OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lynn (Alabama)

Lynn és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 597 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lynn tenia 597 habitants, 259 habitatges, i 184 famílies. La densitat de població era de 35,2 habitants/km².
Dels 259 habitatges en un 29,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,6% hi vivien parelles casades, en un 8,1% dones solteres, i en un 28,6% no eren unitats familiars. En el 27% dels habitatges hi vivien persones soles el 12% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,75.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,1% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 31,5% entre 25 i 44, un 26,6% de 45 a 60 i un 13,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones hi havia 87,7 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.125 $ i la renda mediana per família de 32.955 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.357 $ mentre que les dones 24.375 $. La renda per capita de la població era de 18.932 $. Aproximadament el 13,2% de les famílies i el 21,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Goundi (Txad)

Goundi és una ciutat txadiana situada al Mandoul Oriental, un dels tres departaments de la regió del Mandoul.

## Demografia
### Evolució

| | Població | Homes | Dones |
| 1993 | 7 402 | - | - |
| 2009 | 73 141 | 35 229 | 37 912 |

### Rangs d'edat

L'any 2009 :
| | Homes | Dones | Total |
| 0-14 anys | 19 869 | 19 477 | 39 346 |
| 15-59 anys | 13 963 | 17 148 | 31 111 |
| 60 anys o més | 1 397 | 1 287 | 2 684 |

## Referències

* ↑ «City Population - Population Statistics in Maps and Charts for Cities, Agglomerations and Administrative Divisions of all Countries of the World». [Consulta: 18 juliol 2020].
* 1 2 «Wayback Machine», 18-11-2017. Arxivat de l'original el 2017-11-18. [Consulta: 19 juliol 2020].
# Carlos Calderón López

Carlos Calderón López (Almansa, Albacete, 14 d'abril de 1995), conegut com a Carlos Calderón, és un futbolista espanyol que juga en la demarcació de davanter a la SD Logroñés de la Primera Divisió RFEF.

## Biografia

Després de formar-se com a futbolista en la disciplina del Llevant UE, finalment el 27 d'abril de 2014 va fer el seu debut amb l'equip filial en un partit contra el CF Reus Deportiu després de substituir Álvaro Traver. El 20 de juliol de 2015 va fitxar pel RCD Mallorca B, on va marcar el seu primer gol com a futbolista sènior el 21 de febrer de 2016 contra l'Eivissa Sant Rafel FC.
El 29 de juliol de 2016 va fitxar pel Getafe CF, sent assignat des d'un principi per a l'equip reserva. El 21 d'octubre de 2017 va fer el seu debut en la Primera Divisió d'Espanya després de substituir Amath Ndiaye en un partit contra el Llevant UE. Tres dies després va debutar en la Copa del Rei contra el Deportivo Alabès.
El 10 de juliol de 2018 va fitxar pel CD Lugo per a les següents tres temporades, però fou cedit a l'Internacional de Madrid el 31 d'agost.
El 2 de setembre de 2019, Calderón va rescindir el contracte amb els gallecs, i va signar pel CD Tudelano de Segona B, el següent gener.

## Referències

* ↑ «Getafe 0-1 Alavés». Deportivo Alavés, 24-10-2017. [Consulta: 27 març 2018].
* ↑ «Carlos Calderón, nueva incorporación del CD Lugo». CD Lugo, 10-07-2017. [Consulta: 11 juliol 2018].
* ↑ «Acuerdo con el CF Internacional de Madrid para la cesión de Carlos Calderón» (en castellà). CD Lugo, 31-08-2018. Arxivat de l'original el 1 setembre 2018.
* ↑ «Acuerdo con Carlos Calderón para la resolución de su contrato» (en castellà). CD Lugo, 02-09-2019. [Consulta: 4 setembre 2019].
* ↑ «Altas y bajas: Así queda el equipo tras el mercado de invierno» (en castellà). CD Tudelano, 01-02-2020. Arxivat de l'original el 6 d’agost 2020. [Consulta: 20 agost 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador en BDFutbol
* Fitxa del jugador a footballdatabase
# Carlos Dada

Carlos Dada (Lovaina, Bélgica, 1970) és un periodista establert a El Salvador, fundador i director del diari salvadoreny El Faro.
Va estudiar a la Universitat Iberoamericana de Mèxic, on la seva família s'havia traslladat durant el conflicte a El Salvador, i el seu primer treball va ser en la redacció d'esports d'una ràdio el 1993. Ha treballat en premsa, ràdio i televisió en la cobertura de notícies de més de vint països. El 1996 es va integrar en la secció d'opinió del diari mexicà La Crònica i dos anys després, el 1998, amb només vint-i-vuit anys, va tornar a El Salvador i va fundar El Faro, un mitjà de referència del periodisme de defensa dels drets humans a Iberoamèrica, conegut per les seves investigacions sobre corrupció i violència. Dada ha informat des de diverses zones de conflicte com l'Iraq, Veneçuela, Mèxic, Guatemala i, més recentment, Hondures. El seu treball ha estat publicat a Amèrica Llatina, els Estats Units, Bòsnia i Espanya.
Actualment és becari del Centre Cullman per Escriptors de la Biblioteca Pública de Nova York, on està escrivint un llibre sobre esquadrons de la mort a El Salvador.

## Reconeixements

* Xè Premi Internacional de Periodisme Julio Anguita Parrado (2017)
* Reconeixement a l'Excel·lencia del Premi Gabo Fundació Gabriel García Márquez per al Nou Periodisme Iberoamericà (FNPI) (2016)
* Premi Maria Moors Cabot de Llatinoamericana de Reportatges de la Universitat de Colúmbia (2011)
* Premi Anna Polikowskaja (2011)
* Pemi IPYS al periodisme d'investigació d'Amèrica Llatina, pel treball "Así matamos a monseñor Romero"

## Referències

* 1 2 «El salvadoreño Carlos Dada, galardonado con el X Premio Internacional de Periodismo Julio Anguita Parrado». El Periódico, 09-03-2017 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ Fonseca, Diego (ed.). Crecer a golpes: Crónicas y ensayos de América Latina a 40 años de Allende y Pinochet. Penguin Publishing Group, 2013, p. 142. ISBN 978-0-698-16662-2 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «El periodista salvadoreño Carlos Dada, premio «Julio Anguita Parrado»». Diari ABC, 10-03-2017 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Carlos Dada». The International Consortium of Investigative Journalists. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ Zueras, Daniel «Carlos Dada: El periodista que se metió de cabeza al mundo digital ¡Hace 20 años!». Estrategia & Negocios, 16-07-2019 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Carlos Dada». Fundació Gabriel García Márquez per al Nou Periodisme Iberoamericà - Fundación Gago. [Consulta: 10 maig 2020].

## Enllaços externs

* Entrevista a Carlos Dada, periodista de 'El Faro’. Universidad Loyola
# Casa de Convalescència

«Casa de Convalescència» té aquests significats:
* Casa de Convalescència (Barcelona)
* Casa de Convalescència (Vic)
# Castell d'Escarlà

El Castell d'Escarlà era el castell medieval, d'època romànica, del poble d'Escarlà, pertanyent al terme municipal de Tremp, dins de l'antic terme de Sapeira. Les seves restes estan situades a ponent de la roca que allotja l'església parroquial de Sant Joan d'Escarlà.
No es degué tractar mai d'un gran castell; més aviat caldria pensar en una torre o castellet d'avançada del castell d'Espills, on tenia la seu el senyor d'aquestes valls.
En queden alguns vestigis, només.

## Bibliografia

* BOIX I POCIELLO, Jordi; BOLÒS I MASCLANS, Jordi i BUSQUETS I RIU, Joan-Josep. "Sant Joan d'Escarlà". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Castell d'Escart

El Castell d'Escart, o de Sant Julià d'Escart, és al damunt i al nord del poble d'Escart, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, en territori de l'antic municipi d'Escaló.
És damunt i al nord del poble, a llevant del cementiri. No en queden gaires restes, però s'hi poden veure restes de murs en un pla d'uns 17 metres de llargària, on devia haver-hi un edifici quadrangular, del qual no se'n sap res, mentre no s'hi facin les necessàries excavacions arqueològiques.
El castell d'Escart formava part de la línia defensiva de l'entrada a la Vall d'Àneu des de migdia, tot i que pertanyia a l'abadia de Santa Maria de Gerri. El 1079 se n'apoderà el comte Artau I de Pallars Sobirà per tal de defensar la vall de les escomeses de les forces del Comte d'Urgell, però el restituí dos anys després a l'abat de Gerri. Es complementava amb el Castell d'Escaló, la Torrassa, el Castellot d'Estaís, i els castells de Llort, Castell de Berrós i Llavorre, el conjunt dels quals constituïa la porta d'accés a la Vall d'Àneu.

## Referències

* ↑ Bolòs, Busqueta i Puigferrat 1993.

## Bibliografia

* Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep; Puigferrat i Oliva, Carles. «Castell d'Escart». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Escaló». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* El Castell d'Escart en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casa de l'Assegurada

La Casa de l'Assegurada és un edifici de la ciutat d'Alacant, al País Valencià. Està ubicat a la plaça de Santa Maria. Té la consideració de ser l'edifici civil més antic que es conserva a la capital de l'Alacantí. Actualment forma part del Museu d'Art Contemporani d'Alacant.

## Història

D'estil barroc valencià, la Casa de l'Assegurada data de l'any 1685. Es va alçar amb la finalitat de pòsit i magatzem de gra i de farina, per a tindre'n en cas d'èpoques de carestia. Era un edifici de caràcter municipal, sota el comandament del Consell de la vila. Precisament, la seua denominació com a senyal d'assegurar la distribució d'aquests aliments, segons apunten l'historiador Fernando Gil Sánchez i el cronista oficial Enrique Cerdán Tato. Màrius Bevià apunta que s'alça sobre el solar dels antics banys islàmics, un lloc, a més a més, en l'indret més defensable de la vila, enmig dels dos anells de muralles, del mar i la Porta Ferrissa, cosa que apunta la importància de la seua construcció.
Va servir com a dipòsit de cereal i farina per a Alacant (i a vegades, també per a les veïnes Mutxamel i Sant Joan d'Alacant) fins a l'any 1843. Abans, però, durant la Guerra del Francés, va ocupar-se com magatzem militar i presó. A mitjans del segle xix, després d'una reforma a càrrec de l'arquitecte Emili Jover, amb un pressupost de 3.589 reials de velló, es va transformar en una escola per a les classes altes alacantines, així com una escola comercial, la qual esdevindria oficial cap al 1887.
A més, també es va emprar com a arxiu notarial. Va caure en un estat de deteriorament durant la II República, la Guerra Civil i la postguerra, tot mantenint-se per les puntuals actuacions del consistori de la ciutat. Cap als anys 70, la Casa de l'Assegurada va atraure a artistes, especialment el pintor Eusebi Sempere, qui va inaugurar-la, el 1977, com a museu d'art. Ja consolidat amb finalitats culturals, a les primeries del segle xxi es va escometre una nova reforma, la qual va donar peu al Museu d'Art Contemporani d'Alacant.

## L'edifici

La característica més destaca de la Casa de l'Assegurada és que el seu interior es va idear com a espai ampli i diàfan, més versàtil que una llar, atès la seua finalitat d'emmagatzematge. Aquesta qualitat ha permès el seu reaprofitament al llarg del temps.
Compta amb tres plantes, amb els quatre pilars principals al centre i l'escala principal al fons, sense murs de càrrega. Manca de decoracions, tot ressaltant l'entrada amb pòrtic d'estil dòric i sobre el qual es va col·locar una làpida commemorativa.

## Referències

* ↑ Martínez Medina, Andrés; Oliva Meyer, Justo; Oliver Ramírez, José Luis; Sempere Pascual, Armando; Calduch, Juan. Gaspar Jaén i Urban (dir.). Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante (PDF) (en castellà). Alacant: Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 2014 [Consulta: 19 març 2021].
* 1 2 La casa superviviente
# Casa de Josep Pila

La Casa de Josep Pila és una obra de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta de dues cases de mig cos de planta i pis amb la disposició asimètrica de les obertures. A la planta baixa hi ha la porta i una finestra que en el cas de la casa del c/ Barcelona, 9 s'ha convertit en una altra porta. Al pis aquesta casa té una finestra i un balcó, mentre que la del número 10 només té el balcó. Per sobre dels balcons hi ha uns espiralls verd vidriats. L'immoble està coronat amb un per un ràfec motllurat i una balustrada de peces de ceràmica de la Terrisseria Arpí.

## Història

Josep Pila sol·licità el 27 de febrer de 1874 la llicència d'obres per a construir aquest immoble projectat pel mestre d'obres Jaume Sagalés Matas. Aquesta li fou atorgada per la Comissió d'obres de l'ajuntament en data 5 de maig de 1874.

## Referències

* 1 2 «Casa de Josep Pila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 maig 2021].
# Casa la Miguela

La Casa la Miguela és una obra modernista de Gandesa (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a l'eixampla de la carretera de Mora, és un edifici modernista amb façana de formes vegetals, molt rugosa, de tres plantes, la baixa malmesa, ja que inicialment arrencaven d'aquesta una espècie de columnes a tipus de ceps de vinya que enllaçaven amb les plantes superiors. Al primer pis hi ha un petit mirador junt un balcó d'igual factura que els altres dos del nivell superior, aquest té llinda i brancals amb relleus de troncs d'arbre. La barana presenta ramificacions entrecreuades, igual que la terrassa superior, ara coberta d'uralita.
Els altres paraments verticals segueixen tenint la textura rugosa, fet d'estuc.
Actualment, bona part de la decoració modernista de la façana ha desaparegut.

## Referències

* 1 2 «Casa la Miguela». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 agost 2018].
# Castell d'Arties

El castell d'Arties és una edificació militar situada a Arties, en el municipi de Naut Aran (Vall d'Aran) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Queda una torre de mitja galta davant de l'església d'Arties.
La torre de guaita s'assenta en un puig que domina la confluència amb la Garona de Valarties, vall aquesta que dona accés als ports: de Caldes (vall de Boí) i de Vielha (també ruta alternativa pel port de Rius). En realitat es tracta d'una bestorre o torre de front semicircular, tancada pel darrere amb estructures sobreposades, i coronada per una espadanya per la banda de llevant, mig esbaldregada, l'únic que resta de peu del castell d'Arties. La torre d'acord amb la descripció de Gràcia de Tolba (1613) correspon al portal nord de dita fortalesa. Presenta porta d'accés en la planta baixa i tres pisos al capdamunt indicats per l'encaix de les bigues de fusta (els primers) i un relleix en el mur (el superior), respectivament. En cada un d'ells s'obren espitlleres de simple esqueixada, força desenvolupada cap a l'interior, i també troneres de factura posterior. A l'exterior destaquen una mena de canelobres, que confirmarien la seva funció de portal. És nova la teulada simple vessant que l'aixopluga.

## Història

Castell termenat, documentat per primera vegada el 1283. Consta que les torres d'Entransaigües i Peralèr d'Arties foren un dels primers punts de resistència a la invasió de la Val per part del rei de França (1283). El rei Pere el Cerimoniós concedí als homes d'Arties franqueses per tal de poder reconstruir el castell (1379), privilegi que confirma en termes semblants Felip II (1586). Plaça reial, Gracia de Tolba reporta una bona descripció del notable castell d'Arties (1613) que incloïa l'actual església parroquial. L'any 1649 el senyor de Casterner va prendre el castell d'Arties als francesos. Pascual Madoz al segle xix, però ja parla d'un passat força llunyà. De fet l'accés al recinte actual presenta un portal neoclàssic inacabat que duu a data 1800. Hom recorda unes escales de cargol que penjaven per l'interior de la torre fins a dalt. És tradició que va pertànyer als templers, i que hi havia un pas soterrani que la unia amb Sant Pelegrí.

## Referències

* 1 2 3 «Castell d'Arties». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Carolyn Shoemaker

Carolyn Jean Spellmann Shoemaker (Gallup, Nou Mèxic, 1929 - Flagstaff, 13 d’agost de 2021) era una astrònoma nord-americana, vídua del també astrònom Eugene Shoemaker i que ocupa el rècord del major nombre de cometes descoberts per una única persona: el 2002 havia descobert 32 cometes i més de 800 asteroides. Al costat del seu marit i de David H. Levy, va ser descobridora del cometa Shoemaker-Levy 9 el 1993, quan treballava a l'observatori Palomar.

## Premis i reconeixements

Va ser nomenada doctora honoris causa per la Northern Arizona University de Flagstaff el 1990 i la medalla Exceptional Scientific Achievement de la NASA el 1996. Al costat del seu marit, van ser agraciats amb la medalla Rittenhouse el 1988, el Premi Scientists of the Year el 1995 i la medalla James Craig Watson el 1998.

## Referències

* ↑ «In Memoriam: Carolyn Shoemaker, 1929–2021» (en anglès). Planetary News, 17-08-2021. [Consulta: 19 agost 2021].
# Carolyn Waldo

Carolyn Waldo (Montreal, Quebec, 11 de desembre de 1964) és una nedadora de natació sincronitzada quebequesa, ja retirada, guanyadora de tres medalles olímpiques.
Va participar, als 19 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova de solo. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud) va aconseguir guanyar dues medalles d'or en les proves de solo i de parelles, al costat de Michelle Cameron, esdevenint la primera esportista canadenca en aconseguir dues medalles d'or en uns mateixos Jocs.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat quatre medalles en el Campionat del Món de natació, tres d'elles d'or.
# Carolyn Steel

Carolyn Steel és una arquitecta, escriptora, investigadora i professora universitària anglesa que estudia la relació entre l'alimentació i el desenvolupament de les ciutats. El 2008 es va publicar el seu best-seller Hungry City: How Food Shapes Our Lives i, el 2020, Sitopia: How Food Can Save the World.

## Trajectòria

Steel es va graduar en Arquitectura a la Universitat de Cambridge el 1984. De 1995 a 1996 va ser alumna a la British School de Roma on va estudiar la història de la ciutat. Després dels seus estudis va començar a treballar com a arquitecta, fet que va compaginar amb la docència i l'escriptura. Ha impartit classes a la London School of Economics, a la Universitat de Cambridge i a la London Metropolitan University. El 1989 es va incorporar al despatx Kilburn Nightingale Architects, del que va ser-ne directora.
El 2008 va publicar el llibre Hungry City. Aquest llibre li va fer guanyar el premi Jerwood de la Royal Society of Literature de no-ficció. El llibre descriu, entre altres coses, com els fluxos d'aliments van entrar a Londres i com s'han desenvolupat al llarg del temps. Critica la manera actual de manipular els aliments i indica que les coses s'han de fer d'una altra manera. També afirma que el menjar barat no existeix. En l'últim capítol parla de l'ecociutat xinesa de Dongtan. El 2010 es va convertir en professora convidada a la Wageningen University & Research.

## Referències

* ↑ Grugeon Plana, Bart. «Si volem construir societats resilients al segle XXI, comencem amb l'alimentació!». Directa, 07-07-2022. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ Plaza, Analía. «Creamos la ilusión de la comida barata tratando a la naturaleza como si nos la diera gratis» (en castellà), 24-12-2020. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ «RSL Jerwood Awards for Non-Fiction». [Consulta: 3 juny 2016].
* ↑ Meyer, Luis. «Es demencial decir que la comida basura contribuye a que haya menos hambre en el mundo» (en castellà). Ethic, 12-01-2021. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ «De hongerige stad moet duurzaam gevoed», 21 maart 2011. [Consulta: 3 juny 2016].
* ↑ «De Hongerige Stad' Carolyn Steel, een bron van inspiratie», 14-02-2013. [Consulta: 6 juny 2016].
# Cascades Kopren

Les cascades Kopren (en serbi, Копренски водопад; Koprenski vodopad) són les segones cascades més altes de Sèrbia. Estan situades a la Serralada dels Balcans, al sud-est de Sèrbia, i té una alçada de 103,5 m. Entre el 16 de juny de 2011 (quan es van mesurar) i el 9 de juny de 2012 (quan es van mesurar les cascades Kaluđerski Skokovi), es va considerar que les cascades Kopren eren les més altes de Sèrbia.

## Localització

Les cascades Kopren estan situades a la zona del poble de Dojkinci, al nord-est de la ciutat de Pirot, al qual pertany administrativament. Les cascades es troben sota el pic de Kopren de laSerralada dels Balcans. El pic té 1.963 m d'altura, mentre que les cascades es troben a una altitud de 1.820 msnm.

## Característiques

Les cascades Kopren tenen una alçada de 103,5 m i una llargada de 148 m, amb una inclinació mitjana de 56,4 graus. Es troba a la riera de Dabidžin potok, no gaire lluny del seu naixement. El propi rierol és l'aiguaneix principal del riu Jelovička, que desemboca al riu Dojkinička. Les cascades consten de diverses caigudes d'aigua, que oscil·len entre pocs metres i més de 40 metres. A uns 30 metres per sota de la cascada més baixa, hi ha una altra cascada. S'ha calculat a ull que té entre 50 i 60 m d'alçada, però encara no s'ha mesurat.

## Història

Les cascades van ser descobertes el maig de 2011 per Dragovan Stojadinović. El 16 de juny de 2011 van ser mesurades per Sašа Milanović de la Facultat de mineria i geologia de la Universitat de Belgrad, que va mesurar moltes altres de les més elevades cascades de Sèrbia. Quan es van mesurar es van convertir en les cascades més altes de Sèrbia. El 9 de juny de 2012 es van mesurar les cascades Kaluđerski Skokovi (232 m), situades també a la Serralada dels Balcans, però les cascades Kopren, per ara, continuen sent les cascades situades a major altura.
Els avenços de les últimes dues dècades van canviar completament la geografia de Sèrbia, quan es tracta de cascades. L'àrea de la Serralada dels Balcans sempre ha estat poc poblada i inaccessible a causa del terreny accidentat i boscós, però també és una ubicació de la frontera Sèrbia-Bulgària. Quan els exèrcits van cedir les fronteres a la policia, es va permetre als civils explorar la zona. Com a resultat, des de llavors s'han descobert cascades a la Serralada dels Balcans: Čungulj el 1996 (43 m); Pilj el 2002 (64 m); Kopren el 2011 (103,5 m); Kaluđerski Skokovi el 2012 (232 m).

## Referències

* 1 2 3 «vodopadisrbije.com Kopren (Stara planina)». Arxivat de l'original el 2017-12-28. [Consulta: 24 març 2019].
* 1 2 3 4 Lučić, Senka «Koprenski vodopad» (en serbi). Politika-Putovanja, 04-04-2012, pàg. 6.
* ↑ Đokić, Jelena. «Vodopadi Srbije: Skriveni dragulji Stare planine» (en serbi). Portal Mladi, 2015.

## Vegeu també

* Llista de cascades
# Cascades Kabwelume

Les cascades Kabweluma són unes cascades del riu Kalungwishi, a la Província del Nord de Zàmbia. Les cascades es troben a uns 6 km de les cascades Lumangwe.
Quan baixen amb el volum màxim d'aigua (abril / maig), un mes després de l'estació humida, les cascades fan un espectacular semicercle amb la caiguda d'aigua. Hi ha plans per construir una central hidroelèctrica en aquesta cascada.

## Vegeu també

* Llista de cascades