OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Bruguera i Canela

Josep Bruguera i Canela (Sabadell, 16 de setembre de 1894 - Barcelona, 5 d'abril de 1980) fou un actor i director teatral català.
Dotat per a les arts, Bruguera estudià dibuix i pintura amb el mestre Joan Vila Cinca i, atret pel cant i la música, ingressà a l'Orfeó de Sabadell sota el mestratge de Cebrià Cabané. S'inicià com a actor al teatre de la Societat Coral Centre Sabadellès Gelats i el 1912 debutà amb la Companyia Pubill, a Granollers, amb Els savis de Vilatrista, de Santiago Rusiñol. Quan s'incorporà al món professional, actuà al costat d'actrius consagrades com Margarida Xirgu, Maria Guerrero, Lola Membribes o actors com Enric Borràs i Antonio Vico. De tots els papers que va interpretar, era del -jesús que en guardava més bon record, perquè en restaren unes imatges gràfiques que van arribar al Vaticà. Una d'aquestes fotografies interpretant Jesús agonitzant, per la seva expressivitat i el seu verisme, van ocupar un lloc a la biblioteca personal de Pius XII. Bruguera va deixar escrites unes memòries de la seva singladura professional que han restat inèdites. També va escriure dues comèdies Ni àngels ni dimonis i Dónde están las llaves, matarile, matarile.
Entre d'altres reconeixements, l'abril de 1976 fou distingit amb la Medalla del Mèrit en el Teatre de la Diputació de Barcelona, per la seva tasca artística en el teatre català i castellà. El 30 d'octubre de 1985 l'Ajuntament de Sabadell li dedicà un carrer.

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Carrer de Bruguera». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 30 març 2014].
* ↑ Cuscó i Aymamí, 1992, p. 24-25.
* ↑ Cuscó i Aymamí, Joan «Semblança de Josep Bruguera i Canela» ( PDF). Quadern de les idees, les arts i les lletres,, Nº 13, 1980, pàg. 31-33. ISSN: 1695-9396 [Consulta: 17 maig 2021].

## Bibliografia

* Cusco i Aymamí, Joan. 62 ceballuts. 2a ed. Sabadell: Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell, 1992. ISBN 84-398-2453-X.
# Can Cabús de Baix

Can Cabús de Baix és una masia d'Alella (Maresme) catalogada com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa i dos pisos, cobert amb una teulada a dues vessants i el carener perpendicular a la façana. Exteriorment no presenta elements massa interessants perquè ha patit força transformacions: no conserva les llindes, llindars ni brancals de pedra, ni tampoc la porta dovellada, encara que és probable que en algunes obertures es trobin a sota de l'arrebossat actual.
El gust clàssic es veu a la porta d'accés al recinte.

## Història

És l'antic «Mas Roure» del segle xiv. L'any 1731, en morir Jaume Roure, passà a mans de la seva filla Francesca, casada amb Joan Cabús, als hereus del qual va pertànyer fins que es va vendre a Araceli Fabra i Puig a començament del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Can Cabús de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Sarcòpsid

El sarcòpsid és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany i dona nom al grup del sarcòpsid. Rep el seu nom del grec, σάρζ, sarz ('carn'), més οψις opsis ('veure-hi') al·ludint al color vermell carn observat a les superfícies de les fractures fresques.

## Característiques

El sarcòpsid és un fosfat de fórmula química Fe2+ 2(PO₄)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4. És un mineral isostructural amb la chopinita. Es troba químicament relacionada amb la graftonita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, el sarcòpsid pertany a «08.AB - Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: farringtonita, ferrisicklerita, heterosita, litiofilita, natrofilita, purpurita, sicklerita, simferita, trifilita, karenwebberita, chopinita, beusita, graftonita, xantiosita, lammerita, lammerita-β, mcbirneyita, stranskiïta, pseudolyonsita i lyonsita.

## Formació i jaciments

Es troba en pegmatites de granit. Va ser descoberta a Michałkowa, als monts Sowie, a la Baixa Silèsia, Polònia, on sol trobar-se associada a altres minerals com: vivianita, quars, moscovita, microclina i hureaulita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita al Cap de Creus (Alt Empordà, Girona), així com a Cotlliure i a Argelers de la Marenda, totes dues localitats als Pirineus Orientals, França.

## Referències

* ↑ «Sarcopside» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 juny 2017].
# Scinax perereca

Scinax perereca és una espècie de granota que es troba a l'Argentina, el Brasil i Paraguai.

## Referències

* Fordham et al (2006). Scinax perereca. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Teodor Llorente Monleón

Teodor Llorente Monleón (València, 1905 - 1936) fou un advocat i periodista valencià, fill de Teodor Llorente Falcó i net de Teodor Llorente Olivares. Llicenciat en dret a la Universitat de València, fou consultor de al Cambra Oficial Agrícola de València, del Banc d'Aragó i del diari Las Provincias. Ideològicament era monàrquic i catòlic força conservador, s'afilià primer a Renovación Española i després a Comunión Tradicionalista.
Fortament hostil a la República, participà en la conspiració de juliol de 1936 a València, però en fracassar fou detingut i aparegué assassinat l'agost de 1936. El 1941 el seu pare va publicar el recull dels seus articles Piadosa Evocación.

## Referències

* Santi Cortés Carreres: València sota el règim franquista (1939-1951). Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995.
* La mort de Teodor Llorente Monleón a Las Provincias (05/11/2006) (castellà)
# Gas d'envasat

Un gas d'envasat, (en anglès:packaging gas) es fa servir per envasar materials sensibles com són els aliments dins un ambient amb una atmosfera protectora o modificada. El gas que s'utilitza és normalment un gas inert, o amb una naturalesa que protegeixi la integritat dels productes empaquetats, per inhibir reaccions químiques indesitjades com l'oxidació i d'altres. Alguns d'aquests gasos serveixen de propel·lent com passa amb la nata en esprai. Diverses organitzacions s'encarreguen d'aprovar o no l'ús d'aquests gasos. Exemples del seu Codi Es són:

## Gasos inerts

Aquests tipus de gasos no afecten un canvi químic en les substàncies que protegeixen.
* argó (E938), usat en productes enllaunats
* heli (E939), usat en productes enllaunats
* nitrogen (E941), també un propel·lent
* diòxid de carboni (E290), també un propel·lent

## Gasos propel·lents

Fan que el producte surti del seu contenidor.
* clorofluorcarbonis coneguts com a CFC (E940 i E945), es fan servir rarament pel dany a la capa d'ozó:
** diclorodifluorometà (E940)
** cloropentafluoroetà (E945)
* òxid de dinitrogen (E942), usat en productes cremosos
* octafluorociclobutà (E946)

## Gasos reactius

S'han de fer servir amb compte, poden causar oxidacions o contaminacions en alguns materials
* oxigen (E948), per envasar verdures
* hidrogen (E949)

## Gasos volàtils

Els gasos hidrocarburs s'han de fer servir i transportar amb molt de compte en l'envasat perquè són molt combustibles i poden ser explosius.
* butà (E943a)
* isobutà (E943b)
* propà (E944)

## Referències

* ↑ Yastaa, Tania. «BLOC 3. Tema 1.1. Envasat en atmosfera protectora». Mètodes de Processament. Universitat de Barcelona. [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ «The purity of gases». Cleanroom Technology 21 June 2010. Arxivat de l'original el 15 de març 2012. [Consulta: 15 febrer 2011].
* ↑ «Current EU approved additives and their E Numbers». Food standards agency 26 November 2010. [Consulta: 15 febrer 2011].
* ↑ «Spectrum Laboratories : Chemical Fact Sheet - Cas # 75718». Arxivat de l'original el 2011-07-16. [Consulta: 15 març 2011].
* ↑ «Amendment to Directive 96/77/EC on purity criteria of food additives». Food standards agency 27 June 2002. Arxivat de l'original el 10 de desembre 2010. [Consulta: 15 febrer 2011].
# Verdun (Arieja)

Verdun és un municipi francès, situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.
# Canutita

La canutita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de l'alluaudita. Rep el nom en honor de Claudio Canut de Bon Urrutia (nascut el 1937), enginyer de mines xilè i professor titular de Geologia i Mineralogia a la Universitat La Serena durant 30 anys.

## Característiques

La canutita és un arsenat de fórmula química NaMn₃[AsO₄][AsO₃(OH)]₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013, sent publicada per primera vegada el 2014. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. És una espècie isostructural amb l'O'Danielita. És també l'anàleg de Mn3 de la magnesiocanutita.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb els números de catàleg: 64065 i 64098.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Torrecillas, situada a la localitat de Salar Grande, a la província xilena d'Iquique (Tarapacá, Xile). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Canutite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 setembre 2020].
# Scinax nebulosus

Scinax nebulosus és una espècie de granota que es troba a Bolívia, el Brasil, Guaiana Francesa, Guyana, Surinam i Veneçuela.
Se sol trobar a estanys temporals a la selva tropical i a les vores de la selva tropical. També és present en zones més obertes com la sabana humida de Cerrado i les sabanes costaneres (per exemple a les Guaianes). Pot sobreviure fins a cert punt en hàbitats antropogènics, com pastures i jardins rurals.

## Referències

* 1 2 La Marca, Enrique; Reynolds, Robert; Azevedo-Ramos, Claudia. «IUCN Red List of Threatened Species: Scinax nebulosus» (en anglès). IUCN, 30-04-2004. DOI: 10.2305/iucn.uk.2004.rlts.t55981a11390516.en. [Consulta: 26 octubre 2020].
# Suares

Suares és una parròquia del conceyu asturià de Bimenes.
En els seus 5,34 km² habiten un total de 269 persones repartides entre les poblacions de Suares i Las Cabañas, i altres llogarets.
El llogaret de Suares es troba a uns 460 msnm, a uns 4 km de Martimporra, la capital del conceyu. En ell hi habiten 108 persones.

## Pobles i llogarets

* Argamoso (L'Argamusu en asturià)
* Baragaña (La Bargaña)
* Canales (Los Canales)
* Casa del Monte (La Casa'l Monte)
* Casa del Río (La Casa'l Río)
* Castañera
* Cueto de Suares (Los Cuitos)
* Estación (La Estación)
* Fadiello (El Faidiillu)
* La Cantera
* La Cruz
* Las Cabañas (Les Cabañes)
* Las Cruces (Les Cruces)
* Llantada (La Llantá)
* Riega la Tobe
* Suares
* Texuca (La Texuca)

## Referències

* ↑ INE Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. 2011
# Wasted

Wasted és un EP de L.A. Guns que actua el cantant Ralph Saenz.

## Cançons

* "Wasted"
* "WellSpent"
* "Heavy Head"
* "Forgiving Eyes"
* "Jayne 98"
* "Cold Gin"

## Formació

* Ralph Saenz: Veus
* Tracii Guns: Guitarra
* Johnny Crypt: Baix
* Steve Riley: Bateria
* Produït per Dennis Degher & L.A. Guns
# Fundación Alternativas

La Fundación Alternativas és un think tank espanyol de tendència progressista fundat el 1997 a Madrid que pretén analitzar assumptes d'interès per als ciutadans i servir de camí per a la reflexió política, social, econòmica i cultural. Encara que molts membres del seu patronat i direcció pertanyen al PSOE, la Fundació no té cap vincle legal ni organitzatiu amb aquest partit.
La Fundación Alternativas té quatre departaments d'estudi autònoms:
* Laboratorio de Alternativas, un centre de reflexió i debat que el seu objectiu és proporcionar materials i propostes d'utilitat als actors polítics, socials i econòmics per a la presa de decisions la directora de la qual és Belén Barreiro. Amb anterioritat el Laboratorio de Alternativas va ser dirigit per Joaquín Almunia i per Juan Manuel Eguiagaray
* Observatorio de Política Exterior Española (OPEX), un centre de reflexió i debat sobre la política exterior espanyola en les seves dimensions política, de seguretat, econòmica i cultural el director de la qual és el vicepresident de la Fundació, Nicolás Sartorius.
* Estudios de Progreso, com a programa de propostes de progrés i canvi social per a joves investigadors.
* Observatorio de Cultura y Comunicación (OCC-FA) com a centre d'estudi, debat i propostes sobre les transformacions actuals de la cultura i la comunicació, i les polítiques públiques que concerneixen a tots dos camps.
Des de la seva fundació fins a 2001, la seva presidenta va ser Victòria Camps. Aquest any va ser substituïda per Pere Portabella. El seu vicepresident executiu és Nicolás Sartorius. El seu director gerent és Carlos Carnero. Formen part del seu patronat personalitats com Felipe González, Gregorio Peces-Barba, Manuela Carmena, Joaquín Almunia o José Luis Rodríguez Zapatero.

## Referències

* ↑ Políticos e intelectuales crean la Fundación Alternativas para renovar a la izquierda, El País, 1 de noviembre de 1997.
* ↑ «¿Qué es la Fundación?». Arxivat de l'original el 2008-07-06. [Consulta: 22 gener 2016].
* ↑ Arxivat 2016-01-28 a Wayback Machine.El Plural
* ↑ Patronato de la Fundación Alternativas

## Enllaços externs

* Pàgina web de la Fundación Alternativas
# Joan Sunyol i Genís

Joan Sunyol i Genís (Badalona, 13 de febrer de 1922 - Vic, 8 de març de 2014) fou un poeta català. Sunyol, net de Martí Genís i Aguilar, va viure la gran part de la seva vida a la ciutat de Vic. El 1946 va començar a vincular-se amb el món cultural local mitjançant l'Orfeó Vigatà i l'Associació d'Artistes. El 1976 va formar part del nucli fundador de Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) a Vic, sense arribar mai a ostentar càrrecs públics. Va impulsar, també, la creació de l'Associació de Veïns del barri dels Caputxins, on residia, el 1977.

## Publicacions

* 1947 - Llum endins (poemari)
* 1979 - Del nostre entorn
* 1984 - Vitralls i ressons
* 1988 - Topònims suggestius
* 1992 - Jocs (acròstics)
* 1994 - Retorns
* 2002 - Tria

## Premis i reconeixements

* 2006 - Fill adoptiu de Vic

## Referències

* 1 2 3 Cervantes, Xavier «Mor el poeta Joan Sunyol als 92 anys». Diari Ara, 09-03-2014 [Consulta: 8 març 2014].
* ↑ «Joan Sunyol, poeta i defensor de la llengua, mor als 92 anys». Nació Digital, 19-08-2016 [Consulta: 19 agost 2016].
# Vaudebarrier

Vaudebarrier és un municipi francès situat al departament de Saona i Loira i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2009 tenia 232 habitants.

## Història

Llista dels alcaldes successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| ? - | Paul Barge | | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 212 | 213 | 205 | 233 | 226 | 244 | 502 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de la Tor de França

El cantó de la Tor de França és una divisió administrativa francesa, entre la Catalunya Nord i Occitània, al departament dels Pirineus Orientals.

## Composició

El cantó de la Tor de França està compost per 10 municipis, que formen part de la comarca de la Fenolleda i del Rosselló:
* De la Fenolleda:
** La Tor de França (capital del cantó)
** Bellestar (oc: Belhestar)
** Cassanyes (oc: Cassanhes)
** Rasigueres (oc: Rasiguères)
** Caramany (oc: Carmanh)
** Planeses
** Lançac
* Del Rosselló:
** Estagell
** Talteüll
** Montner

## Història

El cantó de La Tor existeix des de 1790. A partir de 1801 fou anomenat canton de Latour o canton de Latour-de-France. El cantó d'Estagell fou suprimit en 1801 i les comunes d'Estagell, Montner i Talteüll foren integrades al cantó de La Tor de França.
El 29 de març de 1936 la comuna de Montalbà del Castell passà del cantó de La Tor de França al cantó de Vinçà. Per la mateixa raó passà del districte de Perpinyà al districte de Prada.
En la nova divisió administrativa del 2014, aquest cantó va ser suprimit, i les seves comunes s'integraren en el cantó de la Vall de l'Aglí, amb capitalitat a Ribesaltes.

## Consellers generals

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1833-1842 | Grégoire Gironne | | |
| 1842-1843 | Jacques Méric | | |
| 1843-1848 | Bruno Magloire de Lafabrègue | | |
| 1848-1852 | Clément Ducruc | | Maire d'Estagell (1825-1830) |
| 1852-1864 | Auguste Napoléon Lloubès | | Maire de Perpinyà (1848-1852) |
| 1864-1880 (décès) | Justin Massot | Republicà | Metge a Perpinyà |
| 1880-1881 | Théophile Julia | Republicà | |
| 1881-1886 | Eugène Ramon | Republicà | |
| 1886-1892 (dimissió) | Joseph Triquéra | Republicà | |
| 1892-1898 (decés) | Philippe Morat | Republicà | Maire d'Estagell (1896-1899) |
| 1899-1903 (decés) | Joseph Durand | Rad. | |
| 1904-1904 | Elie Delcros | Rad. | Advocat - Senador (1897-1904) Maire de Perpinyà (1890-1892) |
| 1904-1928 | Joseph Soubielle | Socialista després SFIO | Agricultor - Maire d'Estagell (1904-1935) |
| 1928-1940 | Hippolyte Marty | Rad. (Camille Pelletan) | Negociant en vins Maire de La Tor de França |
| 1945 - 1951 | Marcel Barrère | PCF | Agricultor |
| 1951 - 1964 | Arthur Conte | SFIO després RGRIF | Diputat (1951-1962 ; 1968-1973) |
| 1964-1976 | Émile Montagné | SFIO després PS | Maire d'Estagell (1959-1976) |
| 1976 - 2008 | Antoine Sarda | PCF | Maire d'Estagell (1976-2001) |
| 2008 - 2015 | Guy Ilary | SE | Maire de Talteüll |

## Referències

* 1 2 3 Jean-Pierre Pélissier, Paroisses et communes de France : dictionnaire d'histoire administrative et démographique, vol. 66 : Pyrénées-Orientales, Paris, CNRS, 1986, 378 p. (ISBN 2-222-03821-9)
# Sarissa

La sarissa (en gec σάρισα) era una llança molt llarga, d'entre 4 i 7 m, usada en les falanges macedòniques. Era una arma molt pesant (al voltant de 5 kg) amb relló (o ferro) de ferro acerat i aristol punxegut de bronze que permetia travar-la a terra per a parar les escomeses de l'enemic.
Fora del seu ús en formació tancada en la falange, la sarissa era una arma poc útil i de difícil transport. En les marxes es portava desmuntada en dues peces que s'unien per al combat.
L'invent de la sarissa s'atribueix a Felip II de Macedònia, pare d'Alexandre el Gran.

## Descripció i ús

La sarissa es construïa amb asta de Cornus mas (arbust o arbre semblant al sanguinyol) que proporcionava una fusta molt densa, forta i resistent als xocs. Consistia en dues parts unides en un tub central de bronze. La punta era de ferro, curta i en forma de fulla de llorer. L'aristol de bronze servia per a contrapesar la llança i facilitar el seu maneig. L'aristol tenia una punta per a ancorar-lo a terra quan calia i que permetia un ús ofensiu en cas de trencar-se la llança.

## Bibliografia

* Article sobre la sarissa (francès)

## Vegeu també

* Peltasta
# Sant Sebastià de Moià

Sant Sebastià de Moià era una església de la vila de Moià, cap de la comarca del Moianès.
Era una església gran, situada al lloc més elevat de la població, al seu nord, en el lloc que actualment ocupa la Plaça de Sant Sebastià, davant mateix de la porta principal de l'edifici de la Casa de la Vila. Fou enderrocada durant la Guerra civil.

## Referències

* ↑ GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6

## Enllaços externs

* Moià en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Galion

Galion és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 11.341 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Galion tenia 11.341 habitants, 4.791 habitatges, i 3.090 famílies. La densitat de població era de 882,8 habitants/km².
Dels 4.791 habitatges en un 31% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,3% hi vivien parelles casades, en un 12,2% dones solteres, i en un 35,5% no eren unitats familiars. En el 30,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,5% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 27,8% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 16% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.513 $ i la renda mediana per família de 38.554 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.517 $ mentre que les dones 19.792 $. La renda per capita de la població era de 16.113 $. Aproximadament l'11,9% de les famílies i el 14,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Galion». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Galion». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
Viccionari
# Jaume Esparrica i Reverter

Jaume Esparrica i Reverter (Vilalba Sasserra, 1952) és delineant i assessor tècnic d'assegurances, i va ser alcalde de Vilalba Sasserra del 1979 al 1991.
L'any 1979 es presentà candidat a l'alcaldia de Vilalba Sasserra com a independent. Sortí elegit i governà tres mandats, del 4 d'abril del 1979 al 28 de juny del 1991. A partir del 1991, i fins al 1999, va ser regidor per l'Alternativa Convergent per Vilalba. Entre la seva obra de govern podem esmentar la catalanització del nom del poble, la fixació de l'escut municipal, l'Ateneu i la inauguració de la plaça de la Guineu.

## Enllaços externs

* Fitxa biogràfica
# Victorville

Victorville és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2007 tenia 107.721 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Victorville tenia 64.029 habitants, 20.893 habitatges, i 15.878 famílies. La densitat de població era de 339,7 habitants/km².
Dels 20.893 habitatges en un 43,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,3% hi vivien parelles casades, en un 16,1% dones solteres, i en un 24% no eren unitats familiars. En el 19,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,03 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,47.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 34,2% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 28,6% entre 25 i 44, un 17,4% de 45 a 60 i un 11,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.187 $ i la renda mediana per família de 39.988 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.149 $ mentre que les dones 26.138 $. La renda per capita de la població era de 14.454 $. Entorn del 15,3% de les famílies i el 18,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Victorville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Victorville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].