OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giovanni Maria Radino

Giovanni Maria Radino (dècada del 1550 - dècada del 1600) fou un compositor i organista italià. El seu fill, Giulio Radino també era un compositor.
Sembla que va passar la seva joventut a Caríntia al servei de la família del comte de Frankenburg. Va competir amb èxit com a organista a la Capella de Sant Antoni de Pàdua el 1579. El seu Primo libro d'intavolatura di balli d'arpicordo (1592) va ser el primer llibre imprès amb música per al clavicèmbal. Només en queda un exemplar conegut, conservat a la Biblioteca Reial de Bèlgica a Brussel·les. A la portada se'l presenta com a organista de l'església San Giovanni di Verdara, càrrec que va mantenir fins al 1598, quan es publica la seva antologia, Madrigali de diversi.
La contribució més important a la música de Radino és el seu Primo libro d'intavolatura d'arpicordo, la primera sèrie de balls on l'edició especifica el clavicèmbal. Una versió concertada per al llaüt n'apareix just després d'Intavolatura di balli per sonar al liut. Cadascuna d'aquestes col·leccions conté un passamezzo tallat per una gaillarde, dues paduanas i quatre gaillardes separades. Algunes peces difereixen lleugerament: en la versió de llaüt del passamezzo, l'ordre de les variacions es modifica i trobem una altra. Si en la seva col·lecció de danses el seu predecessor, Marco Facoli, fa servir només acords complets per al seu acompanyament; de vegades Radino introdueix imitacions entre les dues mans i deixa fins i tot a la mà esquerra la veu principal. Radino és, per tant, una etapa important del teclat a Itàlia.

## Treballs

* Il primo libro d'intavolatura di balli d'arpicordo (1592)
* El mateix disposat per al llaüt: Intavolatura di balli per sonar al liuto (1592)
* En tant que editor va publicar: Madrigali de diversi a quattro voci raccolti da Gio. Maria Radino organista in San Giovanni in Verdare di Padoa & novamente posti in luce (Venècia, 1598 per Ricardo Amadino)
* Dialogue-madrigal, d'Eugenia almi pastori, a vuit veus, de Radino.

## Referències

* 1 2 3 M.L.A. «Radino». A: The Musical Times (en anglès). Londres: Novello, 1 octubre 1894, p. 663-666.
* 1 2 Kuhn, Laura; McIntire, Dennis. «Radino, Giovanni Maria». A: Baker’s Biographical Dictionary of Musicians [Consulta: 5 setembre 2022].
* ↑ Gillespie, John. «Italian Cembalo Music». A: Five centuries of keyboard music an historical survey of music for harpsichord and piano. (en anglès). Nova York: Dover Publications, 1972, p. 62. ISBN 978-0-486-31879-0.
* ↑ The Music Review (en anglès). 11. W. Heffer, 1950-02, p. 37.
* ↑ Groot, Simon. Traces of Tollius. The life and work of the Amersfoort musician Joannes Tollius (ca. 1550-ca. 1620). (en anglès). Hilversum: Uitgeverij Verloren, 2022, p. 108. ISBN 978-94-6455-006-1.
* ↑ Ellingworth, Susan (ed). Primo libro d'intavolatura di balli d'arpicordo (en italià, anglès). 1963 edició moderna. Chicago: American Institute of Musicology, 1598 (Corpus Of Early Keyboard Music 33). ISBN 9781595512314.
# Glacera de Tourtemagne

La glacera de Tourtemagne (en alemany Turtmanngletscher) és una glacera del cantó del Valais a Suïssa.
Amb una longitud de 5,1 km, la seva part superior fa 1,5 km d'amplada i cobreix una superfície aproximada de 7,5 km2. El seu punt de partida es troba al flanc nord-oest del Bishorn a una altitud de 4.150 m. Acaba a 2.200 m, on forma el Turtmänna que, al llarg de la vall de Turtmanntal, baixa per desembocar al Roine. La glacera alimenta el Turtmannsee.
A 3.256 m, al flanc occidental de la glacera cap a la Val d’Anniviers hi ha la cabana Tracuit, refugi de muntanya del Club Alpí Suís que serveix de punt de partida per a l’ascensió al Bishorn i del Weisshorn.
A diferència de la majoria de les glaceres suïsses, la glacera Tourtemagne es va expandir entre els anys 1980 i principis dels anys 2000. Des de llavors, però, s'ha retirat ràpidament. Des del 1850, el descens s'estima en 3,8 km i la seva superfície ha disminuït en 3,8 km2.

## Referències

* ↑ «Factsheet | Gletschermessnetz Schweiz GLAMOS» (en alemany estàndard suís). [Consulta: 22 novembre 2020].
* ↑ «mapa». [Consulta: 22 novembre 2020].
* ↑ Hilaire Dumoulin, Amédée Zryd, Nicolas Crispini, Glaciers : Passé-présent du Rhône au Mont-Blanc, Éditions Slatkine, coll. « Beaux livres », 2010 ISBN 978-2832103630
* ↑ «Turtmanngletscher - Spektakulärer Gletscherabbruch» (en alemany), 07-08-2020. [Consulta: 22 novembre 2020].
# Giro del Medio Brenta

El Giro del Medio Brenta és una cursa ciclista italiana que es disputa entre Villa del Conte i Cittadella a la Província de Pàdua, Vèneto.
La primera edició de la cursa es disputà el 1986 per corredors amateurs, i no fou fins al 1996 que hi participaren els professionals. Actualment forma part de l'UCI Europe Tour, amb una categoria 1.2.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1986 | Giorgio Furlan | Paolo Dal Bianco | Silvano Lorenzon |
| 1987 | Dario Bottaro | Fabrizio Nespoli | Gabriele Bezzi |
| 1988 | Giuliano Pavanello | Stefano Dalla Pozza | Dario Bottaro |
| 1989 | Cristian Zanolini | Carlo Cobalchini | Biagio Conte |
| 1990 | Paolo Lanfranchi | Davide Revellin | Gabriele Valentini |
| 1991 | Valerio Galeazzi | Corrado Braga | Carlo Finco |
| 1992 | Gilberto Simoni | Cristian Zanolini | Emilio Mazzer |
| 1993 | Ilario Scremin | Amilcare Tronca | Gabriele Dalla Valle |
| 1994 | Mirko Lauria | Michele Colleoi | Alessandro Brendolin |
| 1995 | Claudio Camin | Oscar Dalla Costa | Alessandro Nascimbene |
| 1996 | Marco Gili | Pavel Shumanov | Alain Turicchia |
| 1997 | Marco Serpellini | Andraea Patuelli | Michele Laddomada |
| 1998 | Matteo Tosatto | Emanuele Lupi | Nicola Ramacciotti |
| 1999 | Devis Miorin | Fabio Malberti | Fausto Dotti |
| 2000 | Matteo Carrara | Alessandro Baronti | Thomas Muhlbacher |
| 2001 | Sasa Sviben | Andris Reiss | Maurizio Vandelli |
| 2002 | Damiano Cunego | Leonardo Bertagnolli | Remmert Wielinga |
| 2003 | Przemysław Niemiec | Timothy David Jones | Francesco Bellotti |
| 2004 | Ruslan Pidgornyy | Andrea Moletta | Maurizio Carta |
| 2005 | Manuele Spadi | Fortunato Baliani | Paolo Bailetti |
| 2006 | No disputada |
| 2007 | Adriano Angeloni | Alessio Signego | Luigi Sestili |
| 2008 | Robert Vrečer | Massimo Giunti | Alessandro Donati |
| 2009 | Christian Delle Stelle | Andrea Piechele | Enrico Battaglin |
| 2010 | Luigi Miletta | Diego Zanco | Eldar Dzhabrailov |
| 2011 | Moreno Moser | Enrico Battaglin | Dennis Vanendert |
| 2012 | Matteo Busato | Matteo Marcolin | Matthias Krizek |
| 2013 | Federico Rocchetti | Matteo Collodel | Alex Turrin |
| 2014 | Klemen Štimulak | Roman Semyonov | Gianluca Miliani |
| 2015 | Michele Gazzara | Paolo Brundo | Simone Petilli |
| 2016 | Fausto Masnada | Mark Padun | Nicola Gaffurini |
| 2017 | Michele Gazzara | Amanuel Gebreigzabhier | Andrea Garosio |
| 2018 | Alexander Evtushenko | Simone Ravanelli | Zahiri Abderrahim |
| 2019 | Simone Ravanelli | Filippo Zana | Fabio Mazzucco |
| 2020 | suspesa de la pandèmia de Covid-19 | suspesa de la pandèmia de Covid-19 | suspesa de la pandèmia de Covid-19 |
| 2021 | Yeisson Casallas | Henok Mulubrhan | Simone Raccani |
| 2022 | Thomas Pesenti | Davide De Pretto | Andrea Garosio |
| 2023 | Giulio Pellizzari | Luca Cretti | Manuele Tarozzi |
| 2024 | Sergio Meris | Cesare Chesini | Alessandro Borgo |

## Referències

* ↑ Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* ↑ Palmarès a cyclebase.nl
* ↑ «Giro del Medio Brenta». ProCyclingStats. [Consulta: 15 juny 2016].

## Enllaços externs

* Web oficial (italià)
# Gneu Corneli Lèntul (cònsol 146 aC)

Gneu Corneli Lèntul (en llatí: Cnaeus Cornelius Lentulus) va ser un magistrat romà que va viure al segle ii aC. Era fill de Gneu Corneli Lèntul, cònsol el 201 aC, i pertanyia a la família dels Lèntuls, una branca patrícia de la gens Cornèlia.
Va ser elegit cònsol el 146 aC juntament amb Luci Mummi Acaic.

## Referències

* ↑ Ciceró, Epistulae ad Atticum, XIII 33; Vel·lei Patèrcul, Historiae Romane, I 12; Fastos Capitolins: apud Smith 1867.

## Bibliografia

* Smith, William (ed.). «23. Cn. Cornelius Lentulus». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown and Company, 1867, p. 732.
# Gneu Corneli Escipió (pretor 109 aC)

Gneu Corneli Escipió (en llatí: Gnaeus Cornelius Scipio) va ser un magistrat romà, fill de Gneu Corneli Escipió Hispà. Formava part de la gens Cornèlia, i era de la família dels Escipions, d'origen patrici.
En parla Valeri Màxim, qui assenyala que va ser nomenat governador (propretor) a una de les províncies d'Hispània (no s'indica l'any, però havia de ser a la segona meitat del segle ii aC); finalment, el senat va revocar el nomenament, i li va prohibir anar a la província a causa de la vida desordenada que havia portat anteriorment. Probablement havia estat pretor.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 752.
# Gneu Corneli Lèntul (cònsol 18 aC)

Gneu Corneli Lèntul (en llatí: Gnaeus Cornelius L. F. Lentulus) va ser un magistrat romà del segle i aC. Va ser elegit cònsol l'any 18 aC juntament amb Publi Lèntul Marcel·lí, en temps de l'emperador August i quan la magistratura de cònsol ja no tenia poder executiu efectiu.
Segons Smith, seria germà de Luci Corneli Lèntul, cònsol l'any 3 aC, de manera que el seu pare seria un fill de Luci Corneli Lèntul Níger; altrament, podria ser fill de Luci Corneli Lèntul Crus, i germà de Luci Corneli Lèntul Cruscel·lió. Probablement va ser el pare de Cos Corneli Lèntul Getúlic.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «36. Cn. Cornelius Lentulus». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown and Company, 1867, p. 733.
* ↑ «Cornelius 180». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Gonella

La gonella és una peça de vestir tradicional de la pagesia a les Illes Balears, composta de cos i de falda més o menys llarga. En un principi era usada tant per homes com per dones, però mentre que els homes la deixaren de portar durant la segona meitat del segle xv, entre les dones perdurà fins al segle xx.
En alguerès, gonella vol dir "faldilla".
A la baixa edat mitjana sembla que el seu ús era molt habitual, però cal tenir en compte que, aleshores, el mot gonella, segurament pel seu ampli ús, s'emprava també per a designar un vestit en general. Les mànigues eren estretes, sense ornaments i podien tenir diferents formes; és possible que n'existissin també sense mànigues. Anaven cordades, ja que el coll no era prou escotat com per a passar-hi el cap. Al segle XIV n'hi havia amb un fres a les vores, i al Tirant lo Blanc se'n descriuen de brodades amb or i argent, amb xapes de perles i pedres precioses. La portaven homes i dones. Els almogàvers la portaven com a peça única, i a la Crònica de Bernat Desclot apareix en un moment el rei Pere el Gran disfressant el seu vestit militar amb una gonella per sobre. Tanmateix, en general els cavallers la van dur com a peça de roba interior, sota la cota de malla, fins al segle XIV, en què va ser substituïda per un jupó. Prop del segle XV es va començar a diferenciar en homes i dones; amb la completa diferenciació, al segle xv, els homes van deixar de portar-la.
La gonella apareix referenciada per escrit en documents notarials a partir del segle xvii, als quals apareixen amb diferents teixits i diferentes quantitats i qualitat d'ornaments, segons la classe social de la persona a qui pertanyien. Els teixits més abundants són la llana, el burell i l'estamenya. N'hi ha de diversos colors: negres, clars, grocs, verds, blaus, vermells, violats, etc. De vegades es porten amb gipons o cossets fets amb el mateix teixit, però es poden portar també amb d'altres de diferents i sense aquestes altres peces.

## Tipus de gonella

Hi ha tres models tradicionals que han perdurat fins al segle xxi amb el nom de gonella:
* Gonella negra o, simplement, gonella, és el més antic dels que es mostren a les ballades populars.
* Gonella blanca, que en un principi era indumentària d'estiu.
* Gonella de color, que es porta amb un cosset.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Gonella Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera
* ↑ «Gonella». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ La indumentària civil catalana: segles XIII-XV, d'Isidra Maranges i Prat, Institut d'Estudis Catalans, 1991, ISBN 8472831892
Viccionari
# Gravera del Tasar

La Gravera del Tasar és una antiga explotació d'extracció de grava per a la construcció del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès.
Està situada al sector de ponent de la Llandriga, als peus de l'extrem sud-est del Serrat del Gordi.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006.
# Hamdullahi

Hamdullahi, també Hamdallahi o Hamdallaye (de l'àrab: حمد الله, ḥamd Allāh, literalment ‘lloança de Déu’), fou una ciutat de la regió de Mopti, a Mali. Fou fundada al voltant de 1820 per Seku Amadu, que la convertí en la capital de l'Imperi fula de Macina al llarg del segle xix.
El 16 de març de 1862 la ciutat va caure en mans del conqueridor tuculor Al-Hadjdj Umar Tall, després de tres batalles importants que van costar més de 70.000 vides. Umar Tall va destruir la ciutat, marcant el final efectiu de l'Imperi de Macina.
Les ruïnes de la ciutat abandonada són uns 21 km al sud-est de Mopti, a un lloc situat a l'est del riu Bani i cap a l'oest de la plana de Bandiagara.
La ciutat estava encerclada per muralles de tova i cobria una àrea de 244 hectàrees. Les muralles de la ciutat i alguns carrers encara són clarament visibles en imatges de satèl·lit proporcionades per Google. La mesquita i el palau de Seku Amadu van ser localitzats una al costat de l'altre en el centre de la ciutat. Estaven també construïts de toves excepte les muralles que tancaven el palau, que eren de pedra. La mesquita ha estat reconstruïda i reoberta el 2004.

## Referències

* ↑ Huysecom, Eric «Preliminary report on excavations at Hamdallahi, inland Niger Delta of Mali (February/March and October/November 1989)». Nyame Akuma, 35, 1991, pàg. 24–28.
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 22 de juliol 2011. [Consulta: 20 març 2016].

## Bibliografia addicional

* Brown, William A. «Toward a chronology for the Caliphate of Hamdullahi (Māsina)». Cahiers d'études africaines, 8, 31, 1968, p. 428–434. DOI: 10.3406/cea.1968.3136.
# Guacamai capblau

El guacamai capblau (Primolius couloni) és un guacamai, per tant un ocell de la família dels psitàcids. Habita boscos de l'est del Perú, nord de Bolívia i Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Guacamai capblau». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/12/2023(català)
* ↑ Tobias, Joseph A.; Brightsmith, Donald J. «Distribution, ecology and conservation status of the Blue-headed Macaw Primolius couloni» (en anglès). Biological Conservation, 139, 1-2, 01-09-2007, pàg. 126–138. DOI: 10.1016/j.biocon.2007.06.009.
* ↑ Juniper, Tony; Parr, Mike. Parrots: A Guide to the Parrots of the World (en anglès). Pica Press, 1998. ISBN 978-1-873403-40-2.
* ↑ Penhallurick, John. «PROPOSAL (#177) TO SOUTH AMERICAN CHECKLIST COMMITTEE. To reassign the genus of three macaws (Propyrrhura maracana (Vieillot 1816) Blue-winged Macaw; Propyrrhura couloni (P. L. Sclater) 1876 Blue-headed Macaw; and Propyrrhura auricollis (Cassin 1853) Yellow-collared Macaw to Primolius Bonaparte 1857.» (en anglès), 01-05-2005. Arxivat de l'original el 2007-02-24. [Consulta: 11 maig 2024].
# Grand Ridge

«Grand Ridge» té aquests significats:
* Grand Ridge (Florida), població dels Estats Units a l'estat de Florida.
* Grand Ridge (Illinois), població dels Estats Units a l'estat d'Illinois.
# Halichoeres trimaculatus

Halichoeres trimaculatus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 27 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de l'est de l'Índic fins al Pacífic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald (1985).
# Habitatge al carrer de l'Estació, 49 (Ulldecona)

Habitatge al carrer de l'Estació, 49 és un habitatge d'Ulldecona (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner amb la façana principal al carrer Estació, però també dona cap al carrer Francesc Sans Borja i al carrer Migdia. Consta de planta baixa, dos pisos i terrat. Al carrer Sans Borja s'obre, al nivell del primer pis, una galeria amb arcades de mig punt. A la façana principal, s'inscriuen tres portes d'arc escarser, una d'elles tapiada. En el primer pis hi ha una balconada, a la qual s'obren quatre finestres i tribuna poligonal en l'angle (aquesta també es troba en el segon pis, on també hi ha dos balcons). La façana està arrebossada i els emmarcaments de les finestres superiors i frisos de superació de nivells es decoren amb motius vegetals, hídries, garlandes i orles. La façana es corona amb una barana continua de perfil mixtilini en el centre on hi ha un relleu oval emmarcat amb dues representacions de grius alat i ornamentació de la mateixa tipologia que la resta de la façana.
L'interior conserva l'estructura original, en funció de la qual es troba decorat l'habitatge.

## Història

Sobre la porta central de la planta, a la façana principal, hi ha gravada la data de 1917.

## Referències

* 1 2 3 «Habitatge al carrer de l'Estació, 49». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Heinemann (editorial)

Heinemann és un editor de recursos professionals i un proveïdor de serveis educatius establert el 1978 a Portsmouth, Nova Hampshire, com a filial nord-americana de Heinemann UK. Avui en dia, l'empremta educativa del Regne Unit és propietat de Pearson, les publicacions comercials del Regne Unit són propietat de Penguin Random House i l'empremta educativa dels EUA és propietat de Houghton Mifflin Harcourt.

## Enllaços externs

* Web oficial UK (anglès)
* Web oficial USA (anglès)
# Harakiri (desambiguació)

«Harakiri» té aquests significats:
* Harakiri, terme japonès emprat per a denominar un suïcidi ritual per desentranyament
* Harakiri (pel·lícula de 1919), pel·lícula alemanya dirigida per Fritz Lang
* Harakiri (pel·lícula de 1962), pel·lícula japonesa dirigida per Masaki Kobayashi
* Hara-Kiri (revista), revista satírica francesa
# Hermann Emil Fischer

Hermann Emil Fischer (Euskirchen, avui dia part de l'estat de Rin del Nord-Westfàlia, 9 d'octubre de 1852 -Berlín, Imperi Alemany, 15 de juliol de 1919) fou un químic i professor universitari alemany guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1902.

## Biografia

Va néixer el 1852 a la ciutat d'Euskirchen. de Fischer començà a treballar als negocis familiars del seu pare, fins que aquest l'envià a la universitat, al·legant que el seu fill era incompetent pels negocis. Ingressà a la Universitat de Bonn el 1872 per estudiar química, encara que es canvià després a la Universitat d'Estrasburg, on es doctorà el 1874, amb un estudi sobre la fenolftaleïna.
Seguint a un dels seus professors, Fischer es convertí en professor de química en diverses universitat alemanyes com les de Múnic, Eerlangen, Würburg i Berlín, on s'establí el 1892 i hi restà fins al final de la seva vida.
== Recerca científica ==
Durant la seva estada a Verona descobrí, al costat del metge Joseph von Mering, el veronal o barbital, el primer somnífer del grup dels barbitúrics.
En la seva recerca va demostrar que les proteïnes estan compostes per cadenes d'aminoàcids i que l'acció dels enzims és específica, efectuant la hidròlisi de les proteïnes complexes en aminoàcids. En el seu treball al voltant dels glúcids va determinar l'estructura molecular de la glucosa i la fructosa. Així mateix fou el primer químic que va plantejar la fórmula de derivats de la purina que va definir en 1884, com per exemple l'àcid úric, i la cafeïna. L'any 1902 li fou concedit el Premi Nobel de Química "pels seus estudis de síntesi del grup de la purines".
Va establir un vincle entre la biologia, la química orgànica i l'estereoquímica. El seu nom forma part de diferents processos químics, com la projecció de Fischer, la síntesi de pèptids de Fischer i la reducció de Fischer entre d'altres. Les medalles atorgades per la Societat Alemanya de Química porten el seu nom.

## Referències

* ↑ Fischer, Emil «Ueber die Harnsäure. I.». Berichte der Deutschen Chemischen Gesellschaft, 17, 1884, pàg. 328–338. DOI: 10.1002/cber.18840170196.
* ↑ Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Química 1902 (anglès)
# Hermann Buhl

Hermann Buhl, alpinista i guia de muntanya nat a Innsbruck (Àustria) el 21 de setembre de 1924 i mort al pic Chogolisa (Karakoram - Pakistan) el 27 de juny de 1957). És considerat un dels millors escaladors austríacs de després de la Segona Guerra Mundial.

## Ascensions

* 1950 Primera ascensió hivernal de la paret sud de la Marmolada
* 1953 Primera ascensió al Nanga Parbat (8.125 metres). És la primera ascensió a un vuit mil en solitari.
* 1957 Primera ascensió al Broad Peak (8.047 metres), junt a Kurt Diemberger.
Poques setmanes després de l'èxit al Broad Peak, en Hermann Buhl i en Kurt Diemberger intentaren ascendir el Chogolisa (7.654 metres). En Hermann Buhl va morir en caure d'una cornisa de l'aresta sud-est. El seu cos no va ser trobat.

## Obra escrita

Buhl, Hermann; Diemberger, Kurt (epíleg). Del Tirol al Nanga Parbat. Madrid: Desnivel, 2001. ISBN 84-95760-24-X. (castellà)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Buhl, Hermann; Diemberger, Kurt (epíleg). Del Tirol al Nanga Parbat. Madrid: Desnivel, 2001. ISBN 84-95760-24-X. (castellà)
* 1 2 3 4 5 6 7 «Hermann Buhl». SummitPost.org.. [Consulta: 14 maig 2012]. (anglès)
* 1 2 3 4 5 6 Diemberger, Kurt. Entre cero y ocho mil metros. Barcelona: Nova Terra, 1975. ISBN 84-280-0835-3. (castellà)
* Biografia de Hermann Buhl (anglès)
* Biografia de Hermann Buhl (anglès)
* Hermann Buhl i el Nanga Parbat (anglès)
* Pàgina en record de Hermann Buhl Arxivat 2013-01-02 a Wayback Machine. (alemany)]
# Hipaci

* Per a altres significats, vegeu «Hipaci de Cilícia».
Flavi Hipaci o Hipati (en llatí Flavius Hipatius) era el germà d'Eusèbia, muller de l'emperador Constanci II.
El seu pare, Flavi Eusebi havia estat cònsol. Ell mateix va ser nomenat cònsol l'any 359 juntament amb el seu germà Eusebi. El 374 Hipaci i el seu germà Eusebi van ser torturats, multats i desterrats per l'emperador Valent acusats d'aspirar a l'imperi, però quan l'acusació es va demostrar falsa, se'ls va fer retornar i el seu honor restablert. L'any 379 Hipaci va ser prefecte de la ciutat (praefectus urbis) a Roma, i el 382-383 prefecte del pretori probablement a Itàlia, un dels que va ocupar aquest càrrec de manera conjunta.
Era amic d'Ammià Marcel·lí, que parla d'Hipaci amb gran consideració. Possiblement era cristià, ja que Gregori de Nazianz li va escriure una carta.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/547?rgn=full+text;view=image;q1=HypatiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 537. ]