans de l'entrada a aquesta darrera població. Consisteix en una formació rocallosa de guixos a la qual l'erosió ha donat una forma de banya o l'ullar. Aquesta característica la converteix en un element singular d'interès geològic i paisatgístic que constitueix un dels elements característics del municipi.
En aquesta zona nord-occidental de la Noguera, les formacions de guixos es consideren úniques al món i amb un alt valor biogeogràfic. La seva formació data de l'últim període geològic, el quaternari, quan es va formar la terrassa fluvial del Noguera Ribagorçana i va erosionar l'estrat subjacent de guixos. Aquestes formacions es troben protegides pel Pla d'Espais d'Interès Natural de la Generalitat de Catalunya (PEIN Serra Llarga - Secans de la Noguera).

## Referències

* 1 2 «La Seroneta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Orde de l'Estrella Polar

L'Orde de l'Estrella Polar —Nordstjärneorden (suec)— és un orde de cavalleria suec creat pel rei Frederic I de Suècia el 23 de febrer de 1748, juntament amb el Reial Orde de l'Espasa i l'Orde dels Serafins. L'Orde de l'Estrella Polar fins al 1975 fou destinat a recompensar tant a suecs com a estrangers per "mèrits cívics, per sentit del deure, de la ciència, la literatura, les obres adquirides i útils i per a les noves institucions benèfiques". Després de la reorganització dels ordes el 1975 la distinció solament és atorgada als estrangers i als membres de la família reial. Normalment es concedeixen als titulars de càrrecs estrangers (com a primers ministres i ministres principals) durant les visites a l'Estat suec.
El seu lema és, i es pot veure al centre blau esmaltat de la insígnia, Nescit Occasum "que no coneix descens" en llatí. Això és per demostrar que Suècia és tan constant com un estel que no s'estableix. Fins a 1975 el color de l'Orde era el negre. Va ser elegit de manera que quan s'usi la cinta negra, el blanc, blau i la creu d'or, sobresurti i brilli com la llum que il·lumina la superfície negra. Els homes del clergat i les dones no són anomenats cavallers o comanadors, sinó "membres" (ledamot).

## Graus

L'orde compta amb cinc graus:
* Comanador Gran Creu (KmstkNO): llueix la insígnia en un collaret o en una banda sobre l'espatlla dreta, a més de l'estel de l'esquerra del pit.
* Comanador 1a. classe (KNO1kl): llueix la insígnia en una cinta al coll, a més de l'estel de l'esquerra del pit.
* Comandant (Kommendör, KNO): llueix la insígnia en una cinta al coll.
* Cavaller de 1a Classe (RNO1kl/LNO1kl): Usa la divisa penjada d'una cinta en la part esquerra del pit.
* Cavaller (Riddare, RNO / LNO): usa la divisa penjada d'una cinta en la part esquerra del pit.
| Grau | Creació |
| Comanador Gran Creu (KmstkNO) | 1772 |
| Comanador 1a Classe (KNO1kl) | 1748 |
| Comanador (KNO) | |
| Cavaller 1a Classe (RNO1kl) | 1748 |
| Cavaller (RNO) | |
Aquest orde té també una medalla, la Medalla de l'Estel Polar.

## Insígnies i passadors

Passadors (des de 1975) :
| Comanador Gran Creu | Comanador 1a Classe | Comanador | Cavaller 1a Classe | Cavaller |

## Bibliografia

* (suec) Per Nordenvall, Kungliga Serafimerorden 1748–1998. Stockholm : Kungl. Maj:ts orden, 1998. ISBN 978-91-630-6744-0
* (suec) Royal Court of Sweden, www.royalcourt.se
* Orders and Decorations of Europe in Color by Paul Hieronymussen and protographed by Aage Struwing; English translation by Christine Crowley. The MacMillan Company. New York, 1967. Originally published as Europaeiske Ordner I Faever @ Politikens Forlag, 1966. Color plates # 28-32; text pp.126–127.
* The Orders of Chivalry from the Original Statutes of the Various Orders of Knighthood and other Sources of Information by J. H. Lawrence-Archer. London: W. H. Allen and Company, 13 Waterloo Place, Pall Mall, S. W. Publishers to the India Office. 1887

## Enllaços externs

* Cort Reial Sueca: Ordes i medalles Arxivat 2011-05-29 a Wayback Machine.
# Louis Delbor

Louis Delbor fou un ciclista amateur francès. Es va especialitzar en la pista. Va guanyar una medalla de plata al Campionat del món de Mig fons de 1910, per darrere del belga Henri Hens.

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
# Gegants del Clot

Els Gegants del Clot són dos gegants, en Clotus i la Melis, que representen una parella de mags medievals.
Van vestits amb túniques vermelles i a les mans hi duen motius vinculats a la màgia. La combinació dels noms recorda el Clot de la Mel (Clotus Melis), un dels nuclis més antics del districte de Sant Martí que ja existia a l'època medieval.
Els gegants neixen el 1996 per substituir els vells gegantons del Clot, unes figures de roba del 1979 que portava la colla gegantera del barri com a gegants de motxilla. Els feu per encàrrec l'imatger Manel Casserras i Boix i s'estrenaren el novembre d'aquell mateix any a la festa major del Clot – Camp de l'Arpa, on no han faltat mai des de llavors.
En Clotus i la Melis tenen ball propi, amb música de Xavier Muixenc i coreografia de Jordi Vallverdú. Es poden veure any rere any a la seva trobada, per Sant Martí, coincidint amb la festa del barri, on fan d'amfitrions juntament amb els Gegants de Sant Josep de Calassanç, els de Pineta i els de La Verneda.
L'any 2000 s'hi va incorporar un nou membre, en Martí, un aprenent de mag entremaliat fill d'en Clotus i la Melis. Aquest gegantó, obra de Manel Casserras i Solé, es va construir per ser portat pels més joves de la colla i participa sovint en les desfilades i balls dels seus pares.
La Colla de Gegants del Clot, que pertany a la secció de cultura de l'Orfeó Martinenc, s'encarrega de portar i fer ballar les figures a les trobades i cercaviles de la ciutat. També treu el capgròs Charlie Rivel i té una colla de grallers que porten la música i el ritme de la festa i anuncien l'arribada dels gegants.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Gegants del Clot». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Germanes Nooran

Les germanes Nooran són dues cantants sufís de la nissaga Sham Chaurasia de l'estil musical de qawwali: les dues germanes, Sultana (1992) i Jyoti (1994), aprengueren música índia de son pare, Ustad Gulshan Mir, fill d'una destacada cantant sufí en la dècada de 1970, Bibi Nooran. Després de donar-se a conèixer en el programa de televisió Sound Trippin' de la MTV índia amb la cançó Tung tung, d'ençà les germanes han cantat en pel·lícules de Bollywood com Highway, Sultan, Mirzya Dangal o Jab Harry conegué Sejal i han guanyat diversos premis a l'Índia, entre els quals el de millor cançó dels International Indian Film Awards o millors artistes revelació dels Mirchi Music Awards de 2015. El seu repertori inclou peces tradicionals com Allah hu o Dama dam mast qalanda, a més de cançons de les pel·lícules o el seu èxit Tung-tung.
Les Nooran canten acompanyades per un harmònium i quatre percussionistes, a més d'un bateria, un baixiste i un guitarriste elèctrics, però la principal atracció dels concerts és la germana menor:
| « | Jyoti Nooran té una veu potent i melodiosa que, junt amb el seu do per a la improvisació i el control impetuós que té del grup, fan que siga una intèrpret certament magnètica. | » |
El 2 d'agost de 2014, Jyoti es casà amb Kunal Passi contra la voluntat dels seus pares, que sostenien que, segons el seu certificat de naixement, la seua filla era menor d'edat i, per tant, no es podia emancipar; el 5 d'agost, la parella es mudà a un centre de protecció de Chandigar per por a represàlies; tres mesos després, un jutjat els donà permís per a anar-se'n a viure a Phillaur i els pares acceptaren el veredicte, encara que els demanaven viure a Jalandhar per a no entorpir la carrera musical de les dues germanes; el jutge resolgué que eren lliures de viure on volgueren, que això no era impediment per a anar d'un lloc a l'altre per mor del treball i, a més, els atorgà vigilància per a protegir-los de possibles amenaces. D'ençà, el fill de Jyoti les acompanya de gira.

## Referències

* ↑ «Nooran Sisters Live in Singapore» (en anglés). Charkula. Arxivat de l'original el 18 de novembre 2017. [Consulta: 17 novembre 2017].
* ↑ «The Nooran Sisters» (en suec). Konserthuset Stockholm. Arxivat de l'original el 18 de novembre 2017. [Consulta: 17 novembre 2017].
* ↑ «Nooran Sisters» (en anglés). Insider India. [Consulta: 17 novembre 2017].
* ↑ «Nooran Sisters» (en anglés). AXS. [Consulta: 27 novembre 2017].
* ↑ «Nooran sisters enthrall audience» (en anglés). The Indian Express, 23-08-2017 [Consulta: 17 novembre 2017].
* ↑ «Sufi evening with Nooran sisters» (en anglés). The Tribune, 23-08-2017 [Consulta: 28 novembre 2017].
* ↑ Chris McNab. «Live Music Review: the Nooran Sisters at City Hall, Glasgow» (en anglés), 18-09-2017. [Consulta: 18 novembre 2017].
* ↑ «Nooran sister's parents accept her marriage» (en anglès). Hindustan Times, 30-10-2014 [Consulta: 17 novembre 2017].
* ↑ «Nooran Sisters» (en anglès). The Daily Star, 18-11-2017 [Consulta: 28 novembre 2017].
# Gerrie van Gerwen

Gerrie van Gerwen (Olland, Sint-Oedenrode, 6 de gener de 1953) va ser un ciclista neerlandès que fou professional entre 1977 i 1985. Un cop retirat va estar vinculat a diferents equips com el Team Milram.

## Palmarès

* 1972
** Vencedor d'una etapa a la Omloop van Zuid-West Nederland
* 1973
** 1r a la Ronde van Drenthe
* 1974
** 1r de la Ster van Zwolle
* 1975
** 1r de la Ronde van de Haarlemmermeer
* 1976
** 1r a la Ronde van Zuid-Holland
** 1r al Tour de Loir i Cher i vencedor de 2 etapes
** 1r al Omloop van de Baronie
* 1977
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Oise i del Somme
* 1979
** 1r a la Ronde van Gouda
** 1r al Circuit del Brabant central
* 1982
** 1r al Gran Premi del 1r de maig - Premi d'honor Vic de Bruyne

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Gindans

Els gindans (grec antic: Γινδᾶνες, Gindânes) foren un poble libi descrit per Heròdot que vivia a l'est dels lotòfags i a l'oest dels maces, del qual el riu Cínips els separava (a l'actual regió de Ben Gardane). Heròdot explica que entre les dones d'aquest poble és corrent de portar gran nombre de braçalets de pell als turmells, un per cada home amb què ha mantengut relacions, i que com major sigui el nombre major és el valor social. No els esmenta cap altre autor (llevat d'Esteve de Bizanci, la font del qual és el mateix Heròdot).

## Referències

* 1 2 Desanges, Jehan. Catalogue des tribus africaines de l'antiquité classique à l'ouest du Nil. Dakar: Université de Dakar, 1960, p. 97 [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ Rawlinson, George. History of Herodotus (en anglès). Londres: John Murray, 1862, p. Vol III, p. 125.
# Go Mi-young

Go Mi-young, (hangulː고미영, hanjaː高美英, 3 de març de 1967; 11 de juliol de 2009) fou una alpinista de Corea del Sud.
Juntament amb l'alpinista coreana Jae-Soo Kim, fou una de les primeres muntanyistes a realitzar tres cims de 8,000 metres en una mateixa estació, tot ascendint el Makalu, Kanchenjunga i Dhaulagiri en sis setmanes. El 2007, va fer el cim de l'Everest. L'11 de juliol de 2009, després d'assolir el cim del Nanga Parbat, va caure per una paret durant el descens degut al mal temps i va ser trobada morta més tard. En el moment de la seva mort, participava en la cursa per esdevenir la primera dona a escalar els 14 cims més alts del món (vuit-mils), competint contra les alpinistes coreana Oh Eun-Sun i basca Edurne Pasaban Lizarribar, qui finalment va guanyar el premi.

## Referències

* 1 2 «Korean Alpinist Go Mi-sun Dies After Fall on Nanga Parbat». .
* ↑ «열손가락 없는 김홍빈씨·여성 산악인 고미영씨 한날 에베레스트 정상에 섰다». .
* ↑ «Korean star climber Go Mi-Sun lost on Nanga Parbat». Polar News Explorers Web, 12-07-2009. Arxivat de l'original el 2017-08-16. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ «South Korean woman claims 14 peaks climbing record». .