OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La otra conquista

La otra conquista és una pel·lícula mexicana, dirigida per Salvador Carrasco i estrenada en 1998.

## Sinopsi

Mèxic 1521, Topiltzin i el seu poble sofreixen 'l'altra conquesta', la conquesta espiritual, per part dels espanyols i la pel·lícula narra la imposició de la nova cultura i religió als costums del seu poble. Narra la conquesta espanyola a Mèxic (1521) des de la perspectiva asteca, i mostra la lluita de Topiltzin, un fill de l'emperador Moctezuma, per preservar la identitat religiosa i cultural del seu poble davant l'arribada dels espanyols.

## Temes importants

La otra conquista tracta sobre la manera en què Topiltzin va acabar per creure en la Mare de Déu, buscant el seu propi camí fins a la “gran senyora de pell blanca”; un altre camí, no el d'adorar en secret als déus morts, ni el que li dictaven els religiosos, els nous senyors estrangers. Ho simbolitza l'escena final, on el protagonista li lleva la corona a la imatge de la Verge i la porta amb si a la seva habitació tenint-la per a ell només, on se li queda mirant retenidamente i es deixa caure l'estàtua en tot el cos llevant-se així la vida. Va morir vestit a l'antiga creença.

## Rodatge i escenaris

Filmada en 1997 en locaciones del Districte Federal (Basílica de Guadalupe, Coyoacán, Xochimilco); Estat de Morelos (Tepoztlán, Xochicalco); Estat de Mèxic (Ex-convent d'Acolman, Ex-hisenda de Santa Mónica, Tepotzotlán, Tenayuca).

## Recepció de la seva estrena

La seva estrena inicial a Mèxic en 1999 i reestrena en 2008 van tenir molt bona acceptació. Donat l'èxit comercial i l'acceptació de la crítica internacional, va sortir en DVD el 16 d'octubre del mateix any.

## Referències

* ↑ «La otra conquista (1998)». [Consulta: 21 març 2009].
* ↑ Salvador Carrasco. «Para no olvidar: LA OTRA CONQUISTA». [Consulta: 21 març 2009].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2003-01-24. [Consulta: 3 abril 2021].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-10-19. [Consulta: 3 abril 2021].

## Enllaços externs

* La otra conquista, película con 6 años de producción
# Torrent de Can Solà (Vallès Occidental)

El torrent de Can Solà és un curs d'aigua del municipi de Rubí. Parteix del turó de Montagut i creua les urbanitzacions de Can Solà i Castellnou. Desemboca al torrent de Can Xercavins a prop de les valls de Sant Muç.

## Referències

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Casa Sastre

La Casa Sastre és una casa construïda per Jeroni Sastre i Rovira el 1728 al municipi de Piera (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una de les moltes cases que durant els segles XVII i XIX es construïren a extramurs de la vila produint-se una important expansió urbana, allargassada amb l'eix del camí ral, formant un carrer de més de 2 km entre l'estació del ferrocarril i l'església parroquial. Casa pairal de caràcter urbà degut a la morfologia de la vila que es desenvolupà al llarg del carrer o eix del camí ral. És rellevant el tractament de la façana amb uns notables esgrafiats amb temes elusius a les arts i als oficis, obra de Ferran Serra. Sobresurten dues finestres amb gelosia. A sobre de la de l'extrem esquerre hi ha la data inscrita del 1728, i a damunt de la llinda de la porta hi figura la data de 1702-1738. És de planta baixa i dos pisos. Té balcons de ferro en el primer pis i a les finestres del segon hi ha baranes de fusta. Va ser reformada el 1960.

## Història

* ↑ «Casa Sastre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Gian Girolamo Albani

Giovanni Girolamo Albani (Bèrgam, 3 de gener de 1509 - Roma, 15 d'abril de 1591) va ser un cardenal italià del segle xvi.

## Biografia

Gian Gerolamo era representant de la família Albani, família que va ser durant segles una de les més importants de la ciutat de Bèrgam; la ciutat formava part dels dominis de Terra Ferma de la Serenissima. La família tenia com avantpassat el fundador Rotoaldo de Albano (967)
Gian Gerolamo va estudiar a la universitat de Pàdua. És anomenat cavaliere aurato pel dux de Venècia i és collaterale generale de l'exèrcit venecià i podestà i magistrat de Bèrgam. La seva carrera militar, política i a continuació eclesiàstica es desenvolupa en el fons de la lluita llarga i que implica els seus familiars i descendents contra la família Brembati, també originària de Bèrgam, durant molts decennis del segle XVI. Aquesta lluita arribarà a un apogeu funest amb l'assassinat del comte Achille Brembati en mig de la missa a la Basílica Santa Maria Maggiore a Bèrgam. Els seus fils seran condemnats així com els seus esbirros a mort per als uns i a l'exili per als altres.
L'any 1563 després de la mort de la seva esposa, és protonotari apostòlic participantium i a continuació governador de les Marques. El papa Pius V el fa cardenal al consistori papal del 17 de maig de 1570. A partir de 1585 és governador de Bagnoregio. El cardinal Albani és un canonista conegut i és l'autor de De donatione Constantini (Colònia, 1535), De cardinalatu (Roma, 1541), De potestate papæ i concilii (Lió, 1558 i Venècia, 1561) i de De immunitate ecclesiarum, dedicat al papa Juli III (Roma, 1553). És amic del poeta Torquato Tasso. Albani participa al conclave de 1572, on és elegit Gregori XIII. Papable participa també als conclaves de 1585 (elecció de Sixt V) i als dos conclaves de 1590 (elecció de Urbà VII i de Gregori XIV).

## Referències

* ↑ Bortolo Belotti, Storia di Bergamo e dei Bergamaschi, ed. Ceschina 1940
* 1 2 3 «Entry from Biographical Dictionary of the Cardinals of the Holy Roman Church». Arxivat de l'original el 2014-05-04. [Consulta: 25 maig 2020].
* ↑ Només un dels esbirros serà capturat i executat
* ↑ «Gian Girolamo Cardinal Albani [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 25 maig 2020].
* ↑ «ALBANI, Giovan Gerolamo in "Dizionario Biografico"» (en italià). [Consulta: 25 maig 2020].
# Thullathanaka

Thullathanaka o Thulatthana (Thulna o Tulna) fou rei de Sri Lanka, segon fill de Sadda Tissa i successor irregular del seu pare. Va regnar 40 dies. Era pietós però molt ambiciós.
Thullathanaka era a Anuradhapura quan el seu pare va morir el 119 aC i va convocar al temple de Thuparama Vihara una assemblea de monjos i dels oficials de l'estat per fer-se proclamar rei. Fou elegit per l'assemblea però el seu germà gran Lajjatissa, que estava a Digawapi, a l'est de Ceilan, no va tardar en anar a la capital i va matar el seu germà pel carrer, proclamant-se rei.

## Referències

* ↑ havia construït el temple de Kandara i va anar a oferir-lo al clergat de la capital
* Outlines of Ceylon history, per Donald Obeyesekere, "Times of Ceylon", Colombo, 1911.
# Salinti

Salinti (Salynthius, Σαλύνθιος) fou rei dels agreis (agraeis) i va donar una gran recepció als enviats peloponesis que després de la batalla d'Olpes (Olpae) el 426 aC havien abandonat als seus aliats ambraciotes i s'havien garantit la seva pròpia seguretat mitjançant un acord amb Demòstenes, general atenenc. El 424 aC Demòstenes va enviar el territori del rei, i el va sotmetre.
# Amilopectina

Amilopectina és un polímer altament bifurcat de glucosa trobada en plantes. És un dels dos components del midó conjuntament amb l'amilosa. L'amilopectina representa aproximadament un 70% el pes del midó. No és soluble en aigua freda, però sí en aigua bullent. El seu pes molecular és molt alt, ja que algunes fraccions arriben a assolir fins a 200.000 kDa.
Les unitats de glucosa estan enllaçades de forma lineal amb enllaços α-(1,4). La bifurcació té lloc amb enllaços α-(1,6) que ocorren cada 24 - 30 unitats de glucosa. El seu homòleg en animals és el glicogen que té la mateixa composició i estructura, però amb una major bifurcació més extensa que ocorre cada 8 a 12 unitats de glucosa. L'amilopectina és molt ramificada, sent format de 2.000 a 200.000 unitats de glucosa. Les seves cadenes interiors es formen de 20-24 subunitats de glucosa.
L'amilopectina de patata és l'única que posseeix a la seva molècula grups èster fosfat, units més sovint en una posició O-6, mentre que el terç restant ho fa en posició O-3. Es diferencia del glucogen per tenir les ramificacions - (1,6) cada 25-30 monòmers, perquè aquest té les seves ramificacions cada 8-12 unitats de glucosa.
El midó actua com a polisacàrid de reserva en les plantes dins d'orgànuls especialitzats anomenats amiloplasts. Quan l'energia es necessita per al treball de cèl·lules, la planta hidrolitza el midó que allibera les subunitats de glucosa. Els humans i la resta d'animals herbívors també disposen d'enzims per hidrolitzar el midó.

## Referències

* ↑ Geissman, T. A.. Principios de química orgánica (en castellà). Reverte, 1973, p. 568. ISBN 978-84-291-7180-8.
* ↑ Geissman, T. A.. Principios de química orgánica (en castellà). Reverte, 1973, p. 131. ISBN 978-84-291-7180-8.
* ↑ Bioelements i biomolècules. Edicions Universitat Barcelona, 1993, p. 209. ISBN 978-84-7533-896-5.
* ↑ Beyer, Hans; Walter, Wolfgang. Manual de química orgánica (en castellà). Reverte, 1987, p. 486. ISBN 978-84-291-7066-5.
* ↑ Ráfols, Wifredo de. Aprovechamiento industrial de los productos agrícolas (en castellà). Salvat, 1964, p. 194.
* ↑ Palasi, Antoni Aguilella; Pinazo, Felisa Puche. Diccionari de botànica. Universitat de València, 2011-11-28, p. 37. ISBN 978-84-370-8639-2.

## Vegeu també

* Fècula de patata

## Enllaços externs

* International Starch Institute Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine. (anglès)
# Lapachu

El lapachu, també conegut com a apolista o aguachile,$^{:315}$ és una llengua arawak extingida de Bolívia. Aikhenvald (1999) la classifica juntament amb el terêna, moxo, i idiomes relacionats. De les descripcions que es conserven no queda clar si es tractava d’un o dos idiomes.

## Referències

* ↑ Hammarström (2015) Ethnologue 16/17/18th editions: a comprehensive review: online appendices
* ↑ Jolkesky, Marcelo Pinho de Valhery. Estudo arqueo-ecolinguístico das terras tropicais sul-americanas. 2. Brasília: University of Brasília, 2016.
# Torre del Blanc de Morell

La torre del Blanc de Morell (també coneguda com a torre de la Cremadella) és un monument ubicat al terme municipal del Verger, a la comarca de la Marina Alta (País Valencià). Va ser declarat Bé d'Interés Cultural el 1996.
És l'edifici més antic de la localitat, datat de finals del segle xiii, i la seua funció principal va ser la defensa de la població dispersa i de l'alqueria d'aquesta zona, sota el senyoriu del castell de Segària.
És una construcció de planta rectangular, de 6,30 x 7,50 metres, orientada pel seu costat llarg en direcció nord-sud. Fa uns 10 metres d'alçada, dividits en tres plantes. La planta baixa es compon de dues sales cobertes amb volta de canó, fetes de maó massís; tenien el propòsit d'aljub i celler. Les sales es comuniquen, i l'accés n'és pel sud de la torre.
La primera planta ha estat modificada per a ús residencial, així com el seu accés per una escala externa, encara que sembla que respecta l'entrada originària. Finalment, la segona planta és posterior, ja que la fàbrica és diferent. Té quatre finestres, una per façana. La coberta és de teula àrab, a dues aigües.

## Entorn

L'any 2005 es va descobrir l'existència d'un poblat al voltant de la torre, que va créixer als inicis de la conquesta cristiana per les terres de la Marina Alta. A les excavacions, dutes a terme pels arqueòlegs Josep Antoni Gisbert i Joan Pastor, es va traure a la llum les restes d'una llar, amb una planta sencera i pati per al ramat, així com restes de ceràmica musulmana dels segles xiii i xiv. Possiblement era un enclavament andalusí, tot i estar sota senyoriu cristià.
Aquest poblat, conegut com de la Cremadella pel topònim de la zona on es troba (igual que la torre) va acabar despoblant-se. Se'n desconeix la raó exacta, però se suposa que va ser per la presència d'altres nuclis urbans (com ara el Verger) força pròxims. Una altra hipòtesi és el mateix topònim Cremadella, que podria al·ludir a un incendi.

## Referències

* 1 2 «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ http://www.lasprovincias.es/prensa/20061205/cultura/cultura-tarda-siete-anos_20061205.html
* ↑ http://www.lamarinaalta.net/ficha.php?id=49&lng=va%5BEnllaç+no+actiu%5D
* 1 2 http://www.levante-emv.com/comarcas/2874/excavaciones-hallan-verger-poblado-desconocido-reconquista/128171.html
* ↑ Fitxa de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura de la Generalitat valenciana
# Tennis platja

El tennis platja, anomenat internacionalment (en anglès) beach tennis, és un esport de raqueta, considerat una modalitat del tennis convencional.
Es juga sobre una superfície de sorra, amb unes mesures del terreny de joc de 16 (longitud) per 8 metres (amplada), amb una xarxa - dividint el camp en dos parts - d'alçada 1,70 m, amb una pilota tova - sense pressió - i, amb unes raquetes especials, semblants a les pales de platja i de pàdel.
Tot i que l'origen del tennis platja a Catalunya no està documentat ni consensuat, molts indicis fan pensar que es tracta d'un esport que podria haver nascut de manera simultània en diferents poblacions, a partir dels tradicionals jocs de pales. La concepció com a nova modalitat esportiva i els primers intents de regulació i impuls dels tennis platja, sí que els podem situar al poble pescador de Torredembarra, Tarragona, el 1976.Tres joves de la localitat van idear una activitat a la platja, amb l'ajut d'uns rems i una xarxa de pescador que van fer servir per muntar la seva primera pista. Per tal d'establir l'alçada de la xarxa, van prendre de referència l'alçada d'un d'ells; L'Eduard Muntada de 1.85 m. Els altres dos eren el Josep Manuel Muntada i L'Emili Martinell. Inicialment jugaven amb una pala de fusta, fent el servei per sota, i comptant la puntuació per jocs a 21 punts. Els primers anys, fins i tot van arribar a jugar tres contra tres (dos davant i un darrere).
El 28 de juny de 2004, l'Assemblea General Ordinària de Clubs va aprovar la modificació de l'article 2 dels Estatuts de la Federació Catalana de Tennis (FCT), amb la inclusió del tennis platja com a modalitat esportiva de la FCT, i des de 2009 l'Associació Beach Tennis Catalunya és la que gestiona el tennis platja. Internacionalment està regulat per la Federació Internacional de Beach Tennis.
El país amb més practicants és Itàlia. Torredembarra és actualment un dels indrets amb més afecció pel tennis platja, havent estat la seu de Campionats de Catalunya, entre d'altres. L'Ajuntament de la localitat ha reconegut aquesta tradició col·locant una placa commemorativa a la Platja de Baix a Mar, habilitada tot l'any per practicar aquest esport.

## Referències

* 1 2 «La Selecció Catalana de beach tennis acaba tercera al Mundial d'Itàlia». Racó Català, 30-07-2011. [Consulta: 8 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Federació Catalana de Tennis Arxivat 2013-08-14 a Wayback Machine.
* Associació Beach Tennis Catalunya Arxivat 2013-05-22 a Wayback Machine.
* Reportatge emès per TV3 referent al tennis platja
* Vídeo: Què és el tennis platja?
# La Forest-Landerneau

La Forest-Landerneau (en bretó Ar Forest-Landerne) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 1.752 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 893 | 930 | 1.160 | 1.384 | 1.619 | 1.595 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Yvon Bescond | |

## Personatges il·lustres

* Goulven Morvan, fundador de la revista Feiz ha Breiz
# Villanovafranca

Villanovafranca (en sard, Biddanoa Franca) és un municipi italià, dins de la província de Sardenya del Sud. L'any 2007 tenia 1.491 habitants. Es troba a la regió de Marmilla. Limita amb els municipis de Barumini, Escolca (CA), Gesico (CA), Guasila (CA), Las Plassas i Villamar.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Daniela Figus | Llista cívica |
# Torre del Bol

La Torre del Bol o Torre del Bolo (en italià, Torre del Buru) és una torre de guaita situada entre el llogaret de Tramerill i els penya-segats de Cap de la Caça, al municipi de l'Alguer, Sardenya, a uns trenta quilòmetres del poble. Es troba a una alçada de 34 metres sobre el nivell del mar, en un promontori amb vistes a l'entrada a la badia de Port del Comte.

## Descripció

A partir d'un informe del capità Marco Antonio Camos, la torre es va construir l'any 1572. Té forma cònic-cilíndrica, d'una planta, està construïda amb pedra calcària; té una alçada d'11 metres i un diàmetre de 10 metres a la base i 8,5 a la part superior.
Com en la majoria de torres sardes, la porta d'entrada està a una alçada d'uns cinc metres del terra per permetre l'accés només amb l'ajuda d'escales de corda o de fusta, que es poden retreure ràpidament en cas de perill. L'interior de la torre té un espai circular de 5,3 metres de diàmetre, amb una alçada màxima de 4,5 metres i cobert per una volta de cúpula.
A la terrassa o pati d'armes s'hi accedeix per una empinada escala, que acaba amb una trapa, originàriament rematada per una garita construïda per protegir dels agents atmosfèrics. A la terrassa hi havia l'anomenada 'mitja lluna', una lleugera estructura semicircular feta de rajoles i canyes que recolzava en una part de la barana, creada per tal d'oferir recer als soldats i municions.

## Referències

* ↑ Caria, Rafael. Toponomastica Algherese II: Introduzione allo studio dei nomi di luogo della città, del territorio e delle coste di Alghero (en català i italià). 1a ed.. Sàsser: Editrice Democratica Sarda, 1993, p. 139.
* 1 2 «Torre del buru» (en italià). Ajuntament de l'alguer.
# Germandat del Cinema

La Germandat del Cinema va ser una institució cinematogràfica de caràcter assistencial constituïda a Barcelona el 1932. L'any anterior ja s'havia creat el Montepío Cinematográfico, que es capitalitzà amb l'organització del Dia del Cinema, i que en el marc de la nova política cinematogràfica impulsada per la Generalitat republicana es transformà en Germandat Mútua del Cinema de Previsió Social.
La primera junta social fou presidida per l'empresari Josep Maria Bosch. Uns estatuts redactats en català i degudament aprovats per la Generalitat de Catalunya en deixaren ben clara la voluntat assistencial, que nodrí les seves caixes amb les quotes dels associats, a banda de les aportacions voluntàries i els beneficis que deixaven les festes socials, amb el Dia del Cinema, el primer dels quals se celebrà a Barcelona al juny de 1932.
A partir del juliol de 1936, el poder dels sindicats s'enfortí considerablement i aparegué un Sindicat Únic d'Espectacles Públics. La Germandat del Cinema continuà actuant malgrat que els negocis cinematogràfics sofriren una davallada i activitats com el Dia del Cinema quedaren suspeses. Després de la Guerra Civil Espanyola, la institució subsistí amb dificultats.
No fou fins al 1945, quan s'acabà la Segona Guerra Mundial, que visqué una certa tranquil·litat i es transformà en Hermandad del Cinema, inscrita en el Registre d'Entitats Mutuals de la Direcció General de Previsió, a través de la Federació de Mutualitats de Catalunya. Alguns anys abans, la Germandat ja havia reprès la celebració del Dia del Cinema i instituí el premi a la Constància per als professionals amb vint-i-cinc anys de dedicació en el ram cinematogràfic. També ampliaren el radi d'acció en altres llocs, per exemple, amb els cinematografistes valencians.
Havent-se recuperat el nom i aprofitant la restauració de la democràcia, continuà les seves activitats fins que el 1983 celebrà el cinquantenari sota la presidència de l'empresari Albert Hebrera.
El 1998, la societat, presidida per Oriol Bassa, es va dissoldre.

## Fons

El fons de la institució es conserva a la Filmoteca de Catalunya. Aquest consta de les actes de la Junta Directiva, de la correspondència interna de l'entitat, així com del material gràfic procedent dels actes festius i socials que van organitzar.
La dinàmica de la Germandat pot seguir-se a través dels llibres d'actes, que informen regularment dels acords presos per reunida en sessions mensuals i també en sessions d'extraordinàries.

## Referències

* ↑ «NODAC Germandat del Cinema al repositori de la Filmoteca de Catalunya.».
# Tiken Jah Fakoly

Tiken Jah Fakoly, de nom Doumbia Moussa Fakoly (Odienné, Costa d'Ivori, 23 de juny de 1968) és un cantant de reggae ivorià.

## Discografia

* 1970: Djelys (Djelys)
* 1994: Missiri (Djelys)
* 1996: Mangercratie
* 1999: Cours d'histoire (1999: Côte d'Ivoire; 2000: Resteu du monde)
* 2000: Li Cameleon
* 2002: Françafrique
* 2004: Coup de gueule
* 2007: L'Africain
* 2008: Live a Paris (directe)
* 2010: African Revolution
* 2014: Dernier Appel Universal Music
* 2015: Racines
* 2019: Le monde est chaud
* 2022: Braquage de pouvoir
# Sant Marçal d'Estac

Sant Marçal d'Estac és l'església parroquial del poble d'Estac, en el terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Estac. Està situada en el mateix nucli de població d‘ Estac, a l'extrem occidental del poble.

## Descripció

Església de planta rectangular amb capelles laterals i capçalera rectangular disposada a ponent mentre que a llevant, als peus de la nau s'obre la porta d'arc de mig punt i per damunt d'aquesta una finestra. En aquesta mateixa façana, s'obre al costat de la porta una altra petita finestra. La coberta és de llicorella a dues vessants. En l'angle sud-oest, s'aixeca una esvelta torre-campanar de planta, inicialment, quadrada que es transforma, en el pis superior, en octogonal. Remata la torre un agut xapitell de llicorella.

## Referències

* ↑ «Sant Marçal d'Estac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Marçal d'Estac en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya