OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vicente Domínguez Pérez

Vicente Domínguez Pérez (València, 31 d'agost de 1986) és un artista faller valencià. Llicenciat en Belles Arts per la Universitat Politècnica de València en 2013. En 2018 i 2019 s'examina per accedir al Gremi Artesà d'Artistes Fallers de València.
Realitza la seua primera Falla infantil en l'any 2012 per la comissió Acacias - Picayo amb el lema "Foxtrot, el ball del rabosot". En 2014 obri el seu propi taller on desenvolupa la seua producció artística que es podrà gaudir a emplaçaments com Palleter - Erudit Orellana, Fra J. Rodríguez - Pintor Cortina, Federico Mistral - Murta, Plaça de la Mercè, Aras de Alpuente - Castell de Pop, Alguer - Enginyer R. Janini, Fra Pere Vives - Bilbao - Maximilià Thous, Salamanca - Comte d'Altea, Baix - Mesó de Morella, Joaquim Costa - Borriana, Just Vilar - Mercat del Cabanyal i José Benlliure - Teatre la Marina a la ciutat de València. Planta també Falles menudes a les poblacions de Catarroja per la comissió L'Albufera i de Paiporta per a Sant Antoni.
L'artista dona molta importància a l'escenografia a les seues Falles. Així podem trobar en moltes d'elles elements arquitectònics com façanes, cases, pèrgoles i també enginys com tramvies que contextualitzen els ninots i les escenes ajudant-los perquè el públic valore i descobrisca el contingut i el missatge de la Falla. El seu estil té una clara influència "retro" i la seua estètica original, neta i clara acompanya a destacar-lo. Beu de corrents artístiques clàssiques adaptant-les a l'actualitat.
Malgrat haver desenvolupat majoritàriament la seua trajectòria en creacions efímeres infantils, en 2018 plantarà la Foguera adulta de la comissió Las Acàcies de Sant Vicent del Raspeig amb el lema "Llibertat", treball que li valdrà el premi a la innovació. Un any després repetirà demarcació aconseguint el màxim guardó amb "Buit o plenitud" i també el ninot indultat. Al mateix temps també signa les Fogueres infantils de Les Acàcies a les edicions 2018 i 2019 de la festa sanvicentera.
Donades les seues habilitats no limita la seua obra a Falles i Fogueres, sinó que també realitza altre tipus de productes artístics com quadres amb diferents tècniques i portades de llibrets.

## Referències

* ↑ «Vicente Domínguez Pérez | Fitxa d'agremiat» (en castellà). Gremi Artesà d'Artistes Fallers de València. [Consulta: 6 febrer 2020].
* ↑ «Time-lapse de la realització d'una falla infantil». Levante-EMV, 21-11-2019. [Consulta: 6 febrer 2020].
* ↑ «SER Falleros (31/01/2020) - Ninot de Vicente Ros Belda de la falla Joaquín Costa Burriana» (en castellà). Cadena SER, 31-01-2020. [Consulta: 6 febrer 2020].
* ↑ «La hoguera Las Acacias gana el primer premio de monumentos adultos en San Vicente» (en castellà). Información, 19-07-2019. [Consulta: 6 febrer 2020].
* ↑ Llibret Falla Mendizábal 2019.

## Enllaços externs

* Vicente Domínguez Pérez (BDFallas)
* Vicente Domínguez Pérez (Cendra Digital)
* Flickr de Vicente Domínguez
# Les Terreres de Pratformiu

Les Terreres de Pratformiu és un indret de la Vall de Lord situat al poble de La Pedra, a la capçalera del riu Mosoll.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Lehnerita

La lehnerita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la metaautunia. Rep el nom en honor de Ferdinand Lehner (1868–1943), col·leccionista de minerals alemany, de Pleystein, Baviera. Va ser un dels primers col·leccionistes de minerals de Hagendorf.
El nom lehnerita ja havia estat introduït per F. Müllbauer (1925) per a un altre mineral que va acabat sent desacreditat més tard al demostrar-se que era idèntic a la ludlamita. Com que la denominació actual va ser proposada pel Dr. A Mücke (1988), aquesta espècie també es coneix com lehnerite (of Mücke).

## Característiques

La lehnerita és un fosfat de fórmula química Mn$^{2+}$(UO₂)₂(PO₄)₂·8H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1986, sent publicada per primera vegada el 1988. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la lehnerita pertany a «08.EB: Uranil fosfats i arsenats, amb ràtio UO₂:RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: autunita, heinrichita, kahlerita, novačekita-I, saleeïta, torbernita, uranocircita, uranospinita, xiangjiangita, zeunerita, metarauchita, rauchita, bassetita, metaautunita, metasaleeïta, metauranocircita, metauranospinita, metaheinrichita, metakahlerita, metakirchheimerita, metanovačekita, metatorbernita, metazeunerita, przhevalskita, metalodevita, abernathyita, chernikovita, metaankoleïta, natrouranospinita, trögerita, uramfita, uramarsita, threadgoldita, chistyakovaïta, arsenuranospatita, uranospatita, vochtenita, coconinoïta, ranunculita, triangulita, furongita i sabugalita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Alemanya, concretament a la pegmatita Hagendorf South, situada a la localitat de Hagendorf, dins Waidhaus, al districte de Neustadt an der Waldnaab (Alt Palatinat, Baviera). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Lehnerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 novembre 2021].
* ↑ «Lehnerite (of Mücke)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 novembre 2021].
# Lehota

Lehota és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país.

## Referències

* ↑ «Nitra (District, Nitriansky kraj, Slovakia) - Population Statistics, Charts, Map and Location». [Consulta: 23 febrer 2019].
# Llaüt Stössel

El llaüt Stössel (alemany: Stössel-Laute:) és un instrument de corda inventat per Georg Stössel el 1914 a Colònia. La digitació sobre les cordes no es fa posant la mà a l'entorn del coll o màstil com en altres instruments semblants sinó que es premen des de dalt sense haver de desplaçar la mà quan es canvien els acords.
Normalment aquest tipus de llaüts tenen el màstil molt curt podent-se considerar doncs un híbrid entre els instruments de màstil i les cítares.
Després de la seva creació, l'instrument va esdevenir molt popular a l'Alemanya d'entreguerres fins que el nazisme el va considerar una corrupció de la cultura tradicional germànica i el va arribar a prohibir. Això va comportar que es deixés d'utilitzar i no tornés a recuperar mai més la seva popularitat.

## Referències

* ↑ «Instrumentos Musicales en los Museos de URUEÑA». [Consulta: 28 juliol 2021].
* ↑ https://stringedinstrumentdatabase.aornis.com/s.htm
* ↑ «Stössel-laute, Stoessel lute». [Consulta: 28 juliol 2021].
# Linglestown

Linglestown és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 6.414 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Linglestown tenia 6.414 habitants, 2.508 habitatges, i 1.908 famílies. La densitat de població era de 662,2 habitants/km².
Dels 2.508 habitatges en un 32,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,6% hi vivien parelles casades, en un 9,3% dones solteres, i en un 23,9% no eren unitats familiars. En el 20,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 6% entre 18 i 24, un 30% entre 25 i 44, un 27,9% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 52.650 $ i la renda mediana per família de 59.398 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.536 $ mentre que les dones 30.064 $. La renda per capita de la població era de 24.347 $. Entorn de l'1,9% de les famílies i el 2,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Linglestown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Linglestown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Lingot d'alt forn

S'anomena lingot d'alt forn o lingot de primera fusió (en castellà: arrabio, en francès: gueuse de fonte brute, en anglès: pig iron) el material fos que s'obté en l'alt forn a partir de la reducció de la mena de ferro. És la primera fase de la fabricació d'acer.
Les primeres matèries per fabricar ferro colat són mena de ferro, carbó de coc i pedra calcària. El carbó de coc es crema per escalfar el forn i s'allibera monòxid de carboni, que es combina amb els òxids de ferro del mineral i els redueix a ferro metàl·lic. La reacció química general d'un alt forn és: Fe2O3 + 3CO → 3CO2 + 2Fe
La pedra calcària s'empra com a font addicional de monòxid de carboni i com a substància per facilitat la fusió. Aquest material es combina amb la sílice present en el mineral (que no es fon) per formar silicat de calci, de menor punt de fusió. Sense la calcària es formaria silicat de ferro, amb la qual cosa es perdria ferro en el procés. El silicat de calci i altres impureses formen una escòria que sura sobre el metall fos en la part inferior del forn. El ferro colat produït en els alts forns té la següent composició:
* 92% de ferro
* 3-4% de carboni
* 0,5-2,5% de manganès
* 0,04-2% de fòsfor
* Partícules de sofre
Un alt forn típic està format per una càpsula cilíndrica d'acer folrada amb un material no metàl·lic refractari, com asbest o rajoles. El diàmetre de la càpsula disminueix cap a dalt i cap a baix, essent màxim al punt situat a la quarta part de la seua alçada total. La part inferior del forn té diferents obertures per on s'injecta l'aire. Ben a prop del fons existeix un orifici pel que flueix el ferro colat al moment de sagnar-lo. Dalt d'eixe forat hi ha un altre forat per retirar l'escòria. Els materials retirats es transporten en vagonetes o culleres.
Com que els alts forns treballen en continu el sagnat es fa unes cinc vegades al dia.

## Vegeu també

* Ferro colat, que s'obté a partir del lingot d'alt forn.

## Referències

* ↑ ferro colat nom d'acord amb Optimot Arrabio a Optimot
# Llengües tucanes orientals

Les llengües tucanes orientals són una branca proposada de les llengües tucanes, parlades en el nord-oest de la Amazònia, a la frontera entre el Brasil i Colòmbia.

## Classificació

Les llengües tucanes orientals constitueixen el grup més nombrós tant pel nombre de llengües com demogràficament, dins de la família tucana. Les classificacions d'internes d'ASJP i Ethnologue difereixen encara que ambdues coincideixen en grups d'últim nivell. La classificació de Ethnologue usa tres subgrups:
* Tucano nord-oriental (N)
* Tucano centreoriental (C)
* Tucano sud-oriental (S)
Mentre que ASJP basat en similituds lèxiques proposa el següent arbre cladístic:
* Barasano (S)
* Des-Sir
* Desano (C)
* Siriano (C)
* Macuna (S)
* Tat-Car
* Tatuyo (C)
* Carapana (C)
* Wanano (N)
* Piratapuyo (N)
* Tucano (N)
* Bara-Waimaya (C)
* Tuyuca-Yurti (C)
La posició divergent del barasana es deu a la seva pertinença a l'àrea lingüística de l'alt Vaupés. Com pot veure's la comparació lèxica no reflecteix els grups nord-oriental, centroriental (C) i sud-oriental (S). Els grups reconeguts universalment tant per Ethnologue com per ASJP són:
* Bara-Waimaya
* Tuyuca-Yurutí
* Piratapuyo-Tatuyo
* Desano-Siriano

## Comparació lèxica

Els numerals en diferents llengües tucanes orientals són:
    GLOSA Bara-Tuyuca Tucano Piratapuyo (waihana) Desano Tatuyo-Carapana Barasana PROTO- TUC. Or. WaimahaTuyucaYurutí TatuyoCarapana '1'hi'ka-(ɡa)sihkaɡáĩ̀i̥'kʰã́-niʔkã́-ʉ̃̀ʰkã́uhuhíká-hĩkã-kóho.wɑ̃mẽ́*(d)ĩʔkã- '2'pʉa-(ɡa)pùaɡápɨ'á-pʉá-pʉ́àpẽ-pɨ́ɡà-pʉ̃ɡa-sĩ́ŋ.ɨ̃*pɨa- '3'itīá-(ɡa)ihtīáɡaīi̥tʰī'á-iʔtiá-ìʰtíàũɾ̃ẽ-ítíà-itia-hɨ́ɑ*iʔtia- '4'ba'pári-(ka)bahpáɾipaᵐbāḁˈpʰúbīi̥sāɾi-baʔpáriti-pʰìtítíáahpikũɾ̃ãbàpàrì-bapa-ri-kãnakã-bɑbɑ́ɾi*baʔpati- '5'hi'kábõkõrosihkábõhêyêpaĩ̀i̥ˈkʰã́ȭo̥pʰɨ̀ɨ̥kʰɨ̀ɲ-niʔkã́mokʉ-ʉ̃̀ʰkã́mṍpẽ́yuhuru mõhõtõ̃híká- ̃wàbó-hĩkã-wãmo-kãrõkóhó.mõ.kṍ.ɾõ*(d)ĩʔkã ãbõkõto '10'pʉabõkõropùabòhêyêpapɨ̃̄ˈã́ṍo̥pʰɨ̄ɨ̥kʰɨɲ-pʉámokʉ-pʉ́àmõ̀pẽ̀pẽmõhõtõpɨ́ɡà- ̃wabó.̃kóòpʉ̃ɡa-wãmo-kãrõhɨ́ɑ ɑ̃́mõ.kṍ.ɾõ*pɨa ãbõkõtõ

## Referències

* ↑ Janet Barnes, 1999, p. 209.
* ↑ ASJP
* ↑ Tucanoan (Ethnologue)
* ↑ «Tucanoan Numerals (Eugene Chan)». Arxivat de l'original el 11 de maig de 2011. [Consulta: 5 juny 2012]. Arxivat 2011-05-11 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* J. Barnes. «7. Tukano». A: Alexandra Y. Aikhenvald & R. M. Dixon. The Amazoninan Languages (en anglès). 1ª. Cambridge University Press, 1999, p. 207-226. ISBN 0 521 57021 2.

## Enllaços externs

* Tucanoan (WALS)
# Lisianassa

Lisianassa (en grec antic Λυσιάνασσα) va ser, segons la mitologia grega, una de les cinquanta Nereides, filla de Nereu, un déu marí fill de Pontos, i de Doris, una nimfa filla d'Oceà i de Tetis. Tenia un únic germà, Nèrites.
En parlen Hesíode i Apol·lodor, a les seves llistes de nereides. Apol·lodor la fa mare de Busiris, un llegendari rei d'Egipte, que el va tenir amb Posidó. Per la seva banda, Pausànias la fa mare d'Adrast, un dels principals herois de la Guerra dels set Cabdills.

## Referències

* ↑ Hesíode. Teogonia, 259
* ↑ Apol·lodor. Βιβλιοθήκη, I, 2, 7
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 6, 6
# Leo Van der Elst

Leo Van der Elst (7 de gener de 1962) és un exfutbolista belga. El seu germà François, també fou futbolista.

## Selecció de Bèlgica

Va formar part de l'equip belga a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ Scholten, Berend. «Belgium mourns François Van der Elst». UEFA.com, 11-01-2017. Arxivat de l'original el 7 de febrer 2017. [Consulta: 7 febrer 2017].
* ↑ «1–1: Buenas noches, España» (en castellà). Mundo Deportivo, 23-06-1986. [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ Leo Van der Elst a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Leo Van der Elst Fitxa i estadístiques a la FIFA
# Llanternó

Un llanternó o llanterna és un tipus de torreta oberta pels costats circular o quadrada, present en el terrat d'un edifici i generalment sobre una volta, o cúpula. Equipada amb finestres i vidrieres, posada sobre un edifici per a aclarir l'interior prop del sostre.
* Sant Pere i Sant Pau a Roma. Vista exterior de les tres cúpules amb llanternons.
* Cúpula i llanternó de l'edifici del capitoli de Washington DC
* Restauració del llanternó del Duomo de Florència

## Referències

* ↑ «Llanternó al Diccionari de les arts del TERMCAT». [Consulta: 15 gener 2016].
# Llanto por un bandido

Llanto por un bandido és una pel·lícula espanyola dirigida per Carlos Saura. Va ser la seva primera pel·lícula en color, coproduïda per França i Itàlia i interpretada per Lea Massari i Lino Ventura. Gràcies a la seva amistat amb Saura, Luis Buñuel hi aparegué en un petit paper interpretant un botxí.

## Argument

Es tracta d'una recreació sobre la figura històrica de José María el Tempranillo, bandoler espanyol del segle xix que, com molts altres de l'època, combaté contra les forces reialistes de l'absolutista Ferran VII. Donant suport als liberals, atracava diligències i desafiava el mateix monarca, i així guanyà un lloc d'honor en les llegendes del bandolerisme.

## Repartiment

* Francisco Rabal – José María 'El Tempranillo'
* Lea Massari – María Jerónima
* Philippe Leroy – Pedro Sánchez
* Lino Ventura – El Lutos
* Manuel Zarzo – El Sotillo
* Silvia Solar – Marquesa de los Cerros
* Fernando Sánchez Polack – Antonio
* Antonio Prieto – El Lero
* José Manuel Martín – El Tuerto
* Agustín González – Capitán Leoncio Valdés
* Venancio Muro – Jiménez
* Rafael Romero (actor) – El gitano
* Gabriele Tinti
* Luis Buñuel – El verdugo
* Antonio Buero Vallejo – El esbirro

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1964. Os d'Or

## Referències

* ↑ «Llanto por un bandido». The New York Times.
# Llarga Marxa 3B

El Llarga Marxa 3B ((xinès), Chang Zheng 3B), també conegut com a CZ-3B i LM-3B, és una coet transportador orbital xinès. Va ser introduït el 1996 i es va posar en marxa des de l'Àrea de llançament 2 i 3 en el Xichang Satellite Launch Center a Sichuan. Un coet de tres etapes amb quatre coets propulsors líquids, Actualment és el membre més potent de la família de coets Llarga Marxa i el més pesant de la família del Llarga Marxa 3, i s'utilitza principalment per col·locar satèl·lits de comunicacions en òrbites geosíncrones.
Una versió millorada, el Llarga Marxa 3B/E, es va introduir el 2007 per augmentar la capacitat de càrrega del coet en GTO i elevar satèl·lits de comunicacions pesants en GEO. El Llarga Marxa 3B també va servir de base per al coet de capacitat mitjana Llarga Marxa 3C, que va ser llançat per primera vegada el 2008. El gener de 2016, els Llarga Marxa 3B i 3B/E han dut a terme 33 llançaments reeixits, amb altres dos que acaben en fracàs parcial o complet.

## Referències

* ↑ Mark Wade. «CZ-3B». Encyclopedia Astronautica. [Consulta: 26 abril 2008].

## Enllaços externs

* LM-3B User's Manual at GlobalSecurity.org
* Long March-3B (LM-3B) Arxivat 2011-07-08 a Wayback Machine. at the China Academy of Launch Vehicle Technology
# Llengües tibetobirmanes

Les llengües tibetobirmanes formen un dels dos subgrups principals de les llengües sinotibetanes i constitueixen un conjunt d'unes 400 llengües parlades al sud d'Àsia. Moltes d'elles es parlen en zones muntanyoses de difícil accés, per la qual cosa han estat poc estudiades i alguns lingüistes afirmen que no totes pertanyen a la mateixa família lingüística, sinó que s'agrupen com a concepte geogràfic.
Aquests idiomes són aglutinants, tonals i acostumen a col·locar el verb al final de la frase. S'escriuen usant gran varietat d'alfabets i sistemes pictogràfics, alguns únics per a aquell idioma.
La primera classificació interna d'aquestes llengües va ser la proposada per Shafer i distingia entre llengües bòdiques, bàriques, búrmiques i karèniques, afegint que eren branques al mateix nivell que la sinítica, negant doncs el nom genèric de tibetobirmà per a aquest grup. Per contra, estudis posteriors van posar en relleu l'existència de paral·lels entre els diferents idiomes i van reprendre la classificació geogràfica, que aleshores constaria de grups de llengües per zones: les parlades a l'Índia (llengües bàriques, jingpo i sak), les occidentals (amb les llengües tibetanes i de l'Himalaia), les nord-orientals i les sud-orientals.

## Referències

* ↑ Shafer, Robert (1966), Introduction to Sino-Tibetan), Wiesbaden: Otto Harrassowitz.
* ↑ Proel
# Llengües tlapaneques

Les llengües tlapaneques són un grup de llengües de la família lingüística otomang composta pel tlapaneca (Me'phaa) de Guerrero i l'extingida subtiaba de Nicaragua. Són els membres reconeguts més recentment de la família de llengües otomang, relació que ha estat demostrada en 1977 per Jorge Suárez.

## Vegeu també

* Subtiaba
* Tlapaneca

## Referències

* ↑ Subfamily: Subtiaba-Tlapanec a Glottolog
* ↑ Suárez, Jorge A.. El tlapaneco como lengua Otomangue. México, D.F.: Universidad Nacional Autonoma de México, 1977. (castellà)
# Llengües bantoides meridionals

Les llengües bantoides meridionals (també conegudes com a bantú ampli o bin) és una branca proposada de la branca Benué-Congo de les Níger-Congo. El bantoide meridional, que inclou el grup nombrós i ben documentat de les llengües bantus estrictes, que comprèn 643 llengües segons Ethnologue, encara que moltes d'aquestes llengües tenen alta intel·ligibilitat mútua.

## Classificació

El grup bantoide meridional va ser introduït com a tal per Williamson (1989), basant-se en el treball de Blench (1987) en una proposta que dividia les llengües bantoides en una branca septentrional i una altra branca meridional. La uniformitat del bantoide septentrional va ser qüestionada posteriorment, i s'ha discutit si el propi grup bantoide és un grup filogenètic ben definit, si bé s'ha afermat la possibilitat que el bantoide meridional sigui un grup filogenètic ben definit (a diferència del bantú estricte que ha estat qüestionat).
D'acord amb Williamson i Blench (2000:34–5), el bantoide meridional està dividit en diversos subgrups: el bantu, el jarawa, el tivoide, el beboide, el mamfe (nyang), el grup dels pasturatges i el ekoide. Blench (2010) va suggerir que el grup tivoide, el grup momo i el grup beboide podrien formar un grup filogenètic, potser juntament amb llenguatges de classificació incerta com l'esimbi i el buru:
? Bendi.
* Tivoide-Beboide: Tivoide, Esimbi, Beboide oriental, ? Momo, ? Buru, ? Menchum.
* Furu (Beboide?).
* Mamfe.
* Ekoide-Mbe: Ekoide, Mbe
* Beboide occidental
* Bantu i semibantu: Bantu dels pasturatges (? Momo), Jarawà-Mbam, Bantú estricte.

## Comparació lèxica

Els numerals en diferents varietats de llengües bantoides meridionals són:
| GLOSA | PROTO- BENDI | Beboide-Tivoide | Beboide-Tivoide | Beboide-Tivoide | Ekoide-Mbe | Ekoide-Mbe | PROTO- BANTOIDE |
| GLOSA | PROTO- BENDI | PROTO- BEBOIDE ORIENTAL | PROTO- TIVOIDE | Esimbi | PROTO- EKOIDE | Mbe | PROTO- BANTOIDE |
| '1' | *-kin | *mba- | *-mɔ(m) | kēnə̄ | *-ʤi | ómè | *moi / *ɗi |
| '2' | *-ɸa | *fai | *-hyar | mə̄rākpə̄ | *-βaɾ | bɛ́pʷâl | *βadi |
| '3' | *-cia | *tali | *-tate | mākə̄lə̄ | *-sa | bɛ́sá | *tati |
| '4' | *-ne | *nai | *-nai | mōɲī | *-ne | bɛ́ñî | *nai |
| '5' | *-tiaŋ | *tiŋ | *-tiaŋ | mātə̄nə̀ | *-ɾɔːn | bɛ́ʧân | *cʲan |
| '6' | *-tia(ŋ)-kin | *buso | | mālālə̄ | *3+3 | bɛ̀sêsár | |
| '7' | *-tia(ŋ)-ɸa | | | 5+2 | | bɛ̀tânè- bɛ́pʷâl | |
| '8' | *-tia(ŋ)-cia | *ɲaŋ | *-nieni | mōɲìōɲī | *4+4 | bɛ̀ñîbɛ̀ñî | |
| '9' | *-tia(ŋ)-ne | | | 5+4 | | bɛ́tânèbɛ́ñî | |
| '10' | *lifo | *jofi | *pu- | būɣù | *wobo | bɛ́fwɔ̂r | |

## Referències

* ↑ Roger Blench, Níger-Congo: an alternative view

## Bibliografia

* Williamson, Kay (1989) 'Niger–Congo Overview'. In: The Niger–Congo languages, ed. by John Bendor-Samuel, 3–45. University Press of America.
* Williamson, Kay & Blench, Roger (2000) 'Niger–Congo', in Heine, Bernd and Nurse, Derek (eds) African Languages – An Introduction. Cambridge: Cambridge University press, pp. 11–42.
* Blench, Roger (2010) 'The Tivoid Languages'
* Blench, Roger, 2011. 'The membership and internal structure of Bantoid and the border with Bantu'. Bantu IV, Humboldt University, Berlin