OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ole Ellefsæter

Ole Ellefsæter (Furnes, 15 de febrer de 1939 - Ringsaker, 18 d'octubre de 2022) va ser un esquiador de fons noruec que destacà a la dècada del 1960.

## Carrera esportiva

Participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 realitzats a Innsbruck (Àustria) en les proves de 15, 30 i 50 quilòmetres, destacant la vuitena posició aconseguida en aquesta última. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 ralitzats a Grenoble (França) on aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de 50 quilòmetres així com la de relleus 4x10 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzats a Sapporo (Japó) participà en les proves de 30 i 50 quilòmetres, destacant la desena posició d'aquesta última. En el Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1966 disputat a Oslo (Noruega) aconseguí guanyar la medalla d'or en l'equip de relleus 4x10 km i la medalla de plata en la prova de 15 quilòmetres.
Al llarg de la seva carrera també participà en curses d'obstacles, d'entre les quals destaquen les sis victòries en el Campionat Nacional de Noruega en la prova de 3000 metres obstacles entre els anys 1960 i 1965. El 1965 li fou atorgat el premi Egebergs Ærespris.

## Referències

* ↑ (noruec) www.friidrett.no

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Ole Ellefsæter Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
# Simonita

La simonita és un mineral de la classe dels sulfurs.

## Característiques

La simonita és un sulfur de fórmula química TlHgAs₃S₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1982. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la simonita pertany a «02.GC - Poli-sulfarsenits» juntament amb els següents minerals: hatchita, wal·lisita, sinnerita, watanabeïta, quadratita, manganoquadratita, smithita, trechmannita, aleksita, kochkarita, poubaïta, rucklidgeïta, babkinita, saddlebackita, tvalchrelidzeïta i mutnovskita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'Allchar, situat a la localitat de Rožden (Kavadarci, Macedònia del Nord). També ha estat descrita a la mina Zareh Shuran, situada al comtat de Takab (Azerbaidjan Occidental, Iran). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Simonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 maig 2021].
# Bosc Departamental del Puig de l'Estella

El Bosc Departamental del Puig de l'Estella (en francès, oficialment, Forêt Departementale du Puig De L'Estelle) és un bosc de domini públic del terme comunal d'Arles, a la comarca del Vallespir, de la Catalunya del Nord.
El bosc, que ocupa 2,2 km², està situat al sud del terme comunal d'Arles, prop del límit amb el terme de Sant Llorenç de Cerdans, en els vessants septentrionals del Puig de l'Estella.
El bosc està sotmès a una explotació gestionada pel Departament dels Pirineus Orientals. Té el codi identificador de l'ONF (Office National des Forêts) F16264N.

## Referències

* ↑ El Bosc Departamental del Puig de l'Estella en els ortofotomapes de l'IGN
# Beershevaïta

La beershevaïta és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom de la ciutat de Beer Sheva, molt propera a la localitat tipus.

## Característiques

La beershevaïta és un fosfat de fórmula química CaFe$^{3+}$₃(PO₄)₃O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 5628/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Israel, concretament a Halamish wadi, dins el Consell Regional de Tamar (Districte del Sud). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Beershevaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 març 2022].
# Malkata

Malkata (búlgar Малката, "la petita") és una pel·lícula búlgara de 1959 dirigida per Nikola Korabov. La pel·lícula es va estrenar als cinemes búlgars el 4 de maig de 1959 i als cinemes de la República Democràtica Alemanya el 12 de febrer de 1960. Fou seleccionada per a la secció oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1959

## Argument

La jove estudiant Lara viu amb el seu pare Sokerov, propietari d'una llibreria, el seu germà Mirtxo, escriptor, la seva dona Sora, el seu germà Veselin, metge, i la seva dona Nella. La mare va morir quan era petita i el pare planeja casar-la amb Antov, antic amic de Mirtxo, sense que ella ho sàpiga. Tanmateix, coneix Boris i tot es trastoca.

## Repartiment

| Paper | Actor |
| Lada | Margarita Ilijeva |
| Boris | Anani Javastxev |
| Ketinov | Ivan Dimov |
| Sokerov | Stefan Gadularov |
| Mirtsxo | Georgi Kalojantstxev |
| Veselin | Emil Grekov |
| Nella | Julia Teofanova |
| Antov | Spass Dshonev |
| Sora | Liljana Botstxeva |

## Referències

* ↑ Malkata a Lexikon des internationalen Films. Zweitausendeins, 2 de març de 2017
* ↑ Seccions i pel·lícules al web del Festival

## Enllaços externs

* Malkata al web de la Filmoteca Nacional de Bulgària
# Malvasia africana

La malvasia africana (Oxyura maccoa) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita llacs i estanys amb vegetació emergent d'Àfrica oriental i Meridional, a les terres altes d'Etiòpia, Kenya, zona oriental de la República Democràtica del Congo, Ruanda, Uganda, Tanzània, i Zimbàbue, Namíbia i Sud-àfrica.
# Ole Gunnar Fidjestøl

Ole Gunnar Fidjestøl (Kristiansand, 21 de març de 1960) és un saltador noruec, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sarajevo, on fou trenta-unè en la prova del salt llarg individual del programa de salt amb esquís. Quatre anys més tard, als Jocs de Calgary, va disputar dues proves del programa de salt amb esquís. En la prova del salt curt individual fou vint-i-dosè, mentre en la del salt llarg per equips guanyà la medalla de bronze formant equip amb Ole Christian Eidhammer, Jon Inge Kjørum i Erik Johnsen.
En el seu palmarès també destaquen dues medalla de plata en la prova de salt llarg per equips al Campionat del Món de 1987 i 1989, així com quatre victòries a la Copa del món de salts amb esquí entre 1985 i 1989. També guanyà una medalla d'or al Campionat del món de vol amb esquís de 1988 i quatre campionats nacionals entre 1987 i 1990. El 1984 fou cinquè al Torneig dels Quatre Trampolins.
El 1994 havia de ser l'encarregat d'encendre la flama olímpica durant la cerimònia inaugural dels Jocs de Lillehammer de 1994, però un greu accident en un assaig previ ho va impedir.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Ole Gunnar Fidjestøl». [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «FIDJESTOEL Ole Gunnar - Athlete Information». [Consulta: 23 març 2022].
# Sonia Grande

Sonia Grande (Oviedo, 1964) és una dissenyadora de vestuari espanyola, guanyadora del premi Goya al millor vestuari, en 1999, per la pel·lícula La niña de tus ojos i se li concedeix la medalla d'or de les Belles arts en el 2015 .

## Biografia

Matriculada en la Reial Escola Superior d'Art Dramàtic, va començar treballant en teatre amb directors de la talla de Miguel Narros, sota les ordres de la qual va participar en el muntatge de El sueño de una noche de verano (1986), de William Shakespeare, a la que seguiria un any més tard Los enredos de Scapin, de Molière, al Teatro Español. Va fer també, en els seus inicis, alguna incursió davant de la cambra, presentant el programa cultural Tablón de anuncios (1986), a Televisió espanyola, al costat d'Aurora Redondo.
A partir dels anys 1990 es dedica plenament al disseny de vestuari cinematogràfic, sent la responsable de bona part dels títols de la filmografia espanyola en les dues últimes dècades.
Destaquen la seva col·laboració amb els directors espanyols més notables, com Alejandro Amenábar, Pedro Almodóvar, Fernando Trueba, Icíar Bollaín i José Luis Cuerda. També Woody Allen ha comptat amb ella en els seus quatre últimes produccions de Vicky Cristina Barcelona, Midnight in Paris, A Roma amb amor i Màgia a la llum de la lluna.
Ha estat nominada en nou ocasions als Premis Goya, aconseguint-ho amb La niña de tus ojos (1999), de Fernando Trueba i se li concedeix la medalla d'or a les Belles arts en el 2015.

## Filmografia

* 2016 — Julieta
* 2015 — Regresión
* 2014 — Màgia a la llum de la lluna
* 2012 — A Roma amb amor
* 2011 — Midnight in Paris
* 2010 — También la lluvia
* 2009 — No es tan fácil
* 2009 — Los abrazos rotos
* 2008 — Los girasoles ciegos
* 2008 — Vicky Cristina Barcelona
* 2007 — Lola, la película
* 2007 — Miguel y William
* 2007 — Manolete
* 2006 — La educación de las hadas
* 2005 — Semen, una historia de amor
* 2005 — Hormigas en la boca
* 2004 — Mar adentro
* 2004 — El horrible crimen ritual de la calle Tribulete
* 2004 — Romasanta
* 2004 — La puta y la ballena
* 2003 — La luz prodigiosa
* 2002 — Hable con ella
* 2002 — Fatum
* 2001 — Sin noticias de Dios
* 2001 — The Others
* 2000 — Fugitivas
* 2000 — Año mariano
* 1999 — La lengua de las mariposas
* 1999 — Los lobos de Washington
* 1998 — La niña de tus ojos
* 1998 — Un día bajo el sol
* 1996 — El ángel de la guarda
* 1996 — Como un relámpago
* 1996 — La Celestina
* 1993 — Truhanes

## Referències

* ↑ «El sueño de una noche de verano hermoso espectáculo en el Español». Diario ABC, 28-12-1986. [Consulta: 22 novembre 2011].
* ↑ La figurinista y Woody Allen Diario EL PAÍS 6/12/2014
* ↑ La niña de tus ojos al web dels Premis Goya

## Enllaços externs

* Sonia Grande, «Asturiana del mes» de diciembre por su triunfal carrera en el cine
* Entrevista al Diari El País, 22 de desembre de 2009
# Bertrandus Vacqueras

Bertrandus Vacqueras (1450 $^{(Gregorià)}$ - 1507 $^{(Gregorià)}$) fou un compositor i cantor italià del segle XVI.
Va ser un famós cantor de la Capella Sixtina, a Roma. des de 1483 fins al 1507.
Notable compositor molt elogiat per Glareanus, es conserven d'ell diverses Misses i Motets en la Biblioteca del Vaticà, havent-se publicat d'aquest autor una Missa i un Motet, editats per Ottaviano Petrucci el 1501 i 1502.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 66, pàg. 300. (ISBN-84-239-4566-9)
# Big Comic Spirits

Big Comic Spirits (ビッグコミックスピリッツ, Biggu Komikku Supirittsu) és una revista setmanal de manga seinen publicada per Shogakukan i dirigida per a persones del sexe masculí entre els 20–25 anys. Va ser originalment llançada el 14 d'octubre del 1980. La cultura del menjar, els esports, les relacions d'amor, i els negocis proporcionar els temes per a la seva sèrie en curs, que sovint qüestiona els valors convencionals. En el 1996 Frederik Schodt caracteritzà el lector típic de la revista com un enginyer de sistemes de vint anys que treballa en una companyia de finances, menja en botigues de ramen i està considerant seriosament l'ús d'un servei d'intermediació per cites amoroses.

## Referències

* ↑ Schodt, Frederik L. Dreamland Japan: writings on modern manga. Stone Bridge Press, 1996, p. 98–99. ISBN 188065623X.

## Enllaços externs

* Big Comic Spirits - Lloc web oficial (japonès)
* Weekly Big Comic Spirits a l'Enciclopèdia d'Anime News Network (anglès)
# Llista de bisbes de Comenge

Llista de bisbes del bisbat de Comenge
* Suavis 506–?
* Presidius 533–?
* Heiliger Afrique (Afric) 540–?
* Amelius 549–?
* Rufin 584–588
* Abraham 788–?
* Involatus 879–?
* Oriol 980–?
* Bertrand Roger 990–?
* Peter I. 1003–?
* Arnaud I. 1035–?
* Wilhelm I. 1040–1055
* Bernhard II. 1056–?
* Wilhelm II. 1068–?
* Olger (Ulger) ?–1073?
* Heiliger Bertrand 1073–1123
* Roger de Nuro 1123?–1153?
* Arnaud II. Roger 1153–1176
* Arsius (Arsenius) 1179–1188
* Raymond Arnaud 1188–1205
* Aspàreg de la Barca (Sperague) (Hisparigus) 1205–1206
* Adhémar du Châtel 1207–1209
* Garcias de Lorte 1210–1217
* Grimoard I. 1217–1240
* Arnaud III. Roger 1241–1260
* Guillaume III. d'Audiran 1260–1263
* Bertrand II. de Miramont 1263–1286
* Guillaume IV. 1269–1274
* Bertrand III. 1276–?
* Raymond II. 1279–?
* Bertrand IV. 1282–1285
* Clemens V.(Bertrand de Got) 1295–1299
* Guillaume V. 1300–1300
* Boson de Salignac 1300–1315
* Pierre Vital de Millario 1317–1318
* Scot de Linières 1318–1325
* Guillaume de Cun 1325–1336
* Hugues I. de Castillon 1336–1351
* Bertrand (Mertrans?) VI. de Cosnac 1352–1374
* Guillaume VII. d'Espagne 1372–1382
* Amelius (Amelie) II. de Lautrec 1384–1390
* Menaud de Barbazan 1390–1421
* Pierre II. de Foix 1426–1437
* Grimoard (Grimoald) II. ?–1442
* Arnaud-Raymond V. d'Espagne 1446–1462
* Jean I. Cibo ?–1467
* Jean II. de Foix 1471–1501
* Gaillard de l'Hospital 1502–1515
* Jean III. de Mauléon 1523–1551
* Jean IV. Bertrand 1551–1555
* Charles I. Caraffa 1556–1560
* Pierre III. d'Albert 1561–1565
* Charles de Bourbon 1569–1579
* Urbain de Saint-Gelais de Lansac 1580–1613
* Gilles de Souvray 1614–1623
* Barthélemy de Donnadieu de Griet 1625–1637
* Hugues II. de Labatut 1638–1644
* Gilbert de Choiseul Duplessis Praslin 1644–1671
* Louis de Rechiègne Voisin de Guron 1671–1693
* Louis-François de Brezay de Denon-Ville 1693–1710
* Olivier-Gabriel de Lubières du Bouchet 1710–1740
* Antoine de Lastic 1740–1763
* Charles-Antoine-Gabriel d'Osmond de Médavy 1763–1785
* Antoine Eustache d'Osmont 1785–1807
# Malko

Malko - Малько (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, a 3 km al nord d'Apxeronsk i a 84 km al sud-est de Krasnodar.
Pertany a l'stanitsa de Kubànskaia.
# Medina (cantant)

Medina (nascuda Andrea Fuentealba Valbak el 30 novembre de 1982 a Århus) és una cantant, ballarina i compositora danesa de dance, hip-hop i R&B. És filla de pare xilè i mare danesa. Les seves cançons són en danès i es va fer popular a partir del 2009.

## Discografia

* Tæt på (2007)
* Velkommen til Medina (2009)
* Welcome to Medina (2010) (versió en anglès de l'àlbum en danès)
* For altid (2011)
Viccionari
# Palazzo Grassi

El Palazzo Grassi (també conegut com a Palazzo Grassi-Stucky) és un edifici d'estil clàssic venecià localitzat en el Gran Canal, entre el Palazzo Moro Lin i el campo San Samuele, a Venècia, Itàlia. Va ser dissenyat per Giorgio Massari, i construït entre el 1748 i 1772.
Un dels darrers entre els palaus del Gran Canal de Venècia, el Palazzo Grassi té un estil clàssic acadèmic que contrasta amb l'entorn romà d'Orient i barroc dels palaus venecians. Té una façana de palau formal, construït amb marbre blanc, però no té les obertures mercantils típiques.
La família Grassi va vendre el palau l'any 1840, i va passar per diversos propietaris. Va ser adquirit pel Grup Fiat l'any 1983, sota la presidència de Gianni Agnelli, i va experimentar una restauració completa dirigida per l'arquitecte Gae Aulenti. L'objectiu del grup era transformar el Palazzo Grassi en una sala d'exposició per a les arts visuals. Actualment, continua encara sent utilitzat com una galeria d'art.
Entre 1984 i 1990, Pontus Hultén va estar al càrrec del museu d'art que conté un aforament de 600 places com a teatre exterior. Des del 2006, el palau ha estat posseït per l'emprenedor francès François Pinault que hi exhibeix la seva col·lecció d'art personal. També va ser el lloc on el fill de Pinault, François-Henri, va conèixer l'actriu Salma Hayek i en va ser la ubicació per al seu casament.

## Referències

* ↑ Libro d'Oro, "Foscari", (Araldico Rome) 2000-2004
* ↑ Sheridan, Emily. «Salma Hayek shows off wedding dress fit for a billionaire's bride at lavish Venice wedding ceremony», 27-04-2009. [Consulta: 30 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Palazzo Grassi Pàgina web
# Sonic Riders

Sonic Riders (ソニックライダーズ, Sonikku Raidāzu) és un videojoc spin-off de carreres produït per Sega i desenvolupat per Sonic Team en cooperació amb NowPro, per la Nintendo GameCube, PlayStation 2, Xbox i PC. És el quart joc de carreres en la saga Sonic the Hedgehog, precedit per Sonic Drift, Sonic Drift 2 and Sonic R.
El videojoc va ser llançat per començar el 15è aniversari del llançament de la saga Sonic the Hedgehog. Per un curt període, la versió del videojoc de la Microsoft Xbox va ser llançada amb un DVD de Sonic X gratis. Aquest videojoc presenta 5 personatges nous jugables, els Babylon Rogues i els E-10000 series. Una seqüela de Sonic Riders, titulada Sonic Riders: Zero Gravity, va ser llançat en el 2008 per la Wii i la PlayStation 2. Aquest va ser l'últim joc de Sonic the Hedgehog game per la Nintendo GameCube i la Microsoft Xbox a nivell mundial, i l'últim joc de Sonic the Hedgehog llançat per la PS2 en el Japó.

## Argument

Aquest joc es divideix la història en dues meitats, la Història dels Herois (Team Sonic) i la Història de Babylon (Babylon Rogues). Ambdues històries comencen de forma diferent, i se superposen amb el temps. Les dues històries són només explicada des del punt de vista de personatges específics. La Història de Babylon també inclou un epíleg, la qual s'expandeix més enllà de la Història dels Herois i inclou al cap final.

## Referències

* ↑ «GDRI developer interview». Arxivat de l'original el 2011-12-18. [Consulta: 28 gener 2011].

## Enllaços externs

* Lloc oficial estatunidenc Arxivat 2007-10-12 a Wayback Machine. (anglès)
* Lloc oficial japonès (japonès)
* Lloc oficial europeu Arxivat 2007-03-29 a Wayback Machine. (anglès)
# Bertrans (Llobera)

Bertrans és una masia situada al municipi de Llobera, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «Catàleg de masies i cases rurals». Ajuntament de Llobera. Arxivat de l'original el 2021-12-29. [Consulta: 26 desembre 2021].
Viccionari
# Manvel (Dakota del Nord)

Manvel és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 370 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Manvel tenia 370 habitants, 141 habitatges, i 100 famílies. La densitat de població era de 492,6 hab./km².
Dels 141 habitatges en un 34% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,6% hi vivien parelles casades, en un 9,2% dones solteres, i en un 28,4% no eren unitats familiars. En el 22% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,6% tenia menys de 18 anys, un 6,2% entre 18 i 24, un 30,5% entre 25 i 44, un 26,2% de 45 a 60 i un 8,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.083 $ i la renda mediana per família de 48.333 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.500 $ mentre que les dones 22.361 $. La renda per capita de la població era de 17.502 $. Entorn de l'1% de les famílies i el 4,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Manvel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Manvel». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 9 agost 2010].
# Max Mayer (director de cinema)

Max Mayer és un cineasta estatunidenc. És un dels membres fundadors del New York Stage and Film. Conegut per dirigir programes de televisió com The West Wing i Alias, va escriure i va dirigir la pel·lícula Adam (2009), guanyadora del Premi Alfred P. Sloan.

## Filmografia

* Me and Veronica (1993, productor)
* Better Living (1998)
* Adam (2009)
* As Cool as I Am (2013)

## Referències

* ↑ Fresh Air from WHYY. «Director Max Mayer On 'Adam' And Asperger's». NPR. [Consulta: 5 setembre 2013].
* ↑ «Biography - Max Mayer». American Theatre Wing. Arxivat de l'original el 2008-11-20. [Consulta: 5 setembre 2013].
* ↑ «[Interview] Director Max Mayer on ‘Adam’». FutureMovies.co.uk. Arxivat de l'original el 2015-09-28. [Consulta: 6 novembre 2018].
* ↑ «[Interview] Director Max Mayer on ‘Adam’». Thefilmstage.com, 31-07-2009. [Consulta: 5 setembre 2013].
# Palazzo Braschi

El Palazzo Braschi és un edifici romà, situat en el barri Parione, entre la Piazza San Pantaleo, via San Pantaleo, via della Cuccagna i de la Piazza Navona.

## Història

La història de l'edifici on es troba ara el Palazzo Braschi, i on n'hi va haver anteriorment el «Palazzo Orsini», va començar el 1435, quan Francesco Orsini -l'aleshores prefecte de Roma- va fer construir el seu palau, amb el primer cos, que va definir tot el futur palau. Aquest edifici té la seva entrada principal a Piazza Navona. El 1501 el cardenal Carafa va construir un segon cos de la fàbrica de l'edifici, que incloïa un fragment d'un antic grup d'estàtues que es troben a prop de l'edifici i que va prendre el nom de Pasquino. El 1516 Antonio da Sangallo el Jove va edificar, a la cantonada de la Piazza Navona i Via della Cuccagna, una torre. Els plànols de Roma del segle xix, serveixen de testimoni de la formació integral de l'edifici, amb un contigu pati central.
El 1791, a instàncies del papa Pius VI, es va iniciar la demolició del Palazzo Orsini per fer pas a un nou edifici, propietat dels Braschi. Finançat amb les arques del mateix papa, el nou edifici va ser construït per l'arquitecte Cosimo Morelli, encarregat per Luigi Braschi Onesti. L'any 1798 les obres van ser interrompudes a causa de la Revolució Francesa i la mort de Pius VI, per reprendre-les l'any 1802. La construcció, incloent la gran escala interior barroca, va ser acabada el 1804, encara que a la mort de Luigi Braschi eln 1816, es trobava l'obra encara sense acabar completament. Els hereus la van vendre a l'estat en 1871, que ho va utilitzar com a seu del Ministeri de l'Interior.
Durant el període de Mussolini va ser seu de les institucions del règim, i a la tardor de 1943, després de la fuga a Bríndisi de Badoglio i dels Savoia, es va convertir en la seu del Partit Feixista Republicà. Els republicans romans eren aleshores representants d'una banda de feixistes autoproclamats «Guardia Armata di Palazzo Braschi» -molt més coneguda pels romans com a «banda Bardi-Pollastrini» -. Després de la guerra i fins al 1949 va ser habitada per les persones sense llar i famílies desplaçades a causa de la guerra mateixa. Tres anys més tard, el palau es va convertir en seu del Museu de Roma, la gestió del qual va passar de l'estat a l'ajuntament de Roma.
El 1987 va ser tancat a causa de greus danys i per negligència. Fou parcialment reobert el 2002, encara que l'obra de la restauració es va completar durant el 2010.

## Bibliografia

* Lucia Funari, (a cura di), Palazzo Braschi. Immagini di un restauro, Roma, Kappa, 2002.
* Anita Margiotta, Mariagrazia Massafra, Un percorso fotografico a Palazzo Braschi 1870 – 1987, Roma, Gangemi, 2002
* Carlo Pietrangeli, Palazzo Braschi, Roma, Istituto di Studi Romani, 1958.
* Carlo Pietrangeli, Il museo di Roma: documenti e iconografia, Bologna, Cappelli, 1971.
* Emiliana Ricci, Palazzo Braschi. Storia ed architettura di un edificio settecentesco, Roma, Palombi, 1989.

## Enllaços externs

* Info sul sito ufficiale del Museo di Roma a Palazzo Braschi
* Info sulla bibliografia Arxivat 2008-12-09 a Wayback Machine.