OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cornelis Saftleven

Cornelis Saftleven (Gorinchem, 1607 – Rotterdam, 1681), fou un pintor barroc neerlandès, especialitzat en els paisatges i la pintura de gènere amb escenes camperoles i petites figures.
Nascut en Gorinchem, va establir-se primer a Rotterdam amb el seu pare, també pintor, amb qui sembla probable que s'iniciés en la pintura, mort el 1627 quan Cornelis tenia solament vint anys. En 1632 se li documenta en Rotterdam i poc després a Anvers on va entrar en contacte amb Peter Paul Rubens, qui va pintar les figures d'alguns dels seus quadres. A la mort d'aquest, el 1640, es van inventariar entre els seus béns vuit pintures de Saftleven, quatre d'elles amb figures del propi Rubens. La influència del mestre flamenc en l'obra de Saftleven, amb tot, és petita i cap quadre fruit d'aquesta col·laboració es coneix. El 1637, després d'una curta estada a Utrecht on residia el seu germà Herman Saftleven (1609-1685), amb qui va col·laborar en algun retrat, va retornar a Rotterdam on el 1667 va ser designat degà del gremi local de pintors.
Encara que el gruix de la seva producció ho formen els paisatges amb figures i les pintures de gènere, amb escenes camperoles i de taverna, a la manera de David Teniers el Jove i d'Adriaen Brouwer, va pintar també quadres historiats amb motius religiosos i mitològics i algun retrat juntament amb un elevat nombre d'estudis d'animals utilitzats en les seves pintures d'estables i interiors camperols, gènere nou en la pintura holandesa del que els germans Saftleven poden ser considerats iniciadores.

## Referències

* ↑ Cornelis Saftleven, en The J. Paul Getty Museum.

## Enllaços externs

* Saftleven, Cornelis en Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (RKD)
# Comtat d'Elda

El Comtat d'Elda és un títol nobiliari creat el 14 de maig de 1577 pel rei Felip II a favor de Joan Coloma i Cardona, III Senyor d'Elda, Virrei de Sardenya, en atorgar-se rang nobiliari a la baronia d'Elda, Petrer i Salines pels serveis prestats a la Corona d'Aragó i Castella per ell i els seus ascendents, els qui ja ostentaven el senyoriu d'Elda. Es va mantenir com a tal fins a 1837, quan es va produir l'abolició dels senyorius, quedant solament el títol nobiliari de Conde d'Elda.
L'Arxiduc-pretendent Carles d'Àustria, va concedir la Grandesa d'Espanya el 26 d'abril de 1707 al V comte Francisco Coloma i Borja.
Aquesta Grandesa d'Espanya va ser reconeguda pel rei Alfons XIII el 18 de març de 1918 a la XV comtessa, María del Pilar Osorio i Gutiérrez dels Rius, III duquessa de Fernán Núñez.

## Orígens

El comtat d'Elda té el seu origen als antics territoris dels senyorius d'Elda (inclosos el lloc de Salines) i Petrer, que havien pertangut al comtat de Concentaina. El comte de Concentaina els havia adquirit en 1424 i 1431 respectivament, a Violante, vídua de Joan II d'Aragó el d'Elda, i a Pere de Rocafull, Petrer. Posteriorment van ser venuts al llinatge de la família Coloma per escriptura signada a Alcalá d'Henares el 28 de novembre de 1497.

## Comtes d'Elda

* Joan Coloma i Cardona, I comte d'Elda, III senyor d'Elda.
* Antoni Coloma i Saa, II comte d'Elda,
* Joan Coloma (III Comte d'Elda),
* Juan Andrés Coloma, IV comte d'Elda,
* Francisco Coloma i Licitades, V comte d'Elda,
* Francisco Coloma de la Truja, VI comte d'Elda GE 1707,
* Gonzalo Arias Dávila i Coloma, VII comte d'Elda-GE,
* Diego Arias Dávila, VIII comte d'Elda-GE,
* Francisco Arias Dávila, IX comte d'Elda-GE,
* Laura Castellví de Alagón i Coloma, X comtessa d'Elda-GE,
* Felipe Carlos Osorio i Castellví, XI comte d'Elda-GE,
* Felipe Osorio de la Cova, XII comte d'Elda-GE,
* María del Pilar Osorio i Gutiérrez dels Rius, XIII comtessa d'Elda-GE, III duquessa de Fernán Núñez, XV comtessa de Barajas.
* Va casar amb Manuel Falcó i d'Adda Valcárcel. Va cedir, en 1918, el Comtat amb la seva Grandesa al seu net:
* José Falcó i Álvarez de Toledo (n. en 1898), XIV comte d'Elda-GE, baró de Benifaió.
* Va casar amb Emilia Carrión i Santa Marina. Li va succeir, en 1984, el seu fill:
* Enrique Falcó i Carrión,XV comte d'Elda-GE.
* Va casar amb María Fernanda Méndez-Núñez i Gómez-Acebo

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles.
* AMAT I SEMPERE, Lamberto.: Història d'Elda (2 vols). Universitat d'Alacant i Ajuntament d'Elda. València, 1983. Tom I pàg. 21-23
* GIL OLCINA, Antonio.: La propietat senyorial en terres valencianes, València, 1979. pp, 15, 33 i 34.
* Juan Felix Francisco de Rivarola i Pineda. Monarquia Espanyola, (2a part), Blasó de la seva Noblesa. Madrid 1736, Impremta Alfonso de Mora.
# Concert per a violoncel (Delius)

El Concert per a violoncel de Frederick Delius va ser compost entre 1920 i 1921. L'estrena mundial es va fer el 31 de gener de 1923 a Viena per Aleksandr Barjanski. L'obra va ser escrita a petició de la violoncel·lista anglesa Beatrice Harrison, que va ser la solista de l'estrena britànica el juliol de 1923.
Aquest era el concert favorit del compositor. Va ser enregistrat comercialment per primera vegada el 1965 i després ha rebut més enregistraments.

## Origen i primeres actuacions

Després que Delius hagués compost una Sonata per a violoncel per a Beatrice Harrison, ella el va instar a escriure un concert per a ella. Va començar a esbossar l'obra l'any 1920, acabant-la el maig de 1921. Tot i que va ser escrit per a Harrison, els editors de Delius van organitzar una prestigiosa estrena mundial a Viena, a càrrec del violoncel·lista rus Aleksandr Barjanski, amb Ferdinand Löwe a la direcció. Harrison va fer l'estrena britànica el 23 de juliol de 1923, en un concert en què també va tocar el concert d'Elgar amb el compositor dirigint-la. Eugene Goossens va dirigir el de Delius. Harrison va fer l'estrena nord-americana el 28 d'octubre de 1927, amb Fritz Reiner dirigint l'Orquestra de Filadèlfia.

## Estructura

El concert es toca sense pausa, però té cinc seccions diferenciades:
* Lento – Slow
* Con moto – tranquillo – Becoming Slower
* Lento – Very Quietly
* Con moto tranquillo
* Allegramente – With animationó
L'obra normalment dura entre 20 i 25 minuts.

## Recepció crítica

Després de l'estrena britànica, The Observer va descriure el concert com "bell però sense columna vertebral... No és més que una mena de rapsòdia llarga d'un sol moviment del principi al final". A The Manchester Guardian, Ernest Newman va escriure "és millor en detall que en conjunt. Abunda en belleses momentànies, però molt abans del final l'absència de qualsevol mena de clímax... indueix una sensació de monotonia".

## Enregistraments

El lloc web de Delius Trust enumera cinc enregistraments comercials del concert:
* Jacqueline du Pré, Royal Philharmonic Orchestra, Sir Malcolm Sargent (gener de 1965)
* Erling Blöndal Bengtsson, Orquestra Simfònica de la Ràdio Danesa, Meredith Davies (març de 1976; enregistrament en directe)
* Julian Lloyd Webber, Philharmonia Orchestra, Vernon Handley (octubre de 1982)
* Raphael Wallfisch, Royal Liverpool Philharmonic Orchestra, Sir Charles Mackerras (juny de 1991)
* Paul Watkins, BBC Symphony Orchestra, Sir Andrew Davis (octubre de 2010).

## Referències

* ↑ «Cello Concerto, RT VII/7 (Delius, Frederick)». Imslp. [Consulta: 8 maig 2024].
* 1 2 Burn, Andrew (2011). Note to Chandos CD CHSA 5094 OCLC 871971162
* ↑ "Miss Harrison's Orchestral Concert", The Times, 4 July 1923, p. 12
* ↑ "Hear British Woman 'Cellist", The Philadelphia Inquirer, 29 October 1927, p. 20
* ↑ "Music of the Week", The Observer, 8 July 1923, p. 10
* ↑ Newman, Ernest. "The Week in Music", The Manchester Guardian, 5 July 1923, p. 14
* ↑ " Works for Solo Instrument(s) and Orchestra" Arxivat 2024-05-08 a Wayback Machine., The Delius Trust. Retrieved 4 February 2019
# Contuberni

Un contuberni del llatí contubernium, era la unitat més petita de l'exèrcit romà, constituïda per legionaris. Estava format per un grup de vuit homes, i hi havia 10 contubernis per centúria i 6 centúries per cohort, que tenia un total de 480 homes.
Cada contuberni podia tenir dos "servents" que conduïen les mules amb les tendes i l'equipament i les provisions dels legionaris durant els desplaçaments de les tropes. Aquests "servidors" eren també manescals, ferrers o fusters. Els soldats del contuberni compartien la mateixa tenda, o la mateixa habitació als barracons. En qualsevol cas, tant les tendes com els barracons només tenien sis llits, ja que dos dels seus membres estaven sempre de guàrdia. Els homes d'un contuberni eren castigats sempre col·lectivament. Si un dels seus membres cometia una infracció greu durant una batalla o era descobert en un delicte, la responsabilitat era de tots, i es podia arribar fins i tot a la delmació.
Un contuberni equivaldria a un escamot actual.
Segons Sext Pompeu Fest, els contubernales eren els soldats que formaven un contubernium. La paraula, segons ell, vindria de taberna i de tabernaculum, el nom original d'una tenda militar, que estava feta de tabulae. L'oficial que els manava s'anomenava decanus (amb autoritat sobre deu persones), i més tard caput contubernii.
En un sentit ampli, s'aplicava la paraula contubernales a persones que tenien establerts llaços d'amistat i vivien sota el mateix sostre, segons Ciceró i Plini el Jove, i quan una persona lliure i un esclau o esclava o dos esclaus, que no tenien permís per contraure matrimoni, vivien junts se'ls deia contubernales, i la seva relació i la forma de convivència s'anomenava contubernium.

## Referències

* ↑ Vermeulen, Frank (ed.). Archaeology in confrontation: aspects of Roman military presence in the Northwest: studies in honour of Prof. Em. Hugo Thoen. Ghent: Acad. Press, 2004, p. 205. ISBN 9789038205786.
* ↑ Cunliffe, Barry (et al.). Rome and her empire. Londres: Constable, 1994, p. 205. ISBN 9780094735002.
* ↑ Smith, William (ed.). «Contubernales». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 25 febrer 2023].
# Copa Intercontinental d'hoquei sobre patins masculina 2017

La setzena edició de la Copa Intercontinental d'hoquei patins masculina es disputa els dias 15 i 16 de desembre al Pavelló Olimpic en Reus. En aquest torneig, els partits van ser disputats en el format final-a-quatre. Competit aquesta edició els vencedors d'Copa d'Europa de 2015/16 i 2016/17 i els guanyadors del campionat sud-americà de 2016 i 2017. El campió fou el SL Benfica.

## Resultats

Els horaris corresponen a l'hora d'estiu dels Països Catalans (zona horària: UTC+2).
| Semifinals | Semifinals | | | Final | Final |
| 15 de desembre - (19:30) | 15 de desembre - (19:30) | 15 de desembre - (19:30) | 15 de desembre - (19:30) | 15 de desembre - (19:30) | 15 de desembre - (19:30) |
| Andes Talleres | 4 | |
| Benfica | 7 | |
| | | | | 16 de desembre - (17:00) | 16 de desembre - (17:00) |
| | | | | Benfica | 5 |
| | | | | Reus Deportiu | 3 |
| 15 de desembre - (21:15) | 15 de desembre - (21:15) | | |
| Reus Deportiu | 7 | | |
| Concepción | 5 | | | |

### Semifinals

| 15 de desembre de 2017 (19:30) |
| 15 de desembre de 2017 (19:30) | Andes Talleres | 4-7 | Benfica | Pavelló Olimpic Àrbitres: O. Valverde i A. Gómez |
| 15 de desembre de 2017 (19:30) | E. Tamborindegui 1', 25' J. Fontán 17' C. López 36' | | M. Rocha 6' C. Nicolia 7', 10' (p), 32' (p) J. Rodrigues 20', D. Rafael 36', 41' | Pavelló Olimpic Àrbitres: O. Valverde i A. Gómez |
| 15 de desembre de 2017 (21:15) |
| 15 de desembre de 2017 (21:15) | Reus Deportiu | 7-5 | Concepción | Pavelló Olimpic Àrbitres: L. Peixoto i P. Rainha |
| 15 de desembre de 2017 (21:15) | R. Marín 25', 57', 59' M. Torra 26' A. Rodríguez 45', 46' J. Salvat 58' | | D. Páez 7' Maturano 9' M. Giuliani 21', 35', 58' | Pavelló Olimpic Àrbitres: L. Peixoto i P. Rainha |

### Final

| 16 de desembre de 2017 (17:00) |
| 16 de desembre de 2017 (17:00) | Benfica | 5-3 | Reus Deportiu | Pavelló Olimpic Àrbitres: Bleizen i Ferrari |
| 16 de desembre de 2017 (17:00) | J. Adroher 28' (p), 33', 35', 49' V. Neves 47' | | A. Casanovas 17' (p), 32' (p) R. Marín 37' | Pavelló Olimpic Àrbitres: Bleizen i Ferrari |
* Campió SL BENFICA

## Referències

* ↑ REUS.CAT. «Reus organitzarà la Copa Intercontinental d'Hoquei 2017». [Consulta: 10 març 2019].
* 1 2 A.C. «S'escapen en la segona meitat - 16 des 2017». [Consulta: 10 març 2019].
* ↑ Martí, Joan. «La fe catapulta el Reus - 16 des 2017». [Consulta: 10 març 2019].
* ↑ Rodríguez, J. Martí / R. «La copa és d'Adroher - 17 des 2017». [Consulta: 10 març 2019].

## Enllaços externs

* Web de la World Skate(anglès)
* Resultats mundials d'hoquei patins (anglès)
# Cronologia mitjana

La cronologia mitjana és la cronologia més acceptada pel que fa a l'antic Pròxim Orient abans del 1500 a.n.e., tot i que no és l'única.
Per causa de la manca de registres i dades que hi ha d'aquella època, els estudiosos han elaborat diverses cronologies basades en les poques tauletes i indicis astronòmics que poden servir de referència. Les més defensades són la cronologia mitjana i la cronologia curta.
Els llibres de text convencionals tendeixen a utilitzar la cronologia mitjana, tot i que presenta alguns problemes encara no resolts. Per això, alguns historiadors s'estimen més la cronologia curta per a alguns esdeveniments. Amb tot, la cronologia curta ocasiona un suposat buit de gairebé un segle que encara no s'ha sabut acomodar en la línia de temps.
Les principals dates d'aquestes dues cronologies són les següents:
| Esdeveniment | Cronologia mitjana | Cronologia curta |
| Regnat de Lugal-Zage-Si | 2358-2334 a.n.e. | 2296-2271 a.n.e. |
| Imperi accadi | 2334-2154 a.n.e. | 2270-2083 a.n.e. |
| Tercera Dinastia d'Ur | 2112-2004 a.n.e. | 2048-1940 a.n.e. |
| Regnat de Hammurabi | 1792-1750 a.n.e. | 1728-1686 a.n.e. |
| Destrucció de Babilònia pels hitites | 1595 a.n.e. | 1531 a.n.e. |

## Referències

* ↑ Història Antiga del Pròxim Orient: Egipte i Mesopotàmia. Per Joaquín Sanmartín, José Miguel Serrano. Edicions AKAL, 1 de gen. 1998
* ↑ Martin Bernal. Black Athena. Rutgers University Press, 1991, p. 215ff. ISBN 978-0-8135-1584-7.
* ↑ Jane McIntosh. Ancient Mesopotamia: New Perspectives. ABC-CLIO, 2005, p. 47–. ISBN 978-1-57607-965-2 [Consulta: 3 novembre 2012].
* ↑ Gurzadyan, V. G., On the Astronomical Records and Babylonian Chronology, ICRA, University of Rome “La Sapienza”, Italy and Yerevan Physics Institute, Armenia, Akkadica, v. 119–120 (2000), pp. 175–184.)
* ↑ Warburton, D.A., The Fall of Babylon in 1499: Another Update, Akkadica, v. 132, 1 (2011)
* ↑ , Schwartz, Glenn, 2008. "Problems of Chronology: Mesopotamia, Anatolia, and the Syro-Levantine Region." In: Beyond Babylon: Art, Trade, and Diplomacy in the Second Millennium B.C., edited by Joan Aruz, Kim Benzel, and Jean M. Evans: 450–452.
# Círvia de cua groga

La círvia de cua groga (Seriola lalandi) és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 250 cm de longitud total i els 96,8 kg de pes.

## Distribució geogràfica

Es troba als oceans Índic i Pacífic (Sud-àfrica, Japó, Austràlia, Nova Zelanda, Nova Caledònia, Hawaii, l'Illa de Pasqua i des de la Colúmbia Britànica fins a Xile) i a l'Atlàntic oriental (illa de Santa Helena i Sud-àfrica).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Dama de l'Ermini

La Dama de l'Ermini és una escultura que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Frederic Marès.

## Descripció

Aquesta dama d'aspecte noble i vestida a la manera del Renaixement sosté amb les dues mans un ermini -símbol de puresa i incorruptibilitat-, que és el que li dona nom. El seu rostre -de bellesa classicista- i el pentinat recorden obres italianes de cap al 1500.
L'obra pertanyia a la casa familiar que Miquel Mai, ambaixador i vicecanceller de Carles V, tenia a Barcelona. Després l'edifici va passar als marquesos de Barberà i va ser destruït i abandonat poc abans del 1800. Se'n van salvar aquest relleu i algunes altres peces, que van ser dutes al palau Solterra Barberà, de la mateixa ciutat. Allà la Dama de l'Ermini va passar a decorar l'escala d'accés a la planta principal. La trajectòria del relleu està ben documentada des del segle xviii i se la identifica com a Priscil·la. Va ser el mateix marquès de Barberà qui la va donar a Frederic Marès el 1962.
El fet que estigui esculpida en marbre, a més del seu accentuat caràcter italianitzant, fa pensar que es pot tractar d'una obra importada d'Itàlia, com la resta de medallons que decoraven el pati del palau del vicecanceller. El Museu conserva un d'aquests medallons, amb un bust femení, que es troba exposat en aquesta mateixa sala.

## Autoria

Inicialment, en els inventaris va ser confosa com una peça genuïnament de la roma clàssica. Joaquim Garriga, pel fet de ser d'alabastre, s'inclina més aviat a atribuir-la a un autor del país que no pas que sigui d'importació italiana. Entre aquests, troba analogies estilístiques amb Martín Díez de Liatzasolo i xifra la data a l'entorn de 1535. Joan Yeguas recolza l'atribució però en fixaria la data posterior a 1545. Hi ha, però, una tercera hipòtesi que considera que l'escultura representa Giulia Gonzaga Colonna i seria una obra feta per l'escultor italià Alfonso Lombardi. De Rossi és qui presenta aquesta nova atribució, argumentant que Lombardi ja hauria treballat diverses vegades per a Miquel Mai i que l'escultura presenta un estil semblant. Però un estudi detallat allunya l'estil de la peça de l'anomenat estil Lombardi i per referències documentals no es té constància que representés el rostre d'una dona real.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fitxa al web del Museu». Web. Museu Marès. [Consulta: 7 agost 2013].
* ↑ Bellsolell Martínez, Joan «Miquel Mai(c.1480-1546) Art i cultura a la cort de Carles V». Universitat de Girona.

## Bibliografia

* DDAA. Guia del Museu Frederic Marès. 1a ed.. Barcelona: Institut de Cultura, 2011. ISBN 9788498503357 [Consulta: 7 agost 2013].
# Dama oferent de Castellar

La Dama Oferent de Castellar, és una estatueta/exvot de bronze que data d'entre els anys 500 aC - i 101 aC, que representa a una dama o sacerdotessa en actitud oferent, i que va ser esculpida pels ibers a la regió coneguda pels romans com Oretania, i la troballa dels quals es va produir en la localitat de Castellar, Jaén, (Andalusia), en el jaciment arqueològic anomenat "Cueva de la Lobera".

## Simbologia

Es tracta d'un exvot, i representa a una dona ibèrica en actitud oferent, sent aquesta peça i les nombroses trobades en jaciments ibèrics una mostra de la religiositat del poble iber.

## Característiques

* Forma: Dama o sacerdotessa oferent.
* Material: bronze.
* Context: Edat del Ferro II.
* Estil: Ibèric.
* Tècnica: a la cera perduda.

## Conservació

La peça s'exposa de forma permanent al Museu Arqueològic Nacional de Madrid, amb el nombre d'inventari 18 538.

## Referències

* 1 2 3 http://ceres.mcu.es/pages/Main Fitxa tècnica de la Dama oferent de Castellar de la web del Museo Arqueológico Nacional, (Consultada el 05-06-2011)

## Bibliografia

* Nicolini, G. i Parisot, J. 1995: "Les bronzes de Castellar, analyses et recherches en filiation". Poitiers.
* Lantier, R. 1917: El santuari ibèric de Castellar de Santisteban (Jaén) (CIPYP, Memòria, 15), Madrid.

## Enllaços externs

* Web del Museo Arqueológico Nacional de Madrid
# Damad Hasan Paixà

Damad Hasan Paixà (mort el 1713) fou un gran visir otomà, de malnom Morali (de Morea) i Enishte (cunyat del sultà). Va ocupar alguns càrrecs (čokadar, silahdar) i el novembre de 1687 fou nomenat governador d'Egipte amb rang de visir fins al 1689/1690 en què va esdevenir mutasarrif de Brusa i Izmid. El 1690/1691 es va casar amb Khadidja Sultan, filla de Mehmet IV. Fou després boghaz muhafizi fins que el 1693 fou nomenat governador de l'illa de Sakiz (Quios) en plena guerra contra la Santa Lliga (Sacre Imperi, venècia i Polònia) que va durar del 1684 al 1699; va fer front a un atac naval del venecià Antonio Zeneto a Quios el 1694, i donada la superioritat dels atacants (un 100 vaixells i més de 8.000 homes) va rendir l'illa; la guarnició i la població musulmana van poder abandonar Quios. Com a càstig per la derrota fou empresonat però alliberat poc després i nomenat governador de Kaffa a Crimea. El 1695 va arribar al rang de segon visir i va ser muhafiz d'Edirne, beglerbeg d'Anadolu i beglerbeg d'Alep, i el 1698 fou nomenat kaimmakan d'Istanbul; després va ocupar altres càrrecs fins que el 17 de novembre de 1703 fou nomenat gran visir. Va ser destituït el 28 de setembre de 1704. Va retornar al govern d'Egipte (1707) i després al d'Anadolu (1712) on governà molt breument i el mateix any fou enviat a governar Rakka a Síria on va morir el maig del 1713.

## Bibliografia

* Silahdar Findikili Mehmed Agha, Tarikh, II, Istanbul 1829, i Nusretnáme, Istanbul 1962.
Gran visir otomà :
# Damad

Damad era un títol otomà d'origen persa, que portaven els gendres del sultà quan exercien algun càrrec. Inicialment els damad eren prínceps vassalls de l'Àsia Menor, visirs o generals (hi ha un cas d'un santó). Posteriorment els damad eren el gran visir, el Kapudan Paixà, l'agà dels geníssers, el bostandjibashi i altres alts funcionaris. El damad tenia una posició subordinada a la seva esposa, filla del soldà, i els seus fills no tenien dret a cap funció pública.

## Bibliografia

* A. A. Alderson, Structure of the Ottoman dinasty, Oxford 1956.
# Corbalán

Corbalán és un municipi d'Aragó a la província de Terol i enquadrat a la comarca de la Comunitat de Terol.

## Enllaços externs

* Pàgina amb informació del municipi
# José Miguel Santiago Castelo

José Miguel Santiago Castelo (Granja de Torrehermosa, Badajoz, 11 de setembre de 1948 - Madrid, 29 de maig de 2015) va ser un escriptor i periodista espanyol, director de la Reial Acadèmia d'Extremadura i sotsdirector del diari ABC.

## Trajectòria

Després d'estudiar periodisme, va ingressar a l'ABC, on va ser nomenat sotsdirector el 1988. A més de periodista, ha destacat per la seva obra literària; la majoria, poemaris. El seu primer poemari va aparèixer el 1976, Tierra en la carne. El 1982, la seva obra Memorial de ausencias va obtenir el Premi Fastenrath de la Reial Acadèmia Espanyola, publicat el 1978.
De la resta de la seva obra destaquen Monólogo de Lisboa, La sierra desvelada, Cruz de Guía, Cuaderno del Verano, Cuerpo cierto, La huella del aire, Quilombo, La hermana muerta, Esta luz sin contorno, i l'antologia Como disponga el olvido.
A més de membre numerari i director de la Reial Acadèmia d'Extremadura, va ser membre corresponent de l'Acadèmia Nord-americana de la Llengua Espanyola i de l'Acadèmia Cubana de la Llengua.
Va ser distingit amb la Medalla d'Extremadura i va rebre el Premi ABC Cultural & Àmbit Cultural, de mans dels seus directors Fernando Rodríguez Lafuente i Ramón Pernas. A més, se li va concedir els premis Hispanitat i Gredos de poesia i els premis Julio Camba i Martín Descalzo de periodisme i va ser nomenat fill adoptiu de Fontiveros i fill Predilecte de Granja de Torrehermosa, entre altres reconeixements.

## Referències

* ↑ Fallece en Madrid el escritor y periodista extremeño José Miguel Santiago Castelo

## Enllaços externs

* Ressenya a Entrelibros Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
* Concessió de la Medalla d'Or d'Extremadura.
* Fallece el escritor y periodista extremeño Santiago Castelo