OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gustav Leonhardt

Gustav Leonhardt (Graveland, Països Baixos, 30 de maig de 1928 - 16 de gener de 2012), clavecinista i director d'orquestra neerlandès.
Leonhardt és considerat un dels pioners en el "moviment historicista", iniciat a la dècada de 1960 i basat en la interpretació de música renaixentista, barroca i clàssica seguint criteris històrics i utilitzant instruments d'època.
De 1947 a 1950 va estudiar orgue i clavicèmbal a la Schola Cantorum Basiliensis de Basilea.
Com a professor del conservatori d'Amsterdam, on va tenir alumnes com Siebe Henstra, ha influït poderosament en la generació posterior de músics neerlandesos, que han fet d'aquest país un dels centres més importants en la interpretació "historicista". També creà els grups Leonhardt-Consort i Leonhardt Baroque Ensemble. Juntament amb Nikolaus Harnoncourt, emprengué el 1971 la gravació de totes les cantates de Johann Sebastian Bach, completada el 1990. La seva darrera actuació va ser al Theatre des Bouffes de París el 12 desembre 2011.

## Premis i reconeixements

* Va rebre el Premi Erasmus per la seva contribució a la construcció d'Europa.

## Vegeu també

* Crònica d'Anna Magdalena Bach

## Referències

* ↑ http://www.gramophone.co.uk/classical-music-news/harpsichordist-and-conductor-gustav-leonhardt-has-died
* ↑ http://becweb.blogspot.com/2012/01/ladeu-gustav-leonhard-o-el-capvespre.html
# Hélène Fourment amb abric de pells

Hélène Fourment amb abric de pells és una pintura a l'oli realitzada cap a l'any 1638 per Peter Paul Rubens, que pertany a l'estil barroc i es troba al Museu d'Història de l'Art de Viena.
Representa un retrat de la segona esposa del pintor Hélène Fourment, cobrint el seu cos amb un abric de pells. Segueix sens dubte amb l'estil propi de Rubens. Amb una certa influència de Ticià, s'aprecia el fort contrast entre el color rosat del cos d'Hélène i el color fosc de l'abric i el fons del quadre. Aquesta obra demostra més que cap més, els valors tonals que va aconseguir Rubens al seu últim període de vida.
És una pintura on es pot observar una gran sensualitat que suavitza, l'actitud i el rostre de tendresa que inspira la model.

## Referències

* Micheletti, Emma. Rubens. Istituto Geografico de Agostini-Novara, Editorial Teide- Barcelona, 1966.
# Tisovec

Tisovec és una ciutat d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1334.

## Ciutats agermanades

* Putnok, Hongria
* Ludgeřovice, República Txeca
* Nowy Zmigród, Polònia
* Shenadoah, Estats Units
# Wakhsh (districte)

Wakhsh fou un antic districte medieval a la zona del riu Wakhsh, a la seva riba esquerra. El districte arribava fins al Khuttal o Khuttalan. Actualment se situa al Tadjikistan.
Incloïa poblacions d'origen heftalita com els kumidjis i turcs. Ibn Rusta esmenta als turcs i karluks. Era una regió rica en ramats de cavalls.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, XI, 110
# Llau de la Gargallosa

La llau de la Gargallosa és una llau del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Es forma a migdia de les Passades, a ponent del Coll d'Allí i al nord de la Gargallosa, i discorre cap a ponent entre aquestes partides, fins a abocar-se en el barranc de la Vall a sota dels Feixancs, a llevant d'on hi hagué Casa Guerxo.

## Etimologia

En el seu Onomasticon Cataloniae, Joan Coromines relacions tots els mots contenen l'ètim garg-/karg- amb paratges amb cingleres i passos entre roques, amb un possible origen en el mot iberobasc karri (penya).

## Referències

* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Garga". A: Onomasticon Cataloniae. IV. D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* La Llau de la Gargallosa en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Guess Who

«Guess Who» té aquests significats:
* Guess who?, joc de taula infantil
* Guess Who, pel·lícula del 2005 dirigida per Kevin Rodney Sullivan.
* Guess Who's Coming to Dinner, pel·lícula 1967 dirigida per Stanley Kramer.
# Plantatge morro d'ovella

El plantatge morro d'ovella (Plantago lagopus) és una planta herbàcia de la família de les plantaginàcies distribuïda des de l'oceà Atlàntic fins al Pakistan, incloent el Nord d'Àfrica i l'Orient Mitjà. Aquesta planta, d'hàbits força ruderals, creix en herbassars secs, guarets, erms, etc. És semblant a Plantago lanceolata però més petita, i en general més peluda; bràctees peludes no glabres. Floreix des de finals de l'hivern i a la primavera.

## Notes

* ↑ Sp. Pl., I: 114-6, 1753 http://biodiversitylibrary.org/page/358133
* ↑ http://www.floraiberica.es/PHP/cientificos2.php?gen=Plantago&espe=lagopus&infrank=_&infra=_&autabre=L.&familia=Plantaginaceae
* ↑ Plantago lagopus in The Euro+Med PlantDatabase

## Enllaços externs

* http://calphotos.berkeley.edu/cgi/img_query?query_src=photos_index&where-lifeform=any&rel-taxon=contains&where-taxon=plantago+lagopus&rel-namesoup=matchphrase&where-namesoup=&rel-location=matchphrase&where-location=&rel-county=eq&where-county=any&rel-state=eq&where-state=any&rel-country=eq&where-country=any&where-collectn=any&rel-photographer=contains&where-photographer=&rel-kwid=equals&where-kwid=&max_rows=24
* http://www.floraiberica.es/floraiberica/texto/pdfs/13_142_01_Plantago.pdf
# Tisno

Tisno és un poble de Croàcia, el més important de la costa est de l'illa de Murter, al comtat de Šibenik-Knin,. Al municipi hi ha els pobles de: Betina al costat nord-oest i Jezera a la costa sud-est. Es va establir en 1475 durant la primera guerra turco-veneciana quan el Dux de Venècia va enviar 300 ducats a Jerolim Pisari, príncep de Šibenik per construir muralles defensives a la zona de Mandalina i Tisno. Fins al 1548 va pertànyer a la parròquia de Murter.
El nom original de Tisno, amb la dissolució de l'imperi austrohongarès es anomenar en italià com Stretto, i durant l'antiga Iugoslàvia es va tornar a traduir a Tijesno.

## Referències

* ↑ Sekulic, Sena. Fortress-churches in Croatia. Školska Knj, 1995, p. 79. ISBN 9530605927.
* ↑ Sekulić-Gvozdanović, Sena. Crkve - tvrđave u Hrvatskoj (en croat). Školska knjiga, 1994. ISBN 9530605137.
# Gustav Ludwig Hertz

Gustav Ludwig Hertz (Hamburg, 22 de juliol de 1887 - Berlín Est, 30 d'octubre de 1975) fou un físic alemany guardonat l'any 1925 amb el Premi Nobel de Física.

## Biografia

Nascut el 22 de juliol de 1887 a la ciutat alemanya d'Hamburg, fou nebot del també físic Heinrich Rudolf Hertz.
Va començar la seva carrera, després d'estudiar física en diverses universitats alemanyes, treballant com a tècnic en un laboratori. El 1913 va passar a ser professor, i va portar a terme experiments de física atòmica a la Universitat de Berlín, per passar a formar part posteriorment del departament d'investigació de la Philips a la ciutat d'Eindhoven als Països Baixos. Després de la Segona Guerra Mundial, es va traslladar a la Unió Soviètica, on va tornar a impartir classes a la Universitat de Moscou i treballà en un laboratori d'investigació científica. Al seu retorn a Alemanya, l'any 1954 fou nomenat director de l'Institut Max Planck de Física a la Universitat de Leipzig.
Ludwing Hertz es morí el 30 d'octubre de 1975 a la ciutat de Berlín.

## Recerca científica

El 1913, va estudiar amb James Franck el potencial de ionització de l'àtom en diferents elements, observant que l'energia d'impacte d'aquests amb els electrons és absorbida, solament segons modalitats predeterminades, pels àtoms. Aquestes investigacions van contribuir al desenvolupament posterior de la física atòmica. Aquest descobriment fou anomenat experiment de Franck-Hertz i comportà la confirmació del model atòmic de Bohr sobre l'àtom.
Per aquest descobriment, ambdós físics foren guardonats amb el Premi Nobel de Física de l'any 1925.

## Bibliografia

* Kuczera, Josef. Gustav Hertz (en alemany). Springer, 2013. ISBN 978-3-663-12161-9.

## Enllaços externs

* «Gustav Ludwig Hertz» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Gustav Ludwig Hertz» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# Waking Up

Waking Up és el segon àlbum d'estudi de la banda OneRepublic, llançat per Interscope Records el 17 de novembre del 2009. L'àlbum va arribar fins al lloc #21 al Billboard 200 i venut aproximadament 300,000 còpies en els Estats Units. El vocalista de la banda, Ryan Tedder ha declarat en una entrevista que Jerrod Bettis, qui va pertànyer a la banda anteriorment, se li hi havia ocorregut el disseny de la caràtula de l'àlbum.

## Notes

* ↑ «Exclusive: Pop Music Scene’s OneRepublic Interview» (en anglès), 12-03-2012. Arxivat de l'original el 2012-03-12. [Consulta: 20 agost 2021].
# Llau de la Grallera

La Llau de la Grallera és una llau afluent de la Noguera Pallaresa per la dreta. Discorre pels termes municipals de Sant Esteve de la Sarga i de Castell de Mur. Dins d'aquest municipi, té una part del seu curs alt a l'antic terme de Mur i el curs baix i la desembocadura a l'antic terme de Guàrdia de Tremp.

## Naixença i curs

Es forma a uns 1.000 metres d'altitud, just a llevant de l'antic poble de Vilamolera, del terme de Sant Esteve de la Sarga, al límit d'aquest terme amb el de Castell de Mur, en el seu antic terme de Mur, i passa de seguida a llevant de la partida de lo Bassal.
Al llarg del seu recorregut de prop de 5 quilòmetres rep tot de llaus i barrancs sense nom conegut procedents de la Serra d'Estorm i del Solà d'Estorm, fins que, ja cap al final del seu curs, rep per l'esquerra el barranc de Canissera, que baixa del costat de llevant del Cinglo de les Esplugues.

## Desembocadura

Aboca les seves aigües, quan en porta, en el barranc de Moror, molt a prop de la Font dels Mallols, un quilòmetre a ponent -i lleugerament cap al nord- del poble de Cellers.
# Perris de Fontaines

Perris de Fontaines (França, segle XIV - Girona, 1518) fou un pintor renaixentista actiu a Girona i Barcelona. En aquesta darrera ciutat hi pintà el 1511 les portes de l'orgue de Santa Caterina i el 1514 pintà una cortina per la Catedral de Barcelona. El 1517 va començar el Retaule de Sant Feliu, del qual feu la predel·la i les portes.

## Referències

* ↑ «Perris de Fontaines». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Harbouey

Harbouey és una població i comuna francesa, en la regió del Gran Est, departament de Meurthe i Mosel·la, en el districte de Lunéville i cantó de Blâmont.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 190 | 171 | 139 | 112 | 100 | 94 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Enllaços externs

* INSEE Arxivat 2012-11-08 a Wayback Machine. (francès)
# Tomàs Cases Martí

Tomàs Cases Martí (Reus, 8 d'agost de 1833 - Barcelona, 29 de desembre de 1899) va ser un metge militar català.
Va aconseguir per oposició una plaça de metge a l'Hospital Militar de Lleida el 1861. El 1862 s'embarcà a Cadis cap a la República Dominicana i desembarcà a Santo Domingo, on hi havia una epidèmia de febre groga i s'estava organitzant una rebel·lió dels nadius contra l'estat espanyol. Improvisà diversos hospitals de campanya, tant pels militars espanyols com pels habitants de l'illa, i, malalt, és traslladat a Cuba on, una vegada refet, s'incorporà a les unitats militars d'aquelles terres. El 1872 torna a Espanya i és destinat a Sòria, on les tropes reials lluitaven contra els carlins, i on dirigí diversos hospitals i participà com a subinspector sanitari en alguns combats. El 1876 es fa càrrec de l'hospital militar de Maó, i el 1881 s'incorpora a l'exèrcit de les Filipines i és destinat a l'hospital militar de Manila, del que va ser director, càrrec que deixà el 1886 per malaltia. Va ser enviat a Cadis, però tornà a Cuba, on va ser cap del cos sanitari i ascendit a general. Va dirigir l'hospital militar de l'Havana. El 1893 va ser el representant del govern espanyol al Congrés Mèdic Hispà, on participaren metges espanyols i sud-americans. Fixà el 1895 la seva residència a Barcelona, però el 1898 va tornar a ser enviat a les Filipines per tal de col·laborar en l'evacuació de les tropes en retirada cap a Espanya i tornà amb els repatriats. Morí a Barcelona el 1899.

## Referències

* ↑ Gras i Elies, Francesc. Historia de la ciudad de Reus desde su fundacion hasta nuestros días. Tarragona: Imprenta de F. Arís e Hijo, 1906, p. 448.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 183-184.

## Enllaços externs

* Tomàs Casas i Martí | Galeria de Metges Catalans
# Guetar

Guetar, Guettar, El Guetar, El Guettar o El Kettar (àrab: القطار, al-Qiṭṭār o al-Giṭṭār) és una ciutat de Tunísia, de l'oasi de Gafsa, situada uns 15 km al sud-est de Gafsa, a la vora del Chott El Guettar i a la falda del Djebel Ank. Forma part de la governació de Gafsa i és capçalera d'una delegació amb 23.219 habitants.

## Geografia

Té estació de ferrocarril. La delegació s'estén cap a una zona muntanyosa, al sud, darrere la qual hi ha el Chott el Djerid, i limita al nord amb Gafsa Nord. S'estén cap al nord-oest pel Djebel Orbata i el Djebel Bayades i cap a l'est seguint la carretera fins a un punt situat a uns 15 km de Belkhir, seu de la delegació veïna. A l'oest, té la delegació de Mdhilla.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 61 59 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en sis sectors o imades:
* El Guetar Ouest (61 59 51)
* El Ortos (61 59 52)
* El Guetar Est (61 59 53)
* El Ongue (61 59 54)
* Es-Saket (61 59 55)
* Bir Sâad (61 59 56)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 61 17).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 123-126. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 162. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Inàlida

La dinastia Inàlida o dels Inàlides o İnaloğulları fou una nissaga fundada pel cap turcman Inal que es va apoderar d'Amida al Diyar Bakr i s'hi va fer independent el 1096 en el marc de les lluites entre els successors del sultà seljúcida Malik Shah.
Els inàlides van conservar poder fins al final del segle xii (1183). Tot i que hi ha inscripcions i referències, van tenir un lloc secundari a la història del Diyar Bakr en comparació amb els ortúquides i zengites. Internament el poder a l'emirat fou exercit de facto per una família de notables, els nisànides, que es van valer sovint dels nizarites d'Alamut (la secta dels assassins). Va gaudir de prosperitat econòmica i sobretot cultural i el cristianisme hi ha subsistir.
El 1163 Kara Arslan al-Muzaffar, emir ortúquida d'Hisn Kayfa, es va aliar amb el Shah-i Arman d'Akhlat per conquerir Amida però ho va haver de deixar per un atac danixmendita. Amida fou ocupada per Saladí el 1183 i entregada al seu aliat l'emir ortúquida d'Hisn Kayfa; per uns anys la branca ortúquida d'Hisn Kayfa va governar als dos emirats.
Minorsky va llençar la idea d'un origen relacional amb Ibrahim Inal, el cap seljúcida.

## Llista d'emirs

* Fakhr al-Dawla Ibrahim ibn Inal 1100/1107-1110
* Sad al-Dawla Haldi (fill) 1110-1142 (casat amb Yuna Khatun, filla d'Ilghazi de Mardin)
* Djamal al-Din Shams al-Muluk Mahmud (fill) 1142-1183 (casat amb Safiyya Khatun, filla de Timurtash, germà de Yuna Khatun i doncs fill d'Ilghazi de Mardin)

## Notes

* ↑ segurament derivat de l'antic títol turc Yinal, testimoniat entre els oghuz de l'Àsia central al segle X
* ↑ El 1117 el nom del emir hereditari inàlida apareix com a preferent, precedint al del sultà
* ↑ el visir al-Hasan va imposar el seu control sobre l'amir Mahmud a la meitat del segle xii; el 1155 el nom del sultà ni tant sol era mencionat però el visir nisànida s'esmentava abans de l'emir inàlida; el 1163 el visir Ali ja és esmentat sol sense que aparegui l'emir inàlida
* ↑ un text d'aquest any descriu l'angoixa del visir nisànida Masud durant el setge
* ↑ Materiaux pour l'épigraphie et l'histoire musulmanes du Diyar-Bekr, Heidelberg, 1910
Beilicats d'Anatòlia :
# Josep Maria Tamburini i Dalmau

Josep Maria Tamburini i Dalmau (Barcelona, 4 de desembre de 1856 - Barcelona, 1932) fou un pintor i crític d'art català.

## Biografia

Fill de Celestí Tamburini i Valls natural de Barcelona i d'ofici plater, i Ramona Dalmau i Capdevila. Va estudiar a l'Escola de Llotja amb Antoni Caba a Barcelona, a París amb Léon Bonnat i a Roma i Nàpols, on va entrar en contacte amb Domenico Morelli o Gioacchino Toma.
De nou a Barcelona, va publicar diversos articles, crítiques i dibuixos a La Vanguardia i a L'Avenç, sense deixar de presentar quadres a la Sala Parés.
Es dedicà inicialment a la pintura històrica, amb obres com El comte d'Urgell apresat per la gent de Ferran d'Antequera, de 1891, però va anar allunyant-se del realisme acadèmic i orientant-se cap al simbolisme i els prerafaelites, dotant a les seves obres d'un aire literari, en obres com Harmonies del bosc de 1896.
Va exposar en diverses ocasions a les Exposicions Nacionals de Belles Arts que es feien a Madrid i fou vocal de la Junta de Museus i professor de l'Escola de la Llotja, així com un dels cofundadors de la Societat Artística i Literària de Catalunya, el 1900.
També va col·laborar en diverses revistes com Àlbum de Salín, Iris, Ilustració Catalana, La Ilustración Artística i Hojas Selectas.
A Catalunya es pot trobar obra seva al MNAC, a la Galeria de Catalans Il·lustres, al Museu Abelló de Mollet del Vallès i a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú, entre d'altres.

## Premis i Reconeixements

* 1888- Medalla de plata a l'Exposició Universal de Barcelona (1888)
* 1898- Premi extraordinari de la Reina Regent a l'exposició de Barcelona del 1898 pel seu Conte blau.
* 1911- Premi de SM els Reis d'Espanya

## Obres rellevants

* Hivern, al Museu Víctor Balaguer.
* Escena egípcia, a Vinseum.
* Retrat de Jacint Verdaguer (1906) a la Galeria de Catalans Il·lustres

## Referències

* ↑ «Naixements.1856.Registres.Llibre 4 (núms 4273 al 5465).Registre 5331». Arxiu Municipal de Barcelona, 04-12-1856. [Consulta: 26 abril 2019].
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 201. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ «Josep Maria Tamburini i Dalmau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fitxa a museusenlinia.gencat.cat

## Bibliografia

* DDAA. La col·lecció Raimon Casellas. Publicacions del Mnac/ Museo del Prado, 1992. ISBN 84-87317-21-9.

## Enllaços externs

* JoseMariaTamburini.com Web sobre el personatge Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Ximena Pérez d'Alagón

Ximena Pérez d'Alagón o Ximena II d'Alagón (? - ?) fou III senyora d'Alagón. Filla de Ximena Lópeç d'Alagón i el seu marit Gonçalo Péreç de Açagra. El 1135 es casà amb Artau III de Pallars Sobirà. D'aquest matrimoni nasqué Palacín I d'Alagón, senyor d'Alagón.

## Referències

* ↑ «Enciclopedia Aragonesa: Alagón, familia». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 26 setembre 2008].
* ↑ Cuadernos de Historia Jerónimo Zurita, vols. 51-52 (1985). Pergaminos aragoneses del fondo Sástago
* ↑ Araldicasardegna: Alagón
Ximena Pérez d'Alagón Llinatge d'Alagón :
| Precedit per: Ximena Lópeç d'Alagón (mare) | Senyora d'Alagón (Llista de senyors d'Alagón) (1133-1135) amb Artau III de Pallars Sobirà (marit) (1335) | Succeït per: Palacín I d'Alagón (fill) |
# Ponder

Ponder és una població dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 507 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ponder tenia 507 habitants, 191 habitatges, i 148 famílies. La densitat de població era de 61,8 habitants/km².
Dels 191 habitatges en un 35,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 70,2% hi vivien parelles casades, en un 6,8% dones solteres, i en un 22% no eren unitats familiars. En el 18,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,65 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,2% tenia menys de 18 anys, un 5,5% entre 18 i 24, un 35,9% entre 25 i 44, un 23,7% de 45 a 60 i un 8,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 54.107 $ i la renda mediana per família de 61.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 47.750 $ mentre que les dones 29.545 $. La renda per capita de la població era de 23.922 $. Aproximadament l'1,4% de les famílies i el 0,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ponder». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ponder». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Gunnar Gunnarsson

    En aquest nom islandès, el darrer nom és un patronímic, no pas un cognom. La manera de referir-se a aquesta persona és pel nom de pila.
Gunnar Gunnarsson (Fljótsdalshreppur, 18 de maig de 1889 - Reykjavík, 21 de novembre de 1975) va ser un escriptor i novel·lista islandès.
Com molts altres escriptors islandesos, va optar per escriure en danès i poder arribar així a un públic molt més gran. Pertanyent a una família de menestrals i pagesos, després d'haver publicat dues col·leccions de versos en islandès abans dels 17 anys, es va traslladar a Dinamarca decidit a convertir-se en escriptor professional. Després de l'educació secundària, es guanyà la vida precària com a escriptor autònom. El 1912 va aparèixer el primer volum de la seva novel·la Borgslægtens historie ("La família de Borg"), la qual es va convertir en un best-seller escandinau. Les altres tres parts van aparèixer del 1912 al 1914. Gunnarsson es va casar amb un Dane i va viure i escriure a Dinamarca fins al 1939, quan va tornar a Islàndia i es va convertir en pagès durant diversos anys, mentre seguia escrivint, però ara en islandès. El 1948 es va traslladar a Reykjavík, on va romandre fins a la seva mort.
Després de la seva primera novel·la en va escriure més de 40 més, a més de relats breus, articles i traduccions. Kirken paa bjerget (1923–28; “L'església de la muntanya”), la seva autobiografia fictícia de cinc volums, és sovint considerada la seva millor obra i una de les obres mestres de la literatura islandesa moderna. Tot i que va escriure sobretot en danès, el va inspirar exclusivament el seu bagatge i la seva història islandesa per a les seves novel·les. Les obres monumentals i èpiques de Gunnarsson han estat traduïdes àmpliament i fora d'Escandinàvia han estat especialment populars a Alemanya.

## Referències

* 1 2 3 «Gunnar Gunnarsson, Icelandic author». Encyclopædia Britannica [Consulta: 22 setembre 2019].