OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Beixamel

La salsa beixamel, de béchamel (francès), és una salsa blanca feta amb llet o crema de llet i farina. S'utilitza com a salsa bàsica i és una de les salses més conegudes de la cuina francesa.

## Història

El seu nom prové de Louis Béchameil de Nointel, marquès de Nointel, maître del rei Louis XIV de França. Sembla, però, que va ser una salsa perfeccionada per François Pierre de la Varenne a partir d'una altra salsa més antiga a base de crema de llet provinent de la Toscana.

## Preparació

Actualment la beixamel normalment es prepara amb mantega, farina refinada, llet, i sal. Hi ha moltes maneres de preparar la barreja, però una de les més tradicionals consisteix a escalfar la mantega i anar afegint la farina fent-ne pols amb les mans, remenant sempre per evitar que es formin grumolls, fins que la farina es barregi bé amb la mantega i canviï l'olor (en torrar-se lleugerament) passats uns minuts. Llavors es comença a afegir la llet calenta a poc a poc remenant contínuament amb una cullera de fusta i salant al gust. La proporció de llet varia segons la consistència desitjada.
La beixamel es pot condimentar amb una mica de nou moscada i/o pebre blanc segons el gust i el plat que es vol preparar.

## Usos

La beixamel es fa servir a Catalunya per als canelons, entre altres plats de pasta com la lasanya, i per preparar altres plats gratinats, com el gratinat de coliflor bullida, o altres. A França, en canvi, es considera ideal per a acompanyar plats de peix blanc, marisc variat i verdures.
A partir de la beixamel es poden preparar altres salses. Entre les salses a base de beixamel cal destacar la salsa de tàperes, la salsa cardinal (amb fumet de peix o marisc) i la salsa Mornay (amb alguna combinació de formatges).

## Referències

* ↑ Auguste Escoffier, The Complete Guide to the Art of Modern Cookery. Wiley, New York, 1979.

## Enllaços externs

* Història i llegendes de la beixamel (anglès)
* Bechamel - "A Most Insignificant Sauce" (anglès)
* Recepta d'ous farcits amb beixamel (català)
# St. Edward (Nebraska)

St. Edward és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 796 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, St. Edward tenia 796 habitants, 315 habitatges, i 206 famílies. La densitat de població era de 465,7 habitants per km².
Dels 315 habitatges en un 30,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,3% hi vivien parelles casades, en un 8,3% dones solteres, i en un 34,6% no eren unitats familiars. En el 32,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 19,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 4,6% entre 18 i 24, un 22% entre 25 i 44, un 20,7% de 45 a 60 i un 26% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.212 $ i la renda mediana per família de 33.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.500 $ mentre que les dones 17.891 $. La renda per capita de la població era de 13.973 $. Aproximadament el 13,6% de les famílies i el 15% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- St. Edward». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- St. Edward». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Strafford (Vermont)

Strafford és una població dels Estats Units a l'estat de Vermont. Segons el cens del 2000 tenia 1.045 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Strafford tenia 1.045 habitants, 420 habitatges, i 296 famílies. La densitat de població era de 9,1 habitants per km².
Dels 420 habitatges en un 35% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59% hi vivien parelles casades, en un 7,6% dones solteres, i en un 29,3% no eren unitats familiars. En el 25,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,3% tenia menys de 18 anys, un 3,8% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 29% de 45 a 60 i un 12% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 46.711 $ i la renda mediana per família de 52.596 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.481 $ mentre que les dones 24.808 $. La renda per capita de la població era de 22.267 $. Entorn del 3,6% de les famílies i el 7,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Strafford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Strafford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Blackfish

Blackfish és una pel·lícula documental de l'any 2013 dirigida per Gabriela Cowperthwaite. Va ser estrenada al Festival de Cinema de Sundance el 19 de gener de 2013 i va ser seleccionada per Magnolia Pictures per distribuir-la massivament. Va ser nominada al premi BAFTA al millor documental. Ha estat doblada al català i va ser emesa a TV3 en el programa Sense ficció.
El documental se centra en Tilikum, una orca que es va veure involucrada en la mort de tres persones, i les conseqüències de mantenir animals tan grans i intel·ligents en captivitat. La història de Tilikum comença amb la seva captura a la costa d'Islàndia el 1983, l'assetjament que va patir dels seus companys de captiveri i les hores que va passar en tancs obscurs, el que, segons Cowperthwaite, va contribuir a la seva agressivitat. Cowperthwaite també qüestiona Sea World, parc temàtic que assegura que els animals marins viuen més temps en captivitat que en llibertat.

## Referències

* ↑ Kohn, Eric; Kohn, Eric. «Sundance Interview: ‘Blackfish’ Director Gabriela Cowperthwaite Discusses Suffering Orcas, Trainer Death, and Why SeaWorld Hasn’t Seen the Movie» (en anglès). Indie Wire, 26-01-2013. [Consulta: 31 octubre 2021].
* 1 2 Kaufman, Amy. «'Blackfish' has SeaWorld in hot water» (en anglès americà). Los Angeles Times, 25-01-2013. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ «2014 Film Documentary». BAFTA Awards, 2014. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ «"BlackFish", la relació de l'ésser humà amb la naturalesa». TV3, 24-08-2016. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ «Blackfish». Ésadir.cat. [Consulta: 24 novembre 2022].
* ↑ «Blackfish – review» (en anglès). The Guardian, 27-07-2013. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ Pevere, Geoff «Blackfish: Orca documentary lacks scope, but delivers strong message» (en anglès). The Globe and Mail, 19-07-2013.
# Besson

«Besson» té aquests significats:
* Besson (Allier), municipi francès al departament de l'Alier (regió d'Alvèrnia)
* Besson Chaussures-Sojasun, equip ciclista francès creat el 2009
* Biografies:
** Daniel Besson, empresari francès i president de la USAP de Perpinyà
** Joan Besson i Blaya (Granollers, 1957), periodista català
** Justin Besson (Mejalanon, 1845 - Vilafranca de Roergue, 1918), abat i escriptor occità
** Luc Besson (1959, París), director i productor de cinema francès
** Roland Besson (Boulogne-Billancourt, França, 1962), trompetista, compositor i pedagog nord-català
# Black Mountain College

El Black Mountain College va ser una universitat fundada el 1933 prop a d'Asheville (Carolina del Nord). El College utilitzava un nou sistema als Estats Units en el qual, l'estudi de l'art era el nucli de l'educació. Així mateix, els principis de John Dewey també van tenir un paper important en el sistema de la universitat. Malgrat la fama que va assolir durant la seva existència, la universitat va ser tancada després de 24 anys, el 1957.

## Història

El BMC va ser fundat el 1933 per John Andrew Rice, Theodore Dreier i d'altres membres de la facultat del Rollins College. Black Mountain va ser creada com una universitat experimental que oferia una educació interdisciplinària, el que va atreure diversos artistes, poetes i dissenyadors que es van convertir en professors del College.
Operant en una àrea rural relativament aïllada i amb un baix pressupost, el BMC inculcava un esperit col·laboratiu i informal i durant la seva existència va atreure molts professors distingits. Per exemple, Richard Buckminster Fuller, al costat de l'estudiant Kenneth Snelson, va desenvolupar la primera cúpula geodèsica al pati posterior del campus. Així mateix, Merce Cunningham va fundar la seva companyia de dansa a la universitat.
Durant els seus primers vuit anys d'existència, la universitat utilitzava els edificis del YMCA Blue Ridge Assembly al sud de Black Mountain (Carolina del Nord). El 1941, la universitat es va traslladar a les seves pròpies instal·lacions construïdes al costat del llac Eden i va romandre allà fins a la seva clausura el 1956. Posteriorment, la propietat va ser venuda i convertida en un campament d'estiu per a nens cristians (Camp Rockmont). Així mateix, els terrenys van albergar el Black Mountain Festival i el Lake Eden Arts Festival. Alguns dels edificis encara continuen fent-se servir com residencies i instal·lacions administratives.

## Professors

Alguns dels professors famosos que van ensenyar al BMC van ser:
* Josef Albers
* John Cage
* Harry Callahan
* Robert Creeley
* Merce Cunningham
* Max Dehn
* Willem de Kooning
* Richard Buckminster Fuller
* Walter Gropius
* Lou Harrison
* Franz Kline
* Jacob Lawrence
* Richard Lippold
* Charles Olson
* Aaron Siskind
* Theodoros Stamos
* Jack Tworkov
* Robert Motherwell

## Referències

* ↑ «Black Mountain College: An Introduction» (en anglès). Black Mountain College Museum + Arts Center. Arxivat de l'original el 2015-10-13. [Consulta: 1r desembre 2011].

## Enllaços externs

* Web del Black Mountain College Museum + Arts Center (anglès)
* Web del Black Mountain College Project Arxivat 2007-02-06 a Wayback Machine. (en anglès)
* Black Mountain College Collection Arxivat 2010-01-31 a Wayback Machine. als North Carolina State Archives (en anglès)
# Biruté Galdikas

Biruté Marija Filomena Galdikas (10 de maig de 1946, Wiesbaden, Alemanya) és una etòloga de nacionalitat canadenca (filla de pares lituans), especialitzada en la primatologia i conservació de l'orangutan. És considerada com la principal experta en el comportament dels orangutans.

## Estudis

Llicenciada en Psicologia i Biologia el 1966 a la Universitat de la Colúmbia Britànica, el 1969 va obtenir el mestratge en Antropologia a la Universitat de Califòrnia, Los Angeles i el 1978 el doctorat a la mateixa universitat.

## Investigacions

Va expressar al paleontòleg Louis Leakey el seu desig d'estudiar els orangutans en el seu hàbitat. Amb el seu suport i amb el patrocini de National Geographic Society, el 1971 Galdikas i el seu marit, el fotògraf Rod Brindamour, van arribar a la Reserva Natural de Tanjung, a les selves de Borneo, Indonèsia, on van desenvolupar minucioses investigacions de camp sobre els orangutans. Exerceix com a investigadora de la Universitat Simon-Fraser del Canadà.
Ha publicat diverses obres sobre els resultats del seu intens treball de camp, entre elles Els meus orangutans: 20 anys entre les persones tímides de la selva (1995); Reflexions de l'Edèn: Els meus anys amb els orangutans de Borneo (1996); Odissea Orangutan (1999) i ha impulsat una campanya internacional per evitar l'extinció de l'orangutan. Va fundar l'Orangutan Foundation International

## Anècdota

Juntament amb altres dues famoses primatòlogues, Dian Fossey, especialista en els goril·les i Jane Goodall especialista en els ximpanzés, són conegudes com Els Àngels de Leakey.

## Bibliografia

* Galdikas, Biruté M. F. 1995. Meine Orang-Utans. 20 Jahre unter den scheuen Waldmenschen. Scherz-Verlag: München. ISBN 3-502-15225-X - segona ed: 1998. Taschenbuch: Lubbe, ISBN 3-404-12828-1
* Galdikas, Birute Mary. 1999. Orangutan Odyssey. Harry N. Abrams. ISBN 978-0-8109-3694-2
* Gallardo, Evellyn. 1993. Among the Orangutans: The Birute Galdikas Story. Chronicle Books. ISBN 978-0-8118-0408-0
* Russon, Ann E. 2004. Orangutans: Wizards of the Rain Forest. Firefly Books. ISBN 978-1-55297-998-3

## Referències

* ↑ Pou, Toni «“Els orangutans salvatges són com Déu”». Ara, 11-10-2019 [Consulta: 19 octubre 2019].
# Roberto Mieres

Roberto Mieres (Mar del Plata, 3 de desembre de 1924 - Uruguai, 27 de gener de 2012) va ser un pilot de curses automobilístiques argentí que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.

## A la F1

Va debutar a la tercera cursa de la quarta temporada de la història del campionat del món de la Fórmula 1, la corresponent a l'any 1953, disputant el 7 de juny el GP dels Països Baixos al Circuit de Zandvoort.
Roberto Mieres va participar en disset curses puntuables pel campionat de la F1, disputades entre les temporades 1953 i 1955.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | Posició | Punts |
| 1953 | Equipe Gordini | Gordini | Gordini | ARG | 500 | HOL Ret | BEL | FRA Ret | GBR | ALE | SUI | ITA 6 | - | 0 |
| 1954 | Roberto Mieres | Maserati | Maserati | ARG Ret | 500 | BEL Ret | FRA Ret | GBR 6 | | | | | 11è | 6 |
| 1954 | Roberto Mieres | Maserati | Maserati | | | | | | ALE Ret | | | | 11è | 6 |
| 1954 | Officine Alfieri Maserati | Maserati | Maserati | | | | | | | SUI 4 | ITA | ESP 4 | 11è | 6 |
| 1955 | Officine Alfieri Maserati | Maserati | Maserati | ARG 5 | MON Ret | 500 | BEL 5* | HOL 4 | GBR | ITA 7 | | | 8è | 7 |
(*) Cotxe compartit.

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 17 | 0 | 1 | 0 | 0 | 13 |

## Referències

* ↑ «Adiós Bitito Mieres». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 3 març 2014].
# Santuari del Bom Jesus de Matosinhos

El santuari del Bom Jesus de Matosinhos El santuari està situat al turó de Maranhao, a la ciutat brasilera de Congonhas,a l'estat de Minas Gerais al Brasil.Protegit pel IPHAN, està protegit des del 1939 com a Monument Històric Nacional, i també està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1985.
És un complex arquitectònic que consta d'una basílica, una plaça amb escultures dels dotze profetes obra de l'escultor Aleijadinho i sis capelles amb escenes de la Passió de Crist. El conjunt va ser construït en diverses etapes, en els segles XVIII i xix per diversos mestres, artesans i pintors com Antonio Francisco Lisboa, Aleijadinho, i Manuel da Costa Athayde.
La fundació del temple s'atribueix al portuguès Feliciano Mendes, que greument malalt, es va comprometre a construir un temple al Bom Jesus de Matosinhos, com el que hi havia a Braga,a la seva pàtria, si s'arribava a curar.
La primera església del nou Matosinhos de Minas Gerais va ser construït el 1773, anys més tard, entre 1780 i 1793 es va construir el Via Crucis, al peu del turó fins al santuari. Al 26 de juliol de 1957 el Papa Pius XII, reconeixent la importància històrica, artística i religiosa, va aixecar l'església principal de la dignitat i la Basílica Menor. El Via Crucis es compon d'una sèrie de capelles de planta quadrada, parets blanques i el sostre de quatre aigües amb escenes de la Passió de Crist representat per conjunts de cedre tallat escultòric i multicolor, arran de l'estètica i sentimental rebruscada del rococó. El camí sagrat es porta a terme en forma de ziga-zaga, pujant una costa simbòlic en el qual es van organitzar processons de penitència per expiar els pecats de la societat opulenta de finals del segle xviii en aquest important centre miner de negocis del Nou Món.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Sanctuary of Bom Jesus do Congonhas» (en anglès). [Consulta: 8 març 2021].
# Flammenwerfer 41

El Flammenwerfer 41, o FmW 41 (de l'alemany "llançaflames") era el llançaflames estàndard de la Wehrmacht (exèrcit alemany) a partir de 1941, una versió millorada del Flammenwerfer 35. Estava dissenyat per a netejar les trinxeres, edificis i àrees fortificades d'enemics.

## Disseny

El Flammenwerfer 35 era una millora molt esperada des dels ultims models de llançaflames (que dataven de la Primera Guerra Mundial), i aquest simplificava l'arma i augmentava la seva distància operativa. A pesar de totes les seves millores, el seu pes de 36 kg feia que el llançaflames el feia molt pesat i difícil d'utilitzar. Per això, es va donar molt impuls en el desenvolupament del FmW 41.
Similar a molt dissenys del moment, el FmW 41 utilitzava una torxa d'hidrògen per a iniciar una mescla de petrloi i alquitrà, que era disparada des d'un tub unit al tanc. El petroli i el propulsor estaven emmagatzemats en tancs separats carregats en la esquena i podien carregar 11,8 litres d'aquesta mescla de petroli i alquitrà anomenat Flammöl 19. El FmW 41 va demostrar ser més eficaç i fàcil d'utilitzar que el seu predecessor i augmentava la seva distància operativa a 32 metres. Era més lleuger (que el seu predecessor), i pesava només 22 kg (quan estava buit) i 36 kg (quan estava ple).
Van sorgir alguns probles quan es va utilitzar el llançaflames contra les tropes soviètiques durant l'hivern de 1941, quen el sistema d'encesa va tindre alguns problemes al encendre's per culpa de les baixes temperatures. Algunes versions de l'arma van reemplaçar la torxa d'hidrogen per un sistema basat en un projectil, que va probar ser més efectiu. Les tropes que utilitzaven els llançaflames eren moltes vegades buscats per les tropes enemigues, ja que rebien un gran impacte psicològic i la moral baixava, endemés de ser una molt bona arma contra les tropes atrinxerades. Per això, aquestes armes a vegades les intentaven camuflar fent que s'assemblessin als fusells d'infanteria, amb la intenció de tranqui•litzar als operadors.

## Vegeu també

* Flammenwerfer 35
* Einstossflammenwerfer 46

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20090120044743/http://waffenhq.de/infanterie/flammenwerfer41.html
* ↑ http://www.militaryfactory.com/smallarms/detail.asp?smallarms_id=718
# Blossburg

Blossburg és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 1.480 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Blossburg tenia 1.480 habitants, 647 habitatges, i 390 famílies. La densitat de població era de 120,3 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 647 habitatges en un 26,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,5% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 39,6% no eren unitats familiars. En el 35,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,23 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,7% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 23,9% entre 25 i 44, un 23,2% de 45 a 60 i un 21,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.449 $ i la renda mediana per família de 41.563 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.625 $ mentre que les dones 21.133 $. La renda per capita de la població era de 17.375 $. Entorn del 7% de les famílies i el 12,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Blossburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Blossburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Robert Kilwardby

Robert Kilwardby OP (c. 1215, Leicestershire o Yorkshire - 11 de setembre de 1279, Viterbo, Itàlia) fou un frare dominic anglès, filòsof, teòleg i arquebisbe i cardenal de Canterbury.

## Vida

Se'n sap poca cosa, dels seus primers anys. Les primeres notícies sobre ell són de la seva assistència a la Universitat de París, en què després de doctorar-se en arts fou professor de lògica i gramàtica. Sobre l'any 1250 entrà a l'Orde de Predicadors, i de retorn a Anglaterra estudià teologia i Sagrades Escriptures, regentant durant alguns anys la càtedra de teologia a la Universitat d'Oxford. El 1261 fou escollit provincial del seu orde a Anglaterra.
El 1270 morí l'arquebisbe de Canterbury Bonifaci de Saboia, i el capítol catedralici escollí com a prior Adam de Chillenden, però el rei Enric III d'Anglaterra nomenà per a aquest càrrec el canceller Robert Burnell; la disputa es resolgué dos anys després quan el Papa Gregori X posà Kilwardby al capdavant de l'arxidiòcesi. Fou consagrat el 26 de febrer de 1273 pel bisbe de Bath William Bitton.
Durant la seva regència de l'arquebisbat, els episodis més coneguts foren la coronació d'Eduard I d'Anglaterra i Elionor de Castella com reis d'Anglaterra a l'abadia de Westminster, l'assistència al Concili de Lió de 1274 en què es tractà la reconciliació amb l'Església Ortodoxa i el suport a les croades, l'infructuós intent de concertar la pau amb el príncep de Gal·les Llewelyn II, la intermediació en la disputa que el poble i el clergat de Canterbury mantingueren per la negativa dels clergues a pagar els impostos per sufragar la guerra contra els gal·lesos, la visita pastoral de la seva província eclesiàstica o la publicació de la condemna de les tesis aristotèliques radicals promogudes pel bisbe parisenc Étienne Tempier el 1277.
Renuncià a l'arxidiòcesi quan el Papa Nicolau III el creà cardenal bisbe de Porto-Santa Rufina al consistori celebrat el 12 de març de 1278. En marxar de Canterbury en direcció Viterbo, on es trobava la cort papal, es dugué amb ell els documents de l'arxiu catedralici i 5.000 marcs suposadament destinats a la construcció del convent de dominics de Londres. Morí l'any següent entre sospites d'enverinament. Fou enterrat al monestir de les monges dominiques de Viterbo.
Deixà escrits diversos tractats sobre filosofia i teologia, homilies i comentaris a les Sagrades Escriptures.
# Roveré Veronese

Roveré Veronese (cimbri Roveràit) és un municipi italià, dins de la província de Verona. És un dels municipis de la minoria alemanya dels cimbris, encara que ja no s'hi parla la seva llengua. L'any 2007 tenia 2.131 habitants. Limita amb els municipis de Bosco Chiesanuova, Cerro Veronese, Grezzana, San Mauro di Saline, Selva di Progno, Velo Veronese i Verona.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Stefano Marcolini | Llista cívica |
# Finestra romànica de l'habitatge carrer de Baix, 15 (Seva)

La Finestra romànica de l'habitatge carrer de Baix, 15 és una obra de Seva (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Finestra romànica de pedra treballada, amb un capitell al mig que conforma dues obertures amb arc de mig punt, a la base també es disposa una pedra treballada.
Una columna arrodonida sustenta un capitell que té esculpit un dibuix d' origen vegetal.

## Història

Aquest element que es troba aïllat fa que ens sigui difícil la seva datació, si bé per l'estil semblaria propi del romànic tardà.

## Referències

* 1 2 3 «Finestra romànica de l'habitatge carrer de Baix, 15». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].