OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Senyal (literatura)

Senyal (en occità senhal) és un nom fictici que el trobador inseria als seus versos a manera de codi per a referir-se tant a la dama, usualment una dona noble casada, com un altre trobador o personatge. Molt sovint, però no únicament, apareixen en les tornades (darreres estrofes on es tramet la poesia a algú). El senyal era un codi entre ambdós sota l'aparença d'una metàfora o un element natural. Molts trobadors feien servir senyals estandarditzats, com un recurs literari més i d'altres el feien servir com una broma privada a la cort, perquè els receptors sabien que mantenia una relació amb aquella dona, però com que era subtil no podia ser acusat d'adulteri.
Els senhals que es refereixen a una dama no necessàriament han de tenir una aparença o una forma lingüística en femení. El primer senhal que apareix en la poesia trobadoresca és usat per Guilhem de Peitieu per referir-se a una dama, que anomena amb el senhal de Bon Vezi (Bon Veí). De totes maneres, altres senhals són més típicament femenins, com el Flor de Lis que usa Bertran de Born lo Filhs. Bernart de Ventadorn usa els senhals Mos Azimans (Mon Imant) i Bel Vezer (Bella Visió) per referir-se a dues dames. També s'usaven entre trobadors o entre trobadors i els seus mecenes; per exemple, Bernart de Ventadorn anomena Tristany a Raimbaut d'Aurenga.
Tot i que normalment s'assumeix que cada senhal es refereix a una persona diferent (cosa que pot ajudar a identificar alguns autors de poemes transmesos sota diferents noms en diferents cançoners), hi ha també altres possibilitats: Folquet de Marselha i Pons de Capduelh s'anomenaven entre ells Plus Leial (Més Lleial); és, per tant, un senhal mutu entre ells.
El senhal es continua usant en la literatura posttrobadoresca (Ausiàs March, Gilabert de Próixita) i, en realitat, també hi ha equivalents (tot i que no s'anomenen amb el nom de senhal) en literatures anteriors (p. ex. en la poesia llatina clàssica o en la poesia llatina dels poetes de la cort carolíngia).

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 1, pàg. 95-96 [paràgraf 84, dedicat als senhals]
* Frank M. Chambers, Proper Names in the Lyrics of the Troubadours, Chapel Hill, 1971 [recull els noms propis, també senhals, de la lírica trobadoresca]
Viccionari
# Tossal de les Comes de Guiró

El Tossal de les Comes de Guiró, o Cap de la Pala de Montferri, segons el Nomenclàtor oficial, és una muntanya de 2.462,6 m d'altitud termenal entre els termes municipals de Sarroca de Bellera, dins del terme municipal de Benés, de l'Alta Ribagorça, agregat al de Sarroca de Bellera el 1970, i la Torre de Cabdella, en el municipi primigeni d'aquest nom.
És a la Serra de la Pala, al nord-est de la vall de la Valiri, o d'Avellanos, al sud-est del Tossal de les Tres Muntanyes i al sud-oest del Tossal d'Astell.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tanc de tempestes

Un tanc de tempestes, també conegut com a sobreeixidor, és una infraestructura del clavegueram consistent en un dipòsit dedicat a capturar i retenir l'aigua de pluja transportada pels col·lectors, sobretot quan hi ha precipitacions molt intenses, per disminuir la possibilitat d'inundacions en els casos en què la capacitat d'escorregut de l'aigua és menor que el volum de pluja.
Té a més la funció de fer una predepuració en evitar que les primeres aigües de pluja, que són les més contaminades -perquè encara que la pluja està molt neta, produeix una neteja de l'asfalt-, s'aboquin directament a sistemes naturals aquàtics com per exemple, rius, quan realitzen un procés de depuració d'aigües residuals, perquè una vegada descontaminada, l'aigua pugui ser abocada a corrents o masses d'aigua per al seu aprofitament posterior.
Aquests dispositius destinats a laminar els cabals màxims d'una avinguda, són particularment importants a les àrees on s'ha produït una impermeabilització massiva de les conques, per exemple a causa de la urbanització. Són particularment importants en el cas que la xarxa de clavegueram com un sistema unitari, és a dir que condueix, barrejant-les, les aigües servides i les aigües pluvials, com és el cas de les famoses clavegueres de París.

## Vegeu també

* Sistema de captació d'aigua de pluges
* Aigua potable en els vaixells

## Referències

* ↑ Blaizot, Denis. «Les eaux et les égouts de Paris. A l'exposition universelle de 1878.» (en francès). Gloubik Sciences, desembre 2011. [Consulta: 18 octubre 2015].
* ↑ «Les égouts et l'évacuation des déchets» (en francès). Canal-U. [Consulta: 18 octubre 2015].

## Enllaços externs

* http://www.cleanwater-uft.com
* http://www.hidrostank.com/hidrostank/tanques-de-tormenta
# Josep Julinés Oliva

Josep Julinés Oliva fou un àrbitre de futbol i dirigent esportiu català.
Va ser àrbitre de futbol i vicepresident del FC Internacional de Sants.
L'any 1920 va entrar a la directiva del FC Barcelona sota la presidència de Gaspar Rosés, i el 1921 va passar a ser el secretari de la junta de Joan Gamper, president de la secció d'atletisme i membre de la comissió de seguiment de les obres de construcció del camp de les Corts, inaugurat el 19 de febrer de 1922.
Va presidir la Federació Catalana de Futbol des de 1920 fins a 1921, i poc després va entrar a la Federació Catalana d'Atletisme, primer com a tresorer i des de finals de febrer de 1927 fins al 1928, com a president. Durant el seu mandat va ser representant de la Federació Catalana d'Atletisme a la Confederació Esportiva de Catalunya.
Després de deixar la presidència, a finals de 1928, va entrar a la junta directiva de la Federació Espanyola de Lluita, on va ser tresorer amb Jaume Garcia i Alsina com a màxim dirigent, i al principi dels anys trenta també va formar part del Comitè Olímpic Espanyol.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
* ↑ Santacana, Carles. FC d'Atletisme. Història de l'atletisme a Catalunya, 2012. ISBN 978-84-615-8281-5.
* ↑ «Presidents de la FC d'Atletisme». Arxivat de l'original el 2015-06-09. [Consulta: 16 març 2015].
* ↑ Berasategui, M. Lluïsa «Futbol i cultura a Catalunya durant el període d'entreguerres». Revista d'història de l'educació, 7, 2004, pàg. 217-228.
* ↑ Closa, A.; Rius, J.; Vidal, J. Un segle de futbol català. Barcelona: FC de Futbol, 2001.
# Regiment de la cosa pública

El Regiment de la Cosa Pública és una obreta de 38 capítols escrita per Francesc Eiximenis en 1383 en català, coincidint amb la seua estada a València, i dedicada als jurats (representants municipals) d'aquesta ciutat.

## Informació general

Precisament aquesta dedicatòria als jurats ens dona la clau del seu període de composició Una altra obra d'Eiximenis, el Dotzè del Crestià, que forma part de la seua obra enciclopèdica Lo Crestià, conté, en els seus capítols 357-395 el Regiment de la Cosa Pública. Com a obra autònoma sols s'edità en edició incunable impresa a València el 28 de gener de 1499 per l'impressor alemany Cristòfor Cofman.
Aquest llibre té una forta inspiració en el Communiloquium de Joan de Gal·les, OFM, com alguns estudis han demostrat. D'altra banda, sembla que algunes parts d'aquesta obra no estarien escrites per Eiximenis, i podrien ser afegits posteriors. Ens referim a les famoses vint dificultats, trenta-dues belleses i conclusió del pròleg, així com la conclusió de l'epíleg. El Regiment de la Cosa Pública recull molt bé les línies essencials del pensament socio-polític de Francesc Eiximenis, i exposa també les línies bàsiques del que s'ha anomenat «pactisme catalano-aragonès».

## Edicions digitals
### Incunables

* Edició a la Biblioteca Virtual Joan Lluís Vives.
* Arxivat 2009-02-12 a Wayback Machine. Edició a la Biblioteca Valenciana Digital.

### El Regiment de la Cosa Pública dins les obres completes en línia

* Obres completes de Francesc Eiximenis (en català i en llatí) Arxivat 2012-04-02 a Wayback Machine..

## Referències

* ↑ Brines, Lluís. Biografia documentada de Francesc Eiximenis. València. T-Ink Factoría de Color. 2018. P. 154, n. 22.
* ↑ Hauf i Valls, Albert G. "Eiximenis, Joan de Salisbury i Fr. Joan de Gal·les, OFM". Miscel·lània Sanchis Guarner, I. Quaderns de Filologia. Universitat de València. 1984. 167-174.
* ↑ Wittlin, Curt J. “L'edició del 1499 del Regiment de la cosa pública. Les revisions i ampliacions al text, a l'endreça i al comiat escrits per Francesc Eiximenis el 1383”. BSCC, LXIX. Oct.-Des. 1993. Quad. IV. 441-459.
# Resolució 27 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 27 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada l'1 d'agost de 1947, va llançar una crida a la calma entre Indonèsia i els Països Baixos, dins de la contesa coneguda com la Revolució Nacional d'Indonèsia, per deixar les armes i deixar pas a una mediació pacífica del conflicte.
No es va realitzar una votació a la totalitat de la resolució, només per parts.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1 a la 100 (1947 - 1952)
* Revolució Nacional d'Indonèsia

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 3263 de l'Assemblea General de les Nacions Unides

La Resolució 3263 de l'Assemblea General de les Nacions Unides va ser aprovada el 9 de desembre de 1974 sense vots en contra, dues abstencions i vuit absències. La resolució recolza la iniciativa de convertir Orient Mitjà en una zona lliure d'armes nuclears.

## Antecedents

Egipte i l'Iran van plantejar la idea de convertir l'Orient Mitjà en una zona lliure d'armes nuclears. A principis de setembre de 1974, la Lliga Àrab va adoptar una resolució a aquest efecte. Amb això, aquests països van intentar oposar-se a Israel, que havia adquirit armes nuclears en la dècada de 1960, i era en aquell moment era l'única potència nuclear de la regió.
L'Organització de la Unitat Africana ja havia fixat el mateix objectiu per al continent africà el 1964, i Amèrica Llatina ja havia creat una zona lliure d'armes nuclears. El 1968, l'Assemblea General ja havia expressat l'esperança, a través de la Resolució 2373, que el major nombre possible de països donaria suport al Tractat de No Proliferació Nuclear.
Malgrat el gran suport, també dels països de la regió, a la zona lliure d'armes nuclears a l'Orient Mitjà, mai fou aplicada. Va haver-hi nítides contradiccions entre els països de la regió sobre les condicions i els passos a seguir. Per exemple, Israel la va unir a la pau duradora amb els seus veïns, mentre que els països àrabs es van oposar, i van pensar que la zona contribuiria a les relacions pacífiques.
Israel encara estava ampliant el seu arsenal, mentre que països com l'Iraq, Líbia, Síria i fins i tot l'Iran van crear programes nuclears secrets, encara que no van conduir a armes nuclears desplegables.
El 1990, Egipte va proposar convertir-lo en una zona lliure d'armes de destrucció massiva i, per tant, desterrar les armes químiques i biològiques.

## Contingut

Els proposants volien contribuir a la pau i la seguretat internacionals aportant estructures per prohibir les armes nuclears o limitar la seva propagació. L'establiment d'una zona lliure d'armes nuclears amb els sistemes de control necessaris contribuiria a aconseguir l'objectiu final de fer zones lliures d'armes nuclears arreu del món.
La gent també era conscient del pols polític que era l'Orient Mitjà i, per tant, intentava evitar que aquests països s'impliquessin en una carrera d'armes nuclears. També van donar la benvinguda a la idea de convertir la regió en una zona lliure d'armes nuclears. Calia que tots els països involucrats declaressin que no farien, provar ni comprar armes nuclears. Aquests països també van ser convidats a accedir al tractat de no proliferació.

## Referències

* 1 2 3 CounterPunch. «A Nuclear Free Zone in the Middle East», 13-12-2013.
* ↑ Arms Control Association. «WMD-Free Middle East Proposal at a Glance», 01-06-2015.
# Roc Cot i Cot

Roc Cot i Cot (Barcelona, 1865 - ibídem, 7 de juliol de 1909) va ser un arquitecte català. Fill de Francesc Cot i Alabau i de Carme Cot i Picart. De setembre 1903 fins a l'any 1909 va ocupar el càrrec d'arquitecte municipal de Berga, i més endavant ho va ser de Gironella i Puig-reig. Va treballar en col·laboració durant deu anys amb Joan Alsina i Arús i Salvador Oller. Va morir al carrer Méndez Núñez, 1, de Barcelona.

## Les seves obres més rellevants són

* Església de les Germanes dels Desemparats de Berga.
* Capella de la Mare de Déu de la Salut de Berga.
* Fàbrica Rodergas i Cia. a Berga.
* Casa Solanes, o Cal Barons, a Berga.
* Xalet Josep Viladomiu a Viladomiu Vell (Gironella).
* Església parroquial de Tremp.
* Avantprojecte de Gran Hotel Royal Palace de Barcelona.
* Torre d'Antoni Garau a Horta (Barcelona).
* Finca Font d'en Fargas, a Horta (Barcelona).
* Casa lsidre Feliu, al carrer de Trafalgar, 25, (cantonada amb el carrer del Bruc) de Barcelona.
* Xalet Vila Aymà al Masnou, pertanyent a Antònia Pagès.
* Casa Antoni Perelló, al carrer de Girona, 67, de Barcelona.
* Casa Antònia Puget, al carrer d'Ausiàs Marc, 22, de Barcelona (amb Ramon Viñolas i Llosas), avui centre d'exposicions Volart de la Fundació Vila Casas.

## Referències

* ↑ «Esquela». La Vanguardia - Hemeroteca, 08-07-1909, pàg. 1.
* ↑ «Defuncions. Any 1909.Registre 8143 Jutjat Audiencia». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 07-07-1909. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ Serra i Rotés, Rosa «La ciutat al segle xix i als primers anys del XX». L'Erol, : revista cultural del Berguedà, 1988, pàg. 99–111. ISSN: 2385-3492.
* ↑ Serra i Rotés, 1988, p. 111.
* ↑ Corominas i Julián, Jordi. «La negligència i el berenador». Catalunya Plural, 16-04-2020. [Consulta: 29 desembre 2020].
# Resolució 390 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 390 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 28 de maig de 1976, va considerar un informe del Secretari General de les Nacions Unides sobre la Força de les Nacions Unides d'Observació de la Separació. El Consell va prendre nota dels esforços realitzats per establir una pau duradora i justa a l'Orient Mitjà, però va expressar la seva preocupació per l'estat de tensió vigent a la zona. La Resolució va decidir:
    (a) Demana a les parts interessades que implementin immediatament la resolució 338 del Consell de Seguretat (1973) del 22 d'octubre de 1973;
    (b) Renovar el mandat de la Força de les Nacions Unides d'Observació de la Separació per un altre període de sis mesos;
    (c) Demanar al Secretari General que presenti al final d'aquest període un informe sobre l'evolució de la situació i les mesures adoptades per aplicar la resolució 338 (1973).
La resolució es va aprovar amb 13 vots; Xina i Líbia no van participar en la votació.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 301 a la 400 (1971 - 1976)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Roibeard Ó Maolalaigh

Roibeard Ó Maolalaigh (Dublín, República d'Irlanda, 1966) és un professor de lingüística de llengües celtes.

## Currículum

Va obtenir una llicenciatura i un mestratge de la Universitat de Dublín en gaèlic irlandès i matemàtiques. Posteriorment se li va concedir una beca per estudiar fonologia del gaèlic escocès a Escòcia. Després d'una tesi doctoral sobre el tema, va ensenyar a la Universitat d'Edimburg a partir de 1993.
Des de 2005 va ser professor de gaèlic al Departament Cèltic de la Universitat de Glasgow i va obtenir-hi la primera càtedra de gaèlic a Escòcia des de 2010.

## Recerca

El seu treball de recerca se centra en el gaèlic escocès, en particular, la seva dialectologia, història, terminologia i fonologia.

## Publicacions

Ha publicat nombrosos articles, tant els diaris com en llibres, com ara:
* Scottish Gaelic in Three Months/Scottish Gaelic in Twelve Weeks (1998)
* Scottish Gaelic in Twelve Weeks (2008)

## Referències

* 1 2 3 «School of Humanities Staff». University of Glasgow.
* ↑ «Tobar an Dualchais - Biography». Tobar an Dualchais. Arxivat de l'original el 2013-11-10. [Consulta: 10 novembre 2013].
* 1 2 3 «University of Glasgow Story». University of Glasgow. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 10 novembre 2013].
# Roig (desambiguació)

«Roig» té aquests significats:
* Roig, color amb la freqüència més baixa de llum que pot discernir l'ull humà
* Biografies:
** Albert Roig, diversos personatges
** Antoni Roig, diversos personatges
** Fernando Roig Alfonso (1947, València), empresari del País Valencià
** Fidel Roig Matons (Girona, 1887 - Mendoza, Argentina, 1977), pintor i músic català
** Francesc Roig Alfonso (Poble Nou de València, 1940), empresari valencià
** Francisco Roig Ballester (Poble Nou de València, 1912 - Puçol, 2003), empresari valencià
** Francisco Roig Toqués (Vilanova i la Geltrú, 1921 - Sant Pere de Ribes, 2008) fundador del Museu de Curiositats Marineres Roig Toqués
** Glòria Roig i Fransitorra (Barcelona, 1936 - Barcelona, 2008), actriu de televisió i dobladora de cinema
** Jaume Roig (València - 1478, Benimàmet), metge valencià
** Joan Roig, diversos personatges
** Ramon Roig, diversos personatges
** Joan Maria Roig, polític i perit industrial català que va ser alcalde de Reus per unes hores
** Montserrat Roig i Fransitorra (Barcelona, 1946 - 1991), escriptora
** Nico Roig (Barcelona, 1976), cantant, compositor i músic català
** Àlex Soler-Roig (Barcelona, 1932), pilot de Fórmula 1
** Amadeu Vives i Roig (Collbató, 1871 - Madrid, 1932), compositor i escriptor català conegut per la seua obra lírica
** Francesc Tramulles i Roig (1722 - Barcelona, 1773), pintor i dibuixant català
** Joan Rigol i Roig (Torrelles de Llobregat, 1943), polític català, militant d'UDC
** Eric el Roig (950 –1003), fundador del primer assentament viking a Groenlàndia i el pare de Leif Ericsson
* Topònims:
** Puig Roig (desambiguació), diversos indrets
** Serrat Roig, diversos indrets
** Mont-roig, diversos indrets
** Tossal Roig, diversos indrets
# Rhacophorus maximus

Rhacophorus maximus és una espècie de granota que viu a Bangladesh, Xina, l'Índia, Myanmar, el Nepal, Tailàndia i, possiblement també, a Bhutan i Laos.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Shunqing, L., Datong, Y., Liang, F., van Dijk, P.P., Chan-ard, T., Sengupta, S., Ohler, A. & Bordoloi, S. 2004. Rhacophorus maximus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Roja (desambiguació)

«Roja» té aquests significats:
* Animals:
** Hylesinus oleiparda: Coleòpter paràsit de l'olivera.
* Geografia:
** Roja, localitat de l'Uruguai, ubicada al departament de Durazno.
* Plantes:
** Rubia tinctorum: Vegeu roja
** Rubia peregrina: Vegeu rogeta
* Varietat d'olivera: Vegeu morrut
* Geografia:
** Roja (Letònia): població del municipi de Roja a Letònia.
** Municipi de Roja: municipi de Letònia.
Vegeu també roig
Viccionari
# Ribera del Alto Ebro

Ribera del Alto Ebro és una comarca de Navarra situada a la zona castellanoparlant de Navarra fronterera amb La Rioja que forma part de la merindad d'Estella. Té forma triangular i limita a l'oest amb Estella Occidental i Estella Oriental, a l'est amb la comarca de Tafalla i la Ribera Arga-Aragón, i al sud amb La Rioja. És formada pels municipis:
* Azagra
* San Adrián
* Andosilla
* Cárcar
* Sartaguda
* Lodosa
* Lerín
* Sesma
* Mendavia.
# Ribera del Júcar

* Aquest article tracta sobre la denominació d'origen manxega. Si cerqueu la comarca del País Valencià, vegeu «Ribera del Xúquer».
Ribera del Júcar és una denominació d'origen dels vins dels quals són produïts al sud de la província de Conca, a la regió de la Manxa. N'és composta per 7 municipis regats pel riu Xúquer, com ara Sisante, El Picazo, Casas de Haro, Casas de Fernando Alonso, Casas de Benítez, Casas de Guijarro i Pozoamargo, sent aquest últim el qual en conté la seu. Va obtenir-ne la denominació d'origen el 2003.

## L'entorn

Els terrenys ,els quals són de tipus argilós-calcaris, coberts de còdols, s'assenten sobre un planell mesetària amb una altitud mitjana que ronda els 750 metres. El clima és de tipus mediterrani temperat amb una temperatura mitjana anual gairebé de 14 graus amb oscil·lacions d'aproximadament 20,5 graus. Tot sumat a l'existència d'un microclima a la Ribera ,el qual evita que hi bufen vents freds del nord i les glaçades de convecció afavoreix la qualitat dels vins. La pluviometria mitjana anual se situa entre els 450 i els 550 mm i és molt regular, al llarg de l'any excepte el període de juliol a setembre.

## Varietats de raïm

* Varietats blanques: Moscatell de gra petit, Sauvignon Blanc.
* Varietats negres: Cabernet Sauvignon, Merlot, Syrah, Boval, Ull de Llebre, Petit Verdot, Cabernet Franc.

## Cellers

* Bodegas y Viñedos Illana, S.L. Pozoamargo
* Bodega La Morenilla, S.A.T. 5484 Casas de Benítez
* La Magdalena Sdad.Coop. CLM, Casas de Haro
* Ntro.Padre Jesús Nazareno Sdad.Coop. de CLM, Sisante
* Purísima Concepción, Sdad. Coop. de CLM, Casas de Fernando Alonso
* San Ginés, Sdad. Coop. de CLM, Casas de Benítez Arxivat 2016-11-07 a Wayback Machine.
* Cooperativa Nuestra Señora de la Cabeza, Pozoamargo Arxivat 2006-03-03 a Wayback Machine.
* Elvi Wines, Pozoamargo

## Referències

* ↑ «La D.O.P Ribera del Júcar | vinosriberadeljucar.com» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-01-28. [Consulta: 29 gener 2018].
* ↑ MEDIA, LCM SOFTWARE. «Bodegas Purisima Concepción». Arxivat de l'original el 2018-01-29. [Consulta: 29 gener 2018].
* ↑ «Bodegas | vinosriberadeljucar.com» (en castellà). [Consulta: 29 gener 2018].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de la denominació d'origen Ribera del Júcar.