OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre musulmana de Silla

La Torre musulmana de Silla és una edificació defensiva musulmana situada a Silla (València). És un bé d'interès cultural amb número de registre ministerial RI-51-0004662 del 18 de juny de 1982.

## Emplaçament

És al pati de l'edifici de l'ajuntament, a la Plaça del Poble, 1, a Silla.

## Descripció

Té forma de paral·lelepípede, amb uns 13 metres de base i 13,75 metres d'altura. La part baixa de la torre és atalussada, però és difícil d'apreciar per les edificacions que l'envolten, ja que es troba al pati de la casa consistorial.
Presenta planta baixa, dos pisos i terrassa. L'accés es realitza a través d'una porta situada a quatre metres del nivell del sòl que dona pas a la primera planta. Aquesta forma d'accés permetia aïllar de l'exterior en cas de necessitat. Després de l'accés un passadís que condueix a la sala quadrada dividida en tres naus o galeries cobertes amb voltes. Les dues laterals són més amples que la central. Estan comunicades mitjançant arcs apuntats de maó. Des d'està primera planta es puja a través d'una escala de fusta a la segona planta, que té una distribució similar però els murs són d'un menor gruix, de manera que les naus o galeries són més amples. A la planta baixa hi ha un pou. La terrassa no és practicable actualment. Està edificada amb tàpia de morter i calç.

## Història

La torre va ser construïda a època musulmana, probablement al segle xii. Va sofrir diverses reformes durant la Reconquestai en segles posteriors.
La missió original de la torre era la defensa de València, amb un conjunt de torres similars. També servia de refugi als habitants de l'alqueria veïna en cas d'atacs. També era el lloc de dipòsit d'objectes de valor. És descrita al Llibre dels feits. En èpoques posteriors va ser presó i graner comunal. En l'actualitat alberga la col·lecció arqueològica i sala d'exposicions municipal.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 5 6 7 GVA. «Torre Musulmana (dentro del Ayuntamiento)» (en castellà). Fitxa BIC's. Generalitat Valenciana, 2009. [Consulta: 25 juliol 2014].
* 1 2 3 «Torre musulmana». Cataleg municipals de béns i espais protegits. Ajuntament de Sils, s.d.. Arxivat de l'original el 2013-09-28. [Consulta: 25 juliol 2014].
# Batalla d'Ashta

La batalla d'Ashta fou un combat lliurat prop del poble d'Ashta o Ashti, a Maharashtra a la taluka de Madha, districte de Sholapur, el 20 de febrer de 1818 durant la Guerra Pindari entre el general Lionel Smith i les forces del peshwa Baji Rao dirigides pel seu general Gokhale.

## Antecedents

El 1817 va esclatar la Guerra Pindari i Thomas Hislop rebé el comandament de la força principal britànica, de 5.500 homes, que el 10 de novembre va derrotar els 35.000 homes de Malhar III Rao Holkar a la batalla de Mahidpur el 21 de desembre i va aconseguir la caiguda de les fortaleses frontereres i la rendició de Holkar. Els Peshwa van continuar la guerra i foren derrotats a la batalla de Koregaon, i Baji Rao II va fugir perseguit pels anglesos, acompanyat de Pratap Singh, Raja de Satara, fins que els van encalçar a Ashta, on Bapu Gokhale va esperar als anglesos el 20 de febrer de 1818 mentre Baji Rao seguia endavant.

## Batalla

Bapu Gokhale tenia prop de 10.000 cavalls i Smith dos esquadrons del 22e Regiment de dragons que estaven al centre, el setè regiment de cavalleria lleugera a la dreta i el segon regiment de cavalleria lleugera a l'esquerra. Els maratha van aguantar la càrrega britànica i van poder encerclar la dreta britànica, que va haver de rebre suport del centre, i finalment el 22e va trencar la línia enemiga.

## Conseqüències

El maratha Baji Rao II fou finalment derrotat i Pratap Singh, el raja Satara fou alliberat de la tutela dels marathes.

## Referències

* ↑ The United Service Journal (en anglès). H. Colburn, 1837, p. 564.
* ↑ Tarique, Mohammad. Modern Indian History (en anglès). Tata McGraw-Hill Education, 2008, p. 1.16. ISBN 0070660301.
* ↑ Duff, James Grant. A History of the Mahrattas (en anglès). vol.2. H. Milford, 1921, p. 487.
* ↑ Naravane, M. S.. Battles of the Honourable East India Company (en anglès). APH Publishing, 2006, p. 85. ISBN 813130034X.
* 1 2 THE GENTLEMAN'S MAGAZINE: AND HISTORICAL CHRONICLE. FROM JULY TO DECEMBER,1818 (en anglès), 1818, p. 72.

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Vegeu també

* Llac d'Ashta
# Charles Alexandre de Calonne

Charles Alexandre, vescomte de Calonne (Douai, 1734 - 30 d'octubre de 1802) fou un estadista francès.
Nascut en una família de classe alta, es feu advocat i va exercir diversos càrrecs a províncies. Sembla que tenia una gran empenta comercial i esperit emprenedor, però pocs escrúpols en política.
Durant la terrible crisi que va precedir la Revolució Francesa, quan diversos ministres havien fracassat en l'intent de salvar les finances reials, Calonne fou nomenat Controlador General de Finances el 3 de novembre de 1783. Es va trobar molts deutes i no hi havia forma de pagar-los. Va intentar diverses mesures, sense èxit, fins que va proposar al rei la supressió de les duanes internes i un impost sobre la propietat, fins i tot per als nobles i el clergat. Això fou molt mal rebut pels privilegiats, i Calonne, enfadat, va fer imprimir el seu informe, cosa que va acabar d'enverinar la situació. El rei Lluís XVI, que no l'apreciava gens, el 8 d'abril de 1787 el destituí i l'envià a l'exili a Lorena. L'alegria fou general a París, on era conegut com a Monsieur Déficit per la seva insistència a augmentar els impostos. En realitat, els seus atrevits plans de reforma, que Necker va realitzar posteriorment, podrien haver salvat la monarquia si hagués tingut el suport del rei.
Calonne es va exiliar poc després al Regne Unit. El 1789, va passar a Flandes amb la pretensió de ser elegit per als Estats Generals, però li fou prohibit entrar a França. Per venjança, es va unir al grup d'exiliats de Coblença, va escriure al seu favor, i va dilapidar la fortuna de la seva dona. Finalment, el 1802, instal·lat de nou a Londres, rebé el permís de Napoleó per tornar a França, on morí un mes després del seu retorn.
# Pedro Berro

Pedro Francisco Berro (Uztarroze, Navarra, 1767 – Montevideo, 1845) fou un empresari i polític espanyol, constituent de l'Uruguai el 1830, i pare de l'expresident Bernardo Prudencio Berro.

## Biografia

Va néixer a Uztarroze, Navarra, i es va radicar a Montevideo el 1790, quan encara hi era la Banda Oriental sota domini espanyol. Va tenir un paper destacat durant la guerra contra els invasors anglesos i la reconquesta de Buenos Aires.
Igual que el seu cunyat Pedro José de Errazquin, va formar part de la Junta de Montevideo de 1808. Retirat a la granja de Manga durant la Revolució Oriental, el 1823 es va sumar al Cabildo Revolucionari com a alcalde de segon vot i es va inclinar decididament després de 1825. El 1827 va ser nomenat membre de la Sala de Representants i el 1829 va integrar l'Assemblea General Constituent i Legislativa, encarregada de la primera Constitució del nou i ja independent Estat Oriental de l'Uruguai. El 1835 va presidir la Junta Econòmico-Administrativa de Montevideo.
Morí a Montevideo, amb 78 anys.

## Referències

* ↑ (castellà) La Constitución Uruguaya de 1830
# Carn freda

La carn freda és un tipus de menja d'origen carni i ja processada. Entre els aliments englobats sota el terme de carn freda hi ha els embotits, salsitxes, pastissos de carn, etcètera. Per regla general es tallen en rodanxes i es mengen en forma de sandvitxos o entrepans on totes dues coses alhora i també se serveixen en una taula d'embotits (acompanyada generalment amb ou filat) com entremès. Quan s'acompanya amb pa hom el pot anomenar companatge. També es diu carn freda a les restes d'una graella tallades i servides en fred.

## Conservació i higiene

Els embotits i carn freda s'han de conservar sempre en ambients frescos (sobretot en els mesos calorosos d'estiu), l'ideal per a la conservació de les carns fredes és que aquests es consumen just en el moment del seu tallat, a causa del fet que un carn freda tallat posseeix més superfície, l'afecten més els bacteris i els organismes i s'oxida més fàcilment, per aquesta raó és aconsellable de comprar la carn freda tallada que es consumisca en el dia, a tot estirar en altre dia.

## Menjar guatemalenc

La carn freda és uns platerets típics guatemalenc, el qual s'acostuma a menjar el Dia de Tots els Sants i els morts (1 i 2 de novembre). Aquests platerets és una barreja de diversos embotits i llegums, i data de temps colonials. Aquest costum és una de les característiques de la gastronomia de Guatemala, i data de fa centenars d'anys.
Barreja d'ingredients de múltiples naturaleses i procedències, la carn freda emana la pluriculturalitat de Guatemala, així com l'indeleble mestissatge d'Amèrica. També existeixen diversos llocs en Internet en els quals existeixen receptes per a preparar carn freda.

## Salumi

El salumi (en singular salume es coneix també com insaccato) és una espècie de salsitxa a l'estil italià, es tracta predominantment d'embotits i carns fredes elaborats de carn de porc picada i embotida. La paraula salumi no ha de confondre's amb salami, del qual no és ni tan sols una variant. El salami és un tipus específic de salumi. Exemples de salumi són la guanciale, el lardo, la mortadel·la el salami o el pepperoni.

## Vegeu també

* Salaó
* Carmanyola
* Xarcuteria

## Notes

* ↑ Visitant Guatemala.com Arxivat 2009-03-23 a Wayback Machine. podem trobar una ressenya de la història de la carn freda a Guatemala, i també els costums que es mantenen fins avui durant el Dia de Tots els Sants i dels morts.
* ↑ http://www.quetzalnet.com/recetas/FiambreTradicional.html Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
# Jardiner de Lauterbach

El jardiner de Lauterbach (Chlamydera lauterbachi) és un ocell de la família dels ptilonorrínquids (Ptilonorhynchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones amb herba i arbusts de les terres baixes del nord-oest i sud de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Jardiner de Lauterbach». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
# Torre número 1

La Torre número 1 és una torre aïllada situada a la urbanització La Granja del municipi de Caldes de Malavella (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La torre, amb soterrani i pis, és de planta rectangular, i està coberta per un terrat a la catalana antigament balaustrat, amb un petit torratge de planta quadrada. Un sòcol motllurat volta l'edifici. La façana principal té una porta central en arc de llinda i trencaaigües que recorda a un entaulament amb motllures de filet i de gola, sostingut per dues mènsules. El mateix entaulament es repeteix a les finestres, també en arc de llinda i ampit de rajola sostingut per unes motllures sostingudes per mènsules amb motius florals. En els panys de paret interfinestrals a nivell de les mènsules, un baix relleu amb decoració floral. Coronant la façana, un entaulament: a la zona de l'arquitrau, una decoració d'antemes (una entema sobre cada un dels trencaaigües); a la zona del fris, separat de l'arquitrau per una motllura en filetó, fris de decoració floral en baix relleu i respiralls també en motius florals; i la cornisa amb motllura en escòcia i dentells.
La façana lateral dreta, amb quatre finestres, té la mateixa estructura i elements decoratius que a la façana principal. La façana lateral esquerra, tres finestres i una porxada que fa contonada amb cinc espais intercolumnars (tres donen a la façana esquerra i dos a la façana posterior), en arc de mig punt i columnes dòriques de secció circular. Una balaustrada tanca la porxada, a la que s'hi pot accedir des de la torre o des del jardí per unes escales. Té la mateixa estructura i elements decoratius que a la façana principal. La façana posterior, dues finestres i dos dels espais intercolumnis de la porxada. Té la mateixa estructura i elements decoratius que a la façana principal.

## Història

A mitjan segle xix a la comarca de La Selva sorgiren els primers nuclis d'estiuejants a l'entorn de localitats amb aigües termals. En principi s'hostatjaven en fondes o cases particulars però amb la millora dels mitjans de transport les localitats es consoliden com a zones d'estiueig i llavors és quan es comencen a construir les cases d'estiueig. Aquesta torre construïda els anys vint del segle xx, forma part del projecte d'urbanització de la finca anomenada La Granja, adquirida per Miquel Picó i Jou i que hi va promoure una urbanització de caràcter residencial amb un parc propi on hi ha la Font de la Vaca.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Torre número 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].

## Enllaços externs

* «Torre número 1». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Beurada

La beurada, abeurada, beurim, lletada o rejunt és una mescla de ciment, aigua i àrids fins (sorra) que serveix per a farcir les juntes d'un enrajolat.
Es diferencia del morter pel fet de tenir poca contracció o fins i tot expansió positiva. A més, té una viscositat més baixa i és més fina de manera que pot fluir fàcilment als buits, mentre que el morter és gruixut i a més de suportar el seu propi pes, pot suportar també el de la maçoneria col·locada a sobre.

## Referències

* ↑ «abeurada | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 desembre 2023].

## Vegeu també

* Lletada de calç
* Morter
* Morter de calç
# Jardí Botànic de Karslruhe

El Jardí Botànic de Karlsruhe (en alemany: Botanischer Garten Karlsruhe) és un jardí botànic municipal de la ciutat de Karlsruhe, Alemanya.

## Localització

Se situa al costat dels jardins del castell Schlossgarten a Hans-Thoma-Straße 6, Karlsruhe, Baden-Württemberg, Alemanya. Està obert tots els dies, excepte els dilluns; es cobra una tarifa d'entrada. Aquest jardí botànic no s'ha de confondre amb el Jardí Botànic de la Universitat de Karlsruhe administrat per la Universitat de Karlsruhe.

## Història

El jardí va ser establert pel Margrave Carlos Guillermo de Baden-Durlach, (1679-1738) i dissenyat per Carl Christian Gmelin. Entre 1853 i 1857 van ser creades tres cases de plantes per l'arquitecte Heinrich Hübsch. Els edificis van ser seriosament danyats o destruïts durant la Segona Guerra Mundial, però han estat reconstruïts: la casa de les Camelies i les Flors, reconstruïda l'any 1952 per a les exhibicions de cactus i suculentes; la casa de la palmera reconstruïda entre 1955 i 1956; la casa tropical, restaurada a la dècada de 1950.
En els terrenys del jardí hi ha diversos exemplars d'arbres rars plantats al Segle XIX.

## Vegeu també

* Jardí Botànic de la Universitat de Karlsruhe

## Referències

* ↑ Botanic Gardens Conservation International (inglés)
* ↑ Helmut Carolus, Thomas Huber: Botanischer Garten Karlsruhe. Aus der Reihe der Silbergrauen Führer, Hrsg. Staatliche Schlösser und Gärten Baden-Württemberg/ Staatsanzeiger-Verlag, 1993.

## Enllaços externs

* Botanischer Garten Karlsruhe Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine. (alemany)
* Mapa del jardí Arxivat 2013-03-25 a Wayback Machine. (anglès)
* Botanischer Garten Karlsruhe Arxivat 2009-08-29 a Wayback Machine. (alemany)
* Entrada a la pàgina de StadtWiki (alemany)
* Entrada a la pàgina GardenVisit
# Cicloramfins

Cycloramphinae és una subfamília de granotes de la família Leptodactylidae.

## Gèneres

* Crossodactylodes
* Crossodactylus
* Cycloramphus
* Hylodes
* Megaelosia
* Paratelmatobius
* Rupirana
* Scythrophrys
* Thoropa
* Zachaenus
# Pedro Monteiro Cardoso

Pedro Monteiro Cardoso (illa de Fogo, 13 de setembre de 1890 - Praia, 31 d'octubre de 1942) va ser un escriptor, poeta i folklorista capverdià. Va néixer el 1889 a l'illa de Fogo, a Cap Verd. Algunes fonts van afirmar que era originari de la Guinea Portuguesa (ara Guinea Bissau)
Va ser influenciat per un dels primers escriptors publicats del Cap Verd colonial, especialment poetes com Eugénio Tavares i altres, com José Lopes da Silva de l'illa de São Nicolau. Més tard es va traslladar a la capital colonial Praia on va escriure diversos llibres i poemes sobretot dels temes clàssics i romàntics. Més tard la seva obra influiria en altres treballs, inclosa poesia i relats curts, aquests també van aparèixer a la revista "Claridade" publicades de 1936 a 1960. Va morir a la capital colonial Praia el 1942 a l'edat de 53 anys, la causa va ser desconeguda però probablement va ser un càncer.

## Notes

* ↑ «Pedro M. Cardoso (1890-1942). Poeta e Jornalista Foguense» (en portuguès). Fogo Island Portal (Portal da Ilha do Fogo).

## Bibliografia

* Manuel Veiga, Insularité et littérature aux îles du Cap-Vert, Karthala, Paris, 1997, p. 116, ISBN 9782865377978
* Eugénio Tavares, Littératures lusophones des archipels atlantiques : Açores, Madère, Cap-Vert, São Tomé e Príncipe [Lusophony Literature in the Atlantic Archipelagoes: Azores, Madeira, Cape Vede and São Tomé and Príncipe], L'Harmattan, 2009, p. 294 ISBN 978-2-296-07575-7

## Enllaços externs

* Pedro Monteiro Cardoso a Manduco - Ilha do Fogo: Cultura, Gentes e Vivencias (portuguès)
# Cas Pretòria

El cas Pretòria és el nom en clau donat pel jutge Baltasar Garzón a les actuacions judicials del 27 d'octubre de 2009 per uns suposats delictes de suborn, corrupció urbanística i blanqueig de diners que fins al moment han originat la detenció de 9 persones.
Entre els detinguts es troben: l'alcalde de Santa Coloma de Gramenet Bartomeu Muñoz (PSC-PSOE), el regidor d'Urbanisme Manuel Dobarco (PSC-PSOE), l'ex-conseller de Finances de la Generalitat de Catalunya Macià Alavedra (CiU), l'ex-secretari general de la Presidència Lluís Prenafeta (CiU) i l'exdiputat Luis Andrés García Sáez (expulsat del PSC-PSOE l'any 1992), conegut pel malnom de Luigi. La investigació ha estat desenvolupada per la Unitat de la Guàrdia Civil especialitzada en delictes econòmics sota les ordres del jutge de l'Audiència Nacional Baltasar Garzón i després de dos anys d'indagacions de la Fiscalia Anticorrupció i de l'Agència Tributària.
La Guàrdia Civil va fer registres a l'edifici de l'Ajuntament de Santa Coloma, i es va reclamar informació d'operacions urbanístiques als ajuntaments de Badalona i Sant Andreu de Llavaneres. També hi van haver registres als habitatges i despatxos de Prenafeta i Alavedra, així com una empresa constructora de l'Hospitalet de Llobregat.
L'origen de la investigació es troba en el sumari del cas per blanqueig de diners BBVA Privanza, que operava a l'illa de Jersey (Illes Anglonormandes) l'any 2002. La trama hauria defraudat 45 milions d'euros en tres operacions urbanístiques a Santa Coloma de Gramenet (Operació Pallaresa), Sant Andreu de Llavaneres (operació Niesma) i al Port esportiu de Badalona, amb uns guanys il·lícits de 5,9 milions d'euros.

## Condemna

Luis Andrés García Sáez fou condemnat a 7 anys, 1 mes i 27 dies de presó, Bartomeu Muñoz a 5 anys, 8 mesos i 28 dies de presó, i Manuel Dobarco a 8 anys i 6 mesos d'inhabilitació, mentre Macià Alavedra i Lluís Prenafeta, 1 any, 11 mesos i 27 dies de presó per tàfic d'influències i blanqueig de capitals amb atenuant de dilació indeguda i confessió, i el decomís de 1,1 milions d'euros de Bartomeu Muñoz, de 3,2 milions d'euros d'Alavedra i 5,2 milions d'euros de Prenafeta.

## Referències

* ↑ Fernàndez, David «"El racó de pensar": radiografia de la corrupció, amb David Fernàndez». El racó de pensar, El matí de Catalunya Ràdio, 24-01-2018.
* ↑ Detinguts l'alcalde socialista de Santa Coloma i dos històrics de CiU, ElPeriódico.cat, 28 d'octubre 2009 (consulta: 28-10-09).
* ↑ Brunet, Josep Maria. «Las defensas de la operación Pretoria creen que el caso no compete a la Audiencia» (en castellà). La Vanguardia, 01-11-2009. [Consulta: 5 setembre 2020].
* 1 2 Guindal, Carlota. «Condenado a 5 años y 8 meses de cárcel el exalcalde de Santa Coloma Bartomeu Muñoz» (en castellà). La Vanguardia, 02-07-2018. [Consulta: 5 setembre 2020].
# John Banting

John Banting (Chelsea, Londres, 12 de maig de 1902 – Hastings, 30 de gener de 1972) va ser un pintor i escriptor anglès. Va estudiar a l'Emanuel School de Battersea i inicialment va ser atret pel vorticisme. Se'l va associar amb el grup de Bloomsbury, abans d'interessar-se pel surrealisme a París en la dècada de 1930. Es va traslladar a Rye (East Sussex) en la dècada de 1950 i va morir a Hastings als 69 anys.
Un aspecte clau de la seva obra surrealista va ser la sàtira contínua de la forma i la formalitat. Les seves representacions de dones eren en certa manera misògines perquè els títols de les seves obres les objectivava i les treia de la seva feminitat, ja que cridaven l'atenció sobre els seus articles de la roba o per les seves anomalies anatòmiques que tenien connotacions sexuals. El contingut dels dibuixos de Banting va destacar per comentaris socials similars cap als estereotips burgesos al Berlín de George Grosz i Otto Dix, on es caricaturitzaven els absurds de la burgesia. Les obres van destacar aquells aspectes de cobdícia i dels excessos i els juxtaposaven amb caràcters empobrits. La crítica de Banting va anar dirigida a la falsa feminitat i, quan es combinava amb estàndards de classe mitjana alta dins de l'artificialitat de l'alta societat i el seu ús de formes descarnades, aportava un comentari sobre la inevitable autodestrucció de l'home.

## Referències

* ↑ John Banting – Biography Tate Online
* ↑ Robinson, Michael.

## Enllaços externs

* John Banting a Artnet
* Pintures de John Banting Arxivat 2011-09-30 a Wayback Machine. (Biblioteca d'Art Bridgeman)
* Col·lecció de la Tate
# Tugènides

Tugènides (en llatí Thugenides, en grec antic Θουγενίδης) fou un poeta còmic atenenc d'època desconeguda, el nom del qual només apareix a alguns passatges de gramàtics antics, en alguns dels quals s'ha corromput en Tucídides.
De la seva poesia es coneix el títol Δικασταί (Dikastai "Els jutges"), una línia i algunes paraules. El citen Suides, Foci, Juli Pòl·lux i Joan Tzetzes, entre d'altres. Fabricius, que l'inclou a la Bibliotheca graeca, el qualifica erròniament de poeta tràgic.

## Referències

* ↑ Thugenides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1116