OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Henriette Valium

Henriette Valium (Montreal, 4 de maig de 1959 - 1 de setembre de 2021) era un autor de còmic quebequés.

## Biografia

Nascut Patrick Henley, començà a autopublicar en la dècada de 1980: els primers títols, Vajorbine 14 (1981) i Iceberg (1983), eren llibrets fotocopiats i grapats; Motel (1986) i 1000 Rectums, c’tun album Valium! (1987) comptaven amb una portada serigrafiada a color; i en Primitive Crétin! (1993) ja usà eixa tècnica per a tot el llibre, sempre en tirades limitades i artesanals. Llavors treballava a un estudi dalt de la sala de concerts Les Foufounes, per a la qual dissenyava els cartells, i ja era reconegut per artistes més jóvens com Marc Bell, Eric Braün, Simon Bossé, Rupert Bottenberg, Hélène Brosseau, Caro Caron, Howard Chackowicz, Julie Doucet, Richard Suicide, Alexandre Lafleur, Denis Lord, Billy Mavreas o Rick Trembles i, durant la dècada de 1990, altres com Guim, Mathieu Massicotte, Quesnel i Carlos Santos. Malgrat el reconeixement de la crítica i dels companys de professió, i dels premis rebuts durant la dècada del 2010, Valium no aconseguí rebre cap suport institucional, ans hagué de viure del seu treball a un garatge reconvertit en estudi.
Comparat sovint amb l'estatunidenc Robert Crumb com a pioner del còmic alternatiu, Valium feia dibuixos extremadament detallats i complexes amb personatges surrealistes; quant a discurs, Henriette sovint era titlat d'homòfob, nazi o raciste, quan en realitat ironitzava amb tota ideologia absurda. Un dels seus motius recurrents era Tintín, un personatge del qual reinterpretava pàgines senceres amb el nom invertit de Nitnit.

## Premis

* 2017: trofeu Pigskin Peters dels premis Doug Wright per The Palace of Champions.
* 2018: premi Albert Chartier a la contribució artística al còmic quebequés.
* 2020: premi Expozine al millor còmic en francés per Nitnit

## Referències

* 1 2 Marc Tessier. «Henriette Valium, 1959-2021» (en anglés). The Comics Journal, 13-09-2021. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ André Duchesne. «Décès du bédéiste underground Henriette Valium» (en francés). La Presse, 03-09-2021. [Consulta: 8 maig 2022].
# The Speed Queen

The Speed Queen és una pel·lícula muda d’una bobina de la Keystone dirigida per Mack Sennett i protagonitzada per Mabel Normand, Ford Sterling i Nick Cogley. La pel·lícula es va estrenar el 12 de juny de 1913. No hi ha informació sobre la seva localització per la qual cosa es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

El pare de Nellie és un jutge que té una malaltia similar al ball de Sant Vito. Sortosament, quan sent que li arriba un atac pren la dosi del medicament i sempre se li alleugen els símptomes. Un dia oblida la medicina i, sentint que li ha de venir l'atac, envia Nellie a casa a buscar-la. Ella puja al seu cotxe i condueix a tota velocitat. Ben aviat és perseguida per dos policies en moto. Un dels policies és un pretendent rebutjat i espera arrestar-la per despit. L'altre policia és el seu enamorat, i ell la vol salvar. Durant la cursa a tota velocitat es produeixen múltiples situacions divertides. Nellie és arrestada, però és alliberada gràcies al seu enamorat.

## Repartiment

* Mabel Normand (Nellie)
* Ford Sterling (policia)
* Nick Cogley (pare de Nellie)

## Referències

* ↑ Walker, Brent E. Mack Sennett's Fun Factory: A History and Filmography of His Studio and His Keystone and Mack Sennett Comedies, with Biographies of Players and Personnel (en anglès). McFarland, 2010-01-13, p. 279. ISBN 978-0-7864-5707-6.
* ↑ Lefler, Timothy Dean. Mabel Normand: The Life and Career of a Hollywood Madcap (en anglès). McFarland, 2016-03-23, p. 191. ISBN 978-0-7864-7867-5.
* ↑ «The Speed Queen» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List, 18-03-2012. [Consulta: 25 setembre 2021].
# Federico Olóriz Aguilera

Federico Miguel de la Santísima Trinidad Olóriz Aguilera (9 d'octubre de 1855, Granada, 28 de febrer de 1912, Madrid) va ser un metge i investigador espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Nascut en 1855, ingressa amb 16 anys en la Facultat de Medicina de la Universitat de Granada. Després de llicenciar-se, treballa en l'Hospital de San Juan de Dios, on arriba a director, al mateix temps que desenvolupa les seves recerques sobre anatomia, que el portaran a ocupar la càtedra de l'àrea en la Universitat Central de Madrid. Allí manté contacte amb figures reconegudes com Santiago Ramón y Cajal, podent treballar en camps com l'antropologia (estudia l'índex cefàlic a Espanya) i el tractament del còlera (vegeu: Pandèmies de còlera a Espanya). Malgrat haver dedicat gran part de la seva vida professional a la ciència pura, és una aplicació tècnica la que troba major ressonància, en desenvolupar una tècnica pionera de dactiloscòpia (identificació per empremtes dactilars).

## Identificació dactilar

Creador del sistema d'identificació dactilar usat en Espanya i Portugal abans de l'arribada dels sistemes informàtics, el Dr. Federico Olóriz Aguilera va prendre com a base del seu sistema de classificació la de Juan Vucetich, que establia quatre tipus de dactilogrames atenent al nucli. Olóriz també agrupa als dactilogrames en quatre tipus fonamentals, classificats segons el delta. L'absència o presència del delta i el seu nombre i situació, quan existeix, determina el grup al qual pertany. Segons el que s'ha dit, en el sistema espanyol, qualsevol dactilograma ha de pertànyer a un dels quatre següents grups:
* Primer tipus: A - Adeltes (sense delta)
* Segon tipus: D - Dextrodeltes (amb un delta a la dreta)
* Tercer tipus: S - Sinistrodeltes (amb un delta a l'esquerra)
* Quart tipus: V - Bideltes (amb dos o més deltes)
Atès que les impressions dactilars es mostren invertides, és necessari acordar un conveni per determinar el costat dret i esquerre de la petjada. Així, tradicionalment es considera com a costat dret el de l'observador. Per a una classificació més detallada, Olóriz Aguilera va identificar i va nomenar fins a 10 característiques pròpies de les empremtes dactilars que ajudarien a reduir el nombre de comparacions necessàries per a la identificació d'un individu en una base de dades.

## Reconeixement

Existeix una Avinguda del Doctor Olóriz a la seva Granada natal i carrers dedicats al Doctor Olóriz en Madrid i les localitats granadines de Huétor Tájar, Ogíjares i Chauchina.

## Enllaços externs

* Semblança d'Olóriz Aguilera Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. al diari Ideal.
* Glossari Arxivat 2015-02-22 a Wayback Machine. de termes relacionats amb les empremtes dactilars, citant Olóriz Aguilera com a pioner.
* Col·lecció de cranis creada pel Dr. Federico Oloriz Aguilera
* Reportatge documental sobre Federico Olóriz del programa Tesis de Canal Sur
# Porc de Vic

El porc de Vic és una raça de porcs pròpia de la zona d'Osona.

## Història

Probablement el seu origen sigui la fusió del ja extingit porc català i de races foranes com el Large White o el porc de Yorkshire a principis del segle xx.
Actualment es dediquen molt a fer embotits tals com butifarres, llonganisses o fuets.

## Característiques

* Capa de color blanc
* Cap de forma allargada.
* Orelles estretes i llargues enfocades cap endavant.
* Cua de naixement baix.
* Costellam alt i pla.
* Poca precocitat en el creixement.
* Elevada prolíficitat.
* Elevada producció làctica.
* Alt contingut en greix, arribant a fer més de 10 centímetres de cotna.
* Ventre recollit.
* Pes comparativament petit.
* Extremitats altes.
* Potes que no donen per a fer molt de pernil.
# Pel·lornèids

Els pel·lornèids o pel·lorneids (Pellorneidae) són una família de moixons de l'ordre dels passeriformes creada arran els estudis fets sobre membres de la família dels timàlids (Timaliidae) que van demostrar que algunes espècies no estaven relacionades.

## Sistemàtica

La família dels timàlids (Timaliidae) ha servit com un «calaix de sastre» on ubicar una sèrie de tàxons d'ocells del Vell Món, de difícil catalogació. La família Pellorneidae és un dels grans clades que han aparegut arran els treballs de Gelang et al (2009). El Congrés Ornitològic Internacional recull aquest canvis a partir de la versió 2.6 (1010).

## Llista de gèneres

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 11.1, 2021), aquesta família està formada per 13 gèneres amb 62 espècies:
* Gènere Graminicola, amb dues espècies.
* Gènere Turdinus, amb tres espècies.
* Gènere Malacopteron, amb 6 espècies.
* Gènere Gampsorhynchus, amb dues espècies.
* Gènere Schoeniparus, amb 7 espècies.
* Gènere Pellorneum, amb 13 espècies.
* Gènere Laticilla, amb dues espècies.
* Gènere Illadopsis, amb 8 espècies.
* Gènere Kenopia, amb una espècie: turdina estriada (Kenopia striata)
* Gènere Malacocincla, amb tres espècies.
* Gènere Gypsophila, amb 6 espècies.
* Gènere Ptilocichla, amb tres espècies.
* Gènere Napothera, amb 6 espècies.

## Referències

* ↑ Gelang, M.; Cibois, A.; Pasquet, E.; Olsson, U.; Alström, P.; Ericson, P.G.P. (2009). «Phylogeny of babblers (Aves, Passeriformes): major lineages, family limits and classification». Zoologica Scripta 38: 225-236
# Maria de Queralt i d'Alagó

Maria de Queralt i d’Alagó (Barcelona, 18 d’octubre de 1629 – 11 de novembre de 1651) va ser comtessa de Santa Coloma de Queralt, filla de Dalmau III de Queralt i Codina i Joana d’Alagó i Requesens.
Una setmana abans del Corpus de Sang, en previsió de possibles accidents, Dalmau III de Queralt la fa ingressar al monestir de les Jonqueres, a Barcelona. Arran de l’esclat de la Guerra dels Segadors, el 1642 és expropiat el comtat de Santa Coloma. El 1646 rep una manutenció de 600 lliures dels béns confiscats al seu pare per garantir la seva manutenció. Al tombant de 1649, la Reial Audiència de Catalunya emet una sentència en la qual es reconeix la seva titularitat del comtat de Santa Coloma a Maria de Queralt i d’Alagó.
Aquesta decisió la converteix en la propietària d’un dels comtats més importants de Catalunya. En aquesta ocasió, intenten casar-s’hi Galactoire de Marca -fill del Visitador General de Catalunya Pèire de Marca, Pedro de Aragón i el governador de Catalunya Josep de Margarit. Aquest li ofereix un passaport per poder-se desplaçar a la Cort Castellana, però Maria refusa el permís.
Les autoritats franceses prohibeixen el casament de Margarit amb Maria de Queralt i emplacen que aquesta no surti del monestir de les Jonqueres, on morirà a principis de novembre del 1651. La seva mort va coincidir amb la conquesta del comtat de Santa Coloma per part de la Corona Hispànica.

## Referències

* ↑ Català Roca, Pere. El virrei comte de Santa Coloma. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1988, p. 73 i 74. ISBN 84-232-0272-0.
* ↑ «AHAT, Parroquial, Santa Coloma de Queralt, òbits (1634-1646), f. 782». AHAT, 1651. [Consulta: 20 agost 2022].
* ↑ Carreras Albareda, Guillem. Santa Coloma de Queralt en la Guerra dels Segadors. Santa Coloma de Queralt: Associació Cultural Revista La Segarra, 2022, p. 66.
* ↑ Carreras, 2022, p. 99.
* ↑ Carreras, 2022, p. 100.
* ↑ Carreras, 2022, p. 66.
* ↑ Carreras, 2022, p. 101.
# Marea Pontevedra

Marea Pontevedra és un moviment ciutadà i partit polític de la ciutat de Pontevedra que lidera una candidatura d'unitat popular d'esquerres que es presenta per primer cop a les eleccions municipals de maig de 2015.
El candidat de Marea Pontevedra a l'Ajuntament de Pontevedra fou Luís Rei Núñez, periodista i escriptor. En el moviment participen diversos partits polítics: Esquerda Unida, Anova-Irmandade Nacionalista, Podem, Equo i Espazo Ecosocialista Galego.
És una de les moltes candidatures d'unitat popular formades per partits d'esquerres que es van presentar a les eleccions municipals de 2015, com Ara Madrid, Barcelona en Comú, Saragossa en Comú, Marea Atlàntica, Compostel·la Oberta, Ferrol en Comú, Lugonovo, Marea de Vigo o Màlaga Ara.

## Enllaços externs

* Marea Pontevedra - Lloc web oficial
# Falcó de l'Amur

El falcó de l'Amur (Falco amurensis) és una espècie d'ocell rapinyaire de la família dels falcònids (Falconidae) que habita zones obertes de Sibèria oriental, est de la Xina i nord de Corea, passant l'hivern en Àfrica Meridional. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «falcó de l'Amur». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 355. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Seriemas, falcons». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ BirdLife International. «Amur Falcon. Falco amurensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. [Consulta: 29 agost 2022].
# Falcó làgar

El falcó làgar (Falco jugger) és una espècie d'ocell rapinyaire de la família dels falcònids (Falconidae) que habita espais oberts de l'Àsia meridional, des del sud-est de l'Iran cap a l'est per Afganistan, el Pakistan, Índia i Nepal, fins Bangladesh i Myanmar. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «falcó làgar». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 357. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Seriemas, falcons». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ BirdLife International. «Laggar Falcon. Falco jugger» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2020. [Consulta: 29 agost 2022].
# Feliu Pla i Formosa

Feliu Pla i Formosa (Sabadell, 1 d'agost de 1893 - Teheran, 2 de juny de 1955) fou un professor mercantil.

## Biografia

Acabat l'ensenyament primari als Escolapis de Sabadell, als catorze anys la família envià Feliu Pla a estudiar a Londres i a Suïssa. De tornada va seguir estudis mercantils i, un cop superats, se n'anà a les Filipines a treballar amb el seu pare, que hi tenia negocis d'exportació de tabac. Viatger infatigable, aprengué diverses llengües: anglès, francès, alemany, italià i tagal. La Guerra Civil el sorprengué a Madrid, on fou detingut i empresonat pels republicans, que li demanaren que fes d'intèrpret de les Brigades Internacionals. Pla s'hi negà i fou jutjat i condemnat a mort, pena que li fou commutada per treballs forçats en la construcció del ferrocarril de la província de Madrid. Acabada la guerra, retornà a Sabadell i va fer de professor d'anglès a l'Escola Industrial. Pla, que era cunyat de l'alcalde Josep M. Marcet, va ser nomenat delegat comarcal del Sindicat Vertical. Aviat, però, fou comissionat a Teheran per obrir nous mercats per a la indústria tèxtil i la metal·lúrgia sabadellenca. Durant els anys d'estada a la capital iraniana enviava unes cròniques de la ciutat que publicava al diari Sabadell. Va morir el 1955 a Teheran, en un accident de trànsit quan el taxi en què viatjava va xocar contra un autobús.
El 26 de gener de 1956 Sabadell li dedicà un passatge.

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Passatge de Feliu Pla». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 28 juliol 2014].
# Feliu de Marimon i de Tort

Feliu de Marimon i de Tort (1636 - 1721)
, senyor i marquès de Cerdanyola i del castell de Sant Marçal, fou un noble català.
Fill del senyor de Cerdanyola Joan de Marimon i Farnès i Elionor Tort i Despalau, es casà el 23 d'octubre del 1660 amb jerónima de Santcliment (o de Corbera-Santcliment), amb la qual va tenir almenys un fill, Josep de Marimon i Corbera-Santcliment, que succeí al seu pare en el marquesat.
El 1685 intervingué en els tractes amb els francesos per a establir una treva. Contribuí a l'apaivagament de la revolta dels Barretines. Fou regent de la tresoreria de Catalunya, i el 1688 fou nomenat regent del consell d'Aragó i anà a residir a Madrid. El 30 de setembre de 1690 rebé el títol de marquès de Cerdanyola de Carles II de Castella.
Fou coronel de dragons, i com a tal lluità, durant la Guerra de Successió espanyola, al bàndol de Felip V d'Espanya (Borbó), al setge de Cardona de 1711; més tard fou enviat a Balsareny, però fou derrotat, pel camí, per Antoni Desvalls. Es revenjà fent incendiar Sallent. Participà en l'assalt final a Barcelona, l'11 de setembre de 1714.

## Referències

* ↑ L'escut d'armes de la Casa del Senyor de Gelida
* ↑ José Pascual de Sancliment Serdañola, Memorial ajustudo del pleito...
* ↑ «Castell de Sant Marçal». Arxivat de l'original el 2011-07-10. [Consulta: 18 maig 2010].
* ↑ (castellà) Francisco J. Morales Roca, Próceres habilitados en las Cortes del Principado de Cataluña
# Fanyanars

Fanyanars és una població que pertany al municipi d'Alcalà de lo Bispe, a la Plana d'Osca, província d'Osca (Aragó). Situat a la dreta del riu Guatizalema, la seva distància a Osca és de 15 km i s'hi accedeix per la carretera A-1219.
El dia 5 d'abril de 1097, el Rei Pere I d'Aragó va donar a la catedral d'Osca el castell i la vil·la de Fanyanars.

## Monuments

* Església parroquial dedicada a Sant Joan Baptista
* Ermita de Nostra Senyora de Bureta

## Referències

* ↑ Ubieto Arteta, Antonio, Colección diplomática de Pedro I, nº 30, p. 252

## Bibliografia

* UBIETO ARTETA, Antonio, "Historia de Aragón". Los pueblos y los despoblados III (Ed. Anubar. Zaragoza, 1986)

## Enllaços externs

* Fañanás Web: http://www.fanyanas.com
* Fañanás Facebook: https://www.facebook.com/fanyanas/
# Festival Internacional de Música Pau Casals

El Festival Internacional de Música Pau Casals es un festival de música fundat el 1981 que es celebra anualment els mesos de juliol i agost. Està organitzat per l'Ajuntament del Vendrell i l'Auditori Pau Casals, amb la col·laboració de la Fundació Pau Casals i de l'Associació de l’Orgue del Vendrell. Nasqué juntament amb l'Auditori Pau Casals d'El Vendrell, ubicat davant de la casa de Pau Casals a la platja de Sant Salvador (vil·la Casals). El festival té com a objectiu recordar la figura de Pau Casals i potenciar la música com a mitjà de comunicació entre les persones. Son convidats intèrprets i compositors catalans, així com d'altres internacionals.
El 2001 va ser inaugurat pel violoncel·lista hungar Miklós Perényi, antic alumne de Pau Casals, acompanyat al piano per Rénes Varjón que van interpretar suites de Bach, una sonata de Chopin i una rapsòdia de Bela Bartok.
El 2020 es Festival es va cancel·lar a causa de la Covid-19. El 2021, en la 40a edició, va participar la soprano Sara Blanch i els músics Marco Evangelisti, Claudi Arimany i Johannes Gray. Es va rememorar el 120è aniversari de la gira que Pau Casals va fer per Amèrica acompanyat de la soprano Emma Nevada. Els joves músics del projecte Marlboro van interpretar l’himne de les Nacions Unides i seguint la tradició de del Festival de Música Marlboro, es van reunir dotze joves talents (d’Espanya i països europeus) amb músics experts com Jonathan Brown, Erica Wise i Claudio Martínez-Mehner.

## Referències

* 1 2 Chavarría, Maricel. «Tot celebrant Pau Casals a la platja de Sant Salvador». La Vanguardia, 20-05-2021. [Consulta: 9 gener 2022].
* 1 2 324cat. «El Festival Internacional de Música Pau Casals viatja un segle enrere a través del repertori de la gira a Amèrica», 13-07-2021. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ Montsalvatge i Bassols, Xavier. «Se inauguró el Auditori Pau Casals, página 40» (en castellà). La Vanguardia, 09-06-1981. [Consulta: 6 gener 2022].
* 1 2 «Festival Internacional de Música Pau Casals». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Olivé, Olga. «El festival Pau Casals abre hoy con el violoncelista Miklós Perényi» p. 4. La Vanguardia, 13-07-2001. [Consulta: 7 gener 2022].
* ↑ «L'Homenatge a l'Orquestra Pau Casals, al 33». TV3/33. CCMA, 13-08-2020. [Consulta: 7 gener 2022].
# Font Grossa (l'Estany)

La Font Grossa és una obra de l'Estany (Moianès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La font grossa és una surgència natural d'aigua, situada al costat de llevant del torrent de l'Estany, al marge de la finca del molí del Grau. La font és anterior a 1946. Trobem un mur de contenció de terres que protegeix una petita mina, amb una canalització metàl·lica que aboca aigua en un recipient de pedra.
Trobem un mur de contenció de terres de paredat, d'uns 3m d'alçada, fet de pedres irregulars. La canalització està protegida desemboca en un recipient de pedra i està protegida per un arc de mig punt.
En un nivell lleugerament superior al de la font on hi ha una taula i bancs de pedra. S'accedeix a la font creuant la riera per sobre d'una llosa.

## Història

La única referència documental coneguda fins ara correspon a la llosa de pedra amb la inscripció "Font Grossa reconstruïda pel Dr. Josep M Vilardell l'any 1946", conservada al costat de la font. A mitjan segle XX el metge barceloní Josep Maria Vilardell adqurí la finca adjacent al molí del Grau i va fer restaurar la font.

## Referències

* 1 2 3 4 «Font Grossa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# Fluorotremolita

La fluorotremolita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la tremolita-actinolita. Rep el seu nom per la seva reñació química amb la tremolita.

## Característiques

La fluorotremolita és un amfíbol de fórmula química ☐{Ca₂}{Mg₅}(Si₈O$_{22}$)F₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la fluorotremolita pertany a «09.DE - Inosilicats amb 2 cadenes dobles periòdiques, Si₄O$_{11}$; clinoamfíbols» juntament amb els següents minerals: antofil·lita, cummingtonita, clinoholmquistita, grunerita, manganocummingtonita, manganogrunerita, permanganogrunerita, ferrofluoropedrizita, ferrifluoroleakeïta, actinolita, ferritschermakita, ferroactinolita, ferrohornblenda, ferrotschermakita, joesmithita, magnesiohornblenda, tremolita, tschermakita, cannilloïta, fluorcannilloïta, parvomanganotremolita, potassicfluoropargasita, edenita, ferroedenita, ferrokaersutita, ferropargasita, hastingsita, kaersutita, magnesiohastingsita, pargasita, sadanagaïta, fluoroedenita, potassicferroferrisadanagaïta, potassicsadanagaïta, potassicpargasita, potassicferrosadanagaïta, magnesiofluorohastingsita, potassicfluorohastingsita, potassicclorohastingsita, fluoropargasita, parvomanganoedenita, potassiccloropargasita, potassicferrocloroedenita, potassicmagnesiohastingsita, potassicferropargasita, cromiopargasita, ferro-taramita, barroisita, ferroferribarroisita, ferroferriwinchita, ferribarroisita, ferroferritaramita, ferroferricatoforita, ferrobarroisita, ferrorichterita, ferrowinchita, ferrokatophorita, ferritaramita, magnesiotaramita, richterita, winchita, taramita, fluororichterita, katophorita, potassicfluororichterita, potassicrichterita, ferrighoseïta, ferriwinchita, fluorotaramita, arfvedsonita, eckermannita, ferroeckermannita, ferroglaucòfan, glaucòfan, potassicmanganileakeïta, manganoarfvedsonita, ferrileakeïta, magnesioriebeckita, magnesioarfvedsonita, nyboïta, riebeckita, manganomanganiungarettiïta, ferroferrinyboïta, clinoferroferriholmquistita, ferrinyboïta, ferroferrileakeïta, ferroferrifluoroleakeïta, sodicferriclinoferroholmquistita, magnesiofluoroarfvedsonita, ferripedrizita, potassicferrileakeïta, fluoronyboïta, manganidellaventuraïta, fluoropedrizita, potassicarfvedsonita, ferriobertiïta, potassicmagnesiofluoroarfvedsonita, ferroferripedrizita, potassicmagnesioarfvedsonita, pedrizita, ferropedrizita, fluoroleakeïta i ferroferriobertiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Lime Crest, pertanyent al municipi de Sparta, al comtat de Sussex (Nova Jersey, Estats Units). També ha estat descrita a altres indrets de l'estat de Nova York, i dins del continent americà al municipi de Monmouth, al comtat de Haliburton (Ontario, Canadà). A Europa se n'ha trobat en docs llocs: a la mina Dannemora, a Östhammar (Uppland, Suècia), i a Saint-Priest-Sous-Aixe, a Limoges (Llemosí, França).

## Referències

* ↑ «Fluoro-tremolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Imatge d'una fluorotremolita