OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Organisme aerobi

S'anomenen aerobis o aeròbics a aquells organismes que viuen en aerobiosi, és a dir, que només són capaços de viure o desenvolupar-se en presència d'oxigen, ja que utilitzen aquesta molècula per a la respiració.
Aquests organismes es caracteritzen per realitzar la respiració aeròbica, procés pel qual, un compost s'oxida utilitzant l'oxigen com a acceptor final d'electrons. Aquesta oxidació, permet alliberar molta més energia que la que s'allibera en processos com la fermentació.

## Tipus d'organismes aerobis

Els organismes aerobis poden ser de tres tipus: aerobis estrictes (o obligats), aerobis facultatius i microaeròfils. Els aerobis estrictes requereixen oxigen per a l'oxidació de substrats durant la respiració cel·lular. El aerobis facultatius poden utilitzar l'oxigen per a obtenir energia, però també altres mecanismes com ara la respiració anaeròbica o la fermentació. I els microaeròfils necessiten concentracions d'oxigen per a viure, però en quantitats inferiors a l'atmosfèrica (al voltant del 5 per cent).
Hi ha un tipus de microorganismes, anomenats «aerotolerants», que poden viure en presència d'oxigen però no es consideren aerobis perquè no utilitzen l'oxigen com a acceptor final d'electrons, sinó que duen a terme la fermentació.
| Tipus | Requeriment d'oxigen | Tipus de metabolisme | Exemple |
| Aerobis estrictes | Sí | Respiració aeròbica | Micrococcus luteus |
| Aerobis facultatius | No | Respiració aeròbica i anaeròbica. Fermentació | Escherichia coli |
| Microaeròfils | Sí, però a baixa concentració | Respiració aeròbica | Spirillum volutans |

## Respiració aeròbica

És un procés d'oxidació-reducció o altrament dit, una reacció redox, en què l'oxigen molecular (O₂), que presenta un potencial de reducció molt electropositiu, s'utilitza com a acceptor d'electrons, alliberant com a resultat grans quantitats d'energia.
La respiració aeròbica té el seu inici en el procés de la glicòlisi, via metabòlica que regula la transformació d'una molècula de glucosa, a piruvat o àcid pirúvic mitjançant el procés d'oxidació per tal d'obtenir energia en forma de trifosfat d'adenosina (ATP). Altres processos que engloba la respiració aeròbica i que permeten als organismes aerobis obtenir energia són el cicle de Krebs i la fosforilació oxidativa.

## Referències

* ↑ Palasi, Antoni Aguilella; Pinazo, Felisa Puche. Diccionari de botànica. Universitat de València, 2011-11-28. ISBN 9788437086392.
* ↑ Hentges, David J. Anaerobes: General Characteristics. 4th. Galveston (TX): University of Texas Medical Branch at Galveston, 1996. ISBN 0963117211.
* ↑ «Aerobi estricte». Diccionari General DCT. [Consulta: 30 abril 2023].

## Bibliografia

* Madigan, M.T., Martinko, J.M. i Parker, J. (1997). Brock. Microbiologia de los microorganismos. Ed. Prentice Hall Iberia. (ISBN 84-89660-36-0)
# Paul Texier

Paul Texier (París - ?) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1911 i 1928. Es dedicà principalment al ciclisme en pista. Com amateur va guanyar una medalla de bronze Campionat del Món de velocitat de 1910 per darrere de l'anglès William Bailey i l'alemany Karl Neumer.
Va participar en diferents proves dels Jocs Olímpics de 1908.

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a museociclismo.it
# Paranoia (pel·lícula)

Paranoia (títol original: Paranoid) és una pel·lícula dramàtica del Regne Unit, dirigida per John Duigan i estrenada el 2000. Ha estat doblada al català. En aquest film Jessica Alba té per primera vegada un paper principal.

## Argument

Jove model amb molt de futur, Chloé s'estressa pel seu treball i ės assetjada amb trucades anònimes. Quan Ned, el seu amant, proposa marxar el cap de setmana a una casa al camp a casa d'uns amics, s'hi apunta de seguida. Però el cap de setmana tombarà cap al malson perquè Chloé serà segrestada.

## Repartiment

* Jessica Alba: Chloe
* Iain Glen: Stan
* Jeanne Tripplehorn: Rachel
* Ewen Bremner: Gordon
* Mischa Barton: Theresa
* Kevin Whately: Clive
* Oliver Milburn: Toby
* Gary Love: Ned
* Amy Phillips: Michelle
* David Fahm: Jeremy
* Peter-Hugo Daly: Ellis
* James Bannon: Bryan
* Gina Bellman: Eve
* Hania Barton: Kirstie
* George Costigan: Bryan
* Shelly Dale: Monica
* John Danks : Sergent de policia
* Helena Hamilton: Anja
* Susannah Harrison: policia
* Sasha Turjak: Vox
* Tilly Vosburgh: Julia

## Referències

* ↑ «Paranoia». esadir.cat.
* ↑ «Paranoid» (en anglès). [Consulta: 25 abril 2018].
# Paul Gravett

Paul Gravett és crític, escriptor, comissari anglès, i un locutor especialitzat en còmics britànics i internacionals. Entre els seus llibres destaquen Manga: Sixty years of Japanese comics (publicat a Espanya per OnlyBook, 2006) i 1001 cómics que hay que leer antes de morir (Grijalbo, 2012). Ha comissariat diverses exposicions de còmics, incloent-hi Tove Jansson, The Atom Style, Jack Kirby, Hypercomics i Posy Simmonds. És coeditor d'Escape Books i codirector de Comica, el festival internacional de còmics de Londres. Actualment està treballant en un nou llibre per a Tate Publishing i en una exposició per a la British Library.

## Referències

* ↑ «Paul Gravett». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
# Paul Greengard

Paul Greengard (Nova York, 11 de desembre de 1925 - Manhattan, 13 d'abril de 2019) va ser un metge nord-americà guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 2000.

## Biografia

Va néixer l'11 de desembre de 1925 a la ciutat de Nova York. Durant la Segona Guerra Mundial formà part de la Marina nord-americana treballant com a tècnic electrònic a l'Institut Tecnològic de Massachusetts desenvolupant mètodes contra els kamikazes japonesos. Va estudiar medicina i biofísica a la Universitat Johns Hopkins de Baltimore, on es doctorà el 1958. Realitzà investigacions postdoctorals a la Universitat de Londres, Cambridge i Amsterdam, per esdevenir posteriorment professor a la Universitat Vanderbilt, Yale i Rockefeller.

## Recerca científica

Interessat en els neurotransmissors, continuà la línia de recerca iniciada per Arvid Carlsson sobre l'estudi de diversos fàrmacs que afecten el sistema nerviós, especialment sobre la dopamina, serotonina i norodrenalina. Greengard i el seu equip de recerca van demostrar que quan la dopamina actua recíprocament amb un receptor a la membrana plàsmatica d'una neurona, causa un augment en el fosfat d'adenosina cíclic (AMP-c) dins la cèl·lula. Aquest augment activa alternativament una proteïna anomenada cinasa A, que té la capacitat d'agregar grups de fosfat en la reacció anomenada fosforilació. Les proteïnes activades mitjançant la fosforilació poden realitzar un nombre de canvis en la cèl·lula: transcrivint l'àcid desoxiribonucleic (ADN) per a crear noves proteïnes, movent receptors a la sinapsi (augmentant així la sensibilitat de la neurona), movent els canals iònics a la superfície de la cèl·lula (augmentant així la seva excitabilitat), o activant el DARPP-32.
L'any 2000 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia, premi compartit amb Arvid Carlsson i Eric Richard Kandel, pels seus descobriments referents a la transmissió de senyals en el sistema nerviós, i especialment pels seus treballs sobre els efectes dels neurotransmissors sobre les cèl·lules i com poden activar la cèl·lula central anomenada DARPP-32.

## Enllaços externs

* «Paul Greengard» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Paul Pietsch

Paul Pietsch va ser un pilot de curses automobilístiques alemany que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.
Paul Pietsch va néixer el 20 de juny del 1911 a Friburg de Brisgòvia, Alemanya. A data de març del 2003, es va convertir en el pilot de Fórmula 1 viu més vell. Des del 2006 fins al 2021, va ser el pilot més longevo de la història de la Fórmula 1.

## A la F1

Va debutar a la setena cursa de la història de la Fórmula 1 disputada el 3 de setembre del 1950, el GP d'Itàlia, que formava part del campionat del món de la temporada 1950 de F1, de la que va disputar només aquesta cursa.
Paul Pietsch va participar en un total de tres curses puntuables pel campionat de la F1, repartides al llarg de tres temporades a la F1, les que corresponen als anys entre 1950 i 1952.

## Resultats a la F1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | Posició | Punts |
| 1950 | Paul Pietsch | Maserati | Maserati | GBR | MON | 500 | SUI | FRA | BEL | ITA Ret | | - | 0 |
| 1951 | Alfa Romeo | Alfa Romeo | Alfa Romeo | SUI | 500 | BEL | FRA | GBR | ALE Ret | ITA | ESP | - | 0 |
| 1952 | Motor-Presse-Verlag | Veritas | Veritas | SUI | 500 | BEL | FRA | GBR | ALE Ret | HOL | ITA | - | 0 |

### Resum

| Curses | Victòries | Pòdiums | Poles | Voltes ràpides | Punts |
| 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
# Ouxpo

Ouxpo és una amalgama de moviments artístics francesos amb caràcter avantguardista, proper a la Patafísica i basats en la imposició voluntària de restriccions artístiques. Ouxpo és un acrònim de Ouvroir d'X Potentielle (Taller de X Potencial), on X és el nom d'un art o similar. És una capçalera sota el qual s'inclou Oulipo, Oubapo, Outrapo i uns altres. Ouvroir és un concepte associat al treball i va ser utilitzat per Raymond Queneau en el sentit de treball artístic. Potentielle es referia a la capacitat o possibilitat de realitzar alguna cosa seguint unes determinades regles. En certa manera l'expressió equivaldria a l'elevació a l'enèsima potència.

## Història

Va ser creat en relació al Col·legi de Patafísica en 1960. El moviment Oulipo és actualment més conegut i el que millor ha sobreviscut a l'etapa d'ocultació del Col·legi de Patafísica.
Seguint amb els desitjos de François Li Lionnais i Raymond Queneau, els membres d'aquest grup, aquests treballadors a l'enèsima potència, haurien estat una prolongació per abastar totes les arts. Cadascun dels artistes o creadors es dedicarien a un camp concret de l'art en el qual analitzarien els trets preexistents i investigarien la potencialitat creativa de cada camp. La labor de coordinar aquest treball en les diferents disciplines va correspondre primer a François Li Lionnais, després a Noël Arnaud, i finalment Milie von Bariter.

## Subdivisions

En ordre de naixement:
* Oulipopo, (littérature policière, krimliteraturo)
* OuPeinPo, (pintura)
* Outrapo, (tragicomèdia)
* Oubapo, (bande dessinée, o comics)
* Ouhispo, (història)
* Oumapo, (marionetes)
* Ouphopo, (photographie, fotografia)
* Oucipo, (cinema)
* Ou'inpo, (informàtica)
* Ouca(ta)po, (catàstrofe)
* Oupypo, (pygologie)
* Ouarchpo, (architecture, arquitectura)
* Oupolpot, (política)
* Ougrapo, (disseny gràfic)
* Oumypo, (MYspace)
Oumupo i Oucipo (Musica i Cinematografia) van néixer en un moment molt primerenc, però les dates són incertes i probablement van experimentar múltiples naixements. De fet, molt d'aquests moviments semblen coexistents. Oucuipo (dedicat a la cuina) va ser creat de manera marginal per a una activitat concreta.

## Enllaços externs

* Informació variada sobre Ouxpo en francès
* Comissions Ouxpo Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.. en francès
* Mostra del treball de Ouxpo Arxivat 2009-06-06 a Wayback Machine.. en francès
# Palavàs

Palavàs (en francès Palavas-les-Flots) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Pedró de Sant Jaume de la Torre d'Oristà

El Pedró de Sant Jaume de la Torre d'Oristà és una obra d'Oristà (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Padró format per una pilastra de pedra amb un rifici central en forma d'arc que dona lloc a una cavitat també arcada.
Dins d'aquesta hi ha pintada a la part central, una imatge de Sant Jaume amb l'espasa a la mà i un soldat romà a terra. A la paret de la dreta hi ha el Sant Pel·legrí i, a l'esquerra, Sant Josep amb el Nen.
El padró està coronat per una pedra monolítica piramidal que li fa de teulada. Remata el conjunt una petita creu de ferro.

## Història

Aquest padró va ser construït per la família Muntaner de La Torre d'Oristà, per a donar testimoni del seu agraïment al fet que el seu fill Jaume no va haver d'anar a la guerra. El padró va ser construït entre el 1887 i el 1890 segons explica un membre d'aquesta família.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pedró de Sant Jaume de la Torre d'Oristà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2017].
# Pectinaria

Pectinaria és a gènere d'anèl·lids poliquets excavadors de tubs en la sorra, de la família Pectinariidae.

## Taxonomia

* Pectinaria articulata
* Pectinaria australis Ehlers, 1904
* Pectinaria belgica (Pallas, 1766)
* Pectinaria californiensis
* Pectinaria chilensis Nilsson, 1928
* Pectinaria gouldi Verrill
* Pectinaria granulata (Linnaeus, 1767)
* Pectinaria koreni (Malmgren, 1866)
* Pectinaria longipes
* Pectinaria meridithi Long, 1973
# Parapercis colias

Parapercis colias és una espècie de peix de la família dels pingüipèdids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

* Fa 45 cm de llargària màxima (encara que la seua mida normal és de 35) i 2,5 kg de pes.
* La seua coloració varia segons l'edat: els peixos més grossos són de color blau amb els flancs verdosos i una franja daurada sobre cada ull, mentre que els més petits són clapejats i mostren diferents tonalitats verdes. Els joves són blancs amb una banda ampla marró al llarg dels flancs.

## Reproducció

És hermafrodita.

## Alimentació

Menja principalment peixets i crancs, els quals se'ls empassa sencers. El seu nivell tròfic és de 3,87.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal (entre 52 i 150 m de fondària) i de clima temperat (34°S-52°S, 163°E-175°W), el qual viu al Pacífic sud-occidental: és un endemisme de les àrees rocalloses de Nova Zelanda (incloent-hi les illes Kermadec i Chatham).

## Estat de conservació

Respon negativament als canvis en la qualitat de l'aigua (augment de la terbolesa i productes químics tòxics en els sediments). No obstant això, aquesta és una amenaça localitzada i es considera que no constitueix un greu perill per al conjunt de la població d'aquesta espècie.

## Observacions

És inofensiu per als humans, la seua longevitat és de 17 anys i té una carn blanca i amb un baix contingut oliós, la qual és apta per a la majoria dels mètodes de cocció.

## Referències

* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Armitage, R. O., D. A. Payne, G. J. Lockley, H. M. Currie, R. L. Colban, B. G. Lamb i L. J. Paul (eds.), 1981. Guide book to New Zealand commercial fish species. New Zealand Fishing Industry Board, Wellington, Nova Zelanda. Pàg. 38.
* 1 2 Armitage, R. O., D. A. Payne, G. J. Lockley, H. M. Currie, R. L. Colban, B. G. Lamb i L. J. Paul (eds.), 1994. Guide book to New Zealand commercial fish species. Edició revisada. New Zealand Fishing Industry Board, Wellington, Nova Zelanda. 216 p. Pàg. 39.
* 1 2 Wildfish Export Ltd. Arxivat 2013-02-08 a Wayback Machine. (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 3 Collen, B; Richman, N; Beresford, A; Chenery, A.; Ram, M. (Sampled Red List Index Coordinating Team). (2010). "Parapercis colias (errata version published in 2017)." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 9 abril 2023]
* ↑ Russell, B. C., 1983. The food and feeding habits of rocky reef fish of north-eastern New Zealand. N. Z. J. Mar. Freshwat. Res. 17(2):121-145.
* ↑ Sea Around Us (anglès)
* 1 2 Annala, J. H. (comp.), 1994. Report from the Fishery Assessment Plenary, May 1994: stock assessments and yield estimates. Informe inèdit realitzat al MAF Fisheries Greta Point Library. Wellington, Nova Zelanda. 242 p. Pàgs. 48-53.
* ↑ GBIF (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Pedro Montañés Villalonga

Pedro Montañés Villalonga (mort el 1996?) fou un industrial menorquí, mecenes i soci d'honor de l'Ateneu de Maó. La seva família posseeix des del 1843 la finca Subaida, a Maó. Fou el fundador d'Industrial Quesera Menorquina S.A, empresa del sector alimentari famosa per la marca de formatges El Caserío. El 1992 va rebre la Medalla d'Or de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears.
# Pedro Paz

Pedro Paz (Lanzarote, 1963 - Madrid, 7 d'abril de 1999) va ser un cineasta espanyol. El 1983 es va traslladar a Madrid, on va estudiar a la Facultat de Ciències de la Informació de la Universitat Complutense de Madrid alhora que es relacionava amb personatges de la Movida madrileña. El 1984 va treballar com a actor a la pel·lícula de Jordi Grau i Solà Muñecas de trapo. Fins al 1988 va continuar al Taller de Artes Imaginarias i al Centro de Estudios de Vídeo. Després es va traslladar al St Martin's School a estudiar guió i direcció, però també va estudiar direcció d'actors de teatre amb Zulema Cats i John Strassberg. De retorn a Espanya treballa com a responsable d'imatge i relacions públiques de personatges del món de la moda com Sybilla, René Zamudio i Antonio Alvarado.
El 1994 s'encarrega de la coordinació del vestuari de la Companyia Francesa de Teatre de Blanca Li. El mateix any dirigeix el seu primer curtmetratge, Mejor no hables, en el que va comptar com a actriu amb Rossy de Palma, Paula Soldevila i Isabel Ruiz de la Prada, com ajudant a Icíar Bollaín i a la música amb Bernardo Bonezzi. Aquest curt va guanyar el primer premi al Festival de Cinema de l'Alfàs del Pi. Des de 1995 també treballa com a ajudant a tres pel·lícules de Pedro Almodóvar: Todo sobre mi madre, La flor de mi secreto i Carne trémula. El 1997 treballà com a ajudant de Chus Gutiérrez a Insomnio realitzarà el seu segon curtmetratge, Miranda hacia atrás, en el que va comptar amb Carlos Fuentes, Silke i Blanca Li i pel que va guanyar el primer Fotogramas de Plata 1997 al millor curtmetratge. Va morir dos anys després, l'abril de 1999.

## Referències

* ↑ Muñecas de trapo a filmaffinity
* ↑ Pedro Paz, el cineasta de Lanzarote entre Sybilla y Almodóvar, per Gorgonio Martín Muñoz
* ↑ Fernando Fernán-Gómez, premio Especial Fotogramas, El País, 3 de març de 1998
# Per Krohg

Per Krohg (18 de juny de 1899 - 3 de març de 1965) va ser un artista noruec. Fill dels pintors Oda i Christian Krohg, se'l reconeix especialment pel seu mural, exposat al Consell de Seguretat de l'ONU a Nova York.
# Petroscirtes springeri

Petroscirtes springeri és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,7 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat que viu entre 8-45 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud del Japó i Taiwan.

## Referències

* ↑ Rüppell W. P. E. S., 1828-1830. Atlas zu der Reise im nördlichen Africa. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. Fische Rothen Meeres 1828-30 . 1-141 + 3 pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W. F., 1976. The saber-toothed blennies, tribe Nemophini (Pisces: Blenniidae). Monographs of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia Núm. 19: i-vii + 1-196, 18 unnum. plates.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W.F., 1987. The saber-toothed blennies, tribe Nemophini (Pisces: Bleniidae): an update. Proc. Acad. Nat. Sci. Philad. 139:1-52.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Masuda, H. i G.R. Allen, 1993. Meeresfische der Welt - Groß-Indopazifische Region. Tetra Verlag, Herrenteich, Melle. 528 p.
* ↑ Yatsu, A., A. Iwata i M. Sato, 1983. First records of the blenniid fishes, Petroscirtes springeri and Petroscirtes variabilis, from Japan. Jap. J. Ichthyol. 30(3):297-300.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Petite Suite (Pittaluga)

La Petite Suite del compositor Gustavo Pittaluga va ser creada el 1933, per a deu instruments. Consta de tres moviments: Havanera, Serenata i Pasdoble.

## Instrumentació

Violí I, violí II, violoncel, contrabaix, flauta, clarinet, fagot, trompeta, trombó i arpa.

## Anàlisi

* Havanera (1r. mov)
* Serenata (2n. mov)
* Pasdoble (3r. mov)

## Bibliografia

* Casares Rodicio, Emilio, "Pittaluga González del Campillo, Gustavo". Dins de: Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 8, pp. 834-839.
* Palacios, María, La renovación musical en Madrid durante la Dictadura de Primo de Rivera: el Grupo de los Ocho (1923-1931). Madrid: Sociedad Española de Musicología, 2008.
* García Gallardo, Cristóbal, Martínez González, Francisco y Ruiz Hilillo, María (coords.), Los músicos del 27. Granada: Universidad, 2010.

## Referències

* ↑ Pittaluga, Gustavo Biografias.com
* 1 2 Gustavo Pittaluga: 1906 - 1975 Fundación Juan March

## Enllaços externs

* Gustavo Pittaluga - «Habanera», 1er mov. de la "Petite Suite" (1933), Youtube
* Gustavo Pittaluga - II. «Serenata» de la "Petite Suite" (1933), Youtube
* Gustavo Pittaluga - «Pasodoble», 3r mov. de la "Petite Suite" (1933), Youtube
# Petite Église

La Petite Église (en català Petita Església) és una escissió de l'Església Catòlica sorgida a la França el 1801 arran de la signatura del Concordat entre el primer Cònsol Napoleó Bonaparte i el Papa Pius VII.
Aquest Concordat suposava la pacificació de l'Església Francesa, dividida en temps de la Revolució entre capellans pro-republicans i contraris al nou règim. Però algunes comunitats el van veure com una claudicació de l'Església enfront de l'Estat i una acceptació de totes les vexacions sofertes durant el període revolucionari. Per això van rebutjar l'autoritat papal i s'han mantingut al marge de Roma des de llavors.
La principal característica d'aquestes comunitats és l'absència de sacerdots. En l'actualitat es realitzen les oracions en les cases o en petites capelles guiades per laics i se segueixen utilitzant missals de l'època de Lluís XVI amb la litúrgia en Llatí.
S'estima que el nombre actual de fidels és d'uns 4000, dels quals 3000 pertanyen a la comunitat del nord de Deux-Sèvres coneguda com els Dissidents i la resta a les petites comunitats dels Stévenistes a Bèlgica (part de França en el moment del concordat), Blancs a Borgonya i la Petite Église du Lyonnais (Lió).

## Referències

* La Petite Eglise en 30 questions. Guy Janssen. Geste Editions 2006.
* Carnet-journal de François Métay, membre de la Petite Eglise (1878-1883) analysé et presenté par Raymonde Baptiste. 1998. ISBN 2-913089-02-X.
* La petite église; essai historique sur le schisme anticoncordataire. Jean-Emmanuel B. Drochon. 1894.
* L'opposition religieuse au Concordat de 1792 à 1803. Camille Latreille. Hachette. 1910.