OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El hombre que supo amar

El hombre que supo amar és una pel·lícula biogràfica espanyola del 1978 dirigida per Miguel Picazo de Dios amb un guió de Santiago Moncada basat en la biografia de Sant Joan de Déu escrita per José Cruset. Fou protagonitzada per Timothy Dalton, Antonio Ferrandis, José María Prada, i Victoria Abril.

## Repartiment

El 1539 Juan Ciudad és un home d'aspecte humil que viu a Granada, on intenta denunciar les desigualtats socials. És declarat boig i internat en un hospital. Quan en surt es dedica a viatjar arreu de la província de Granada i es proposa la tasca d'ajudar els més humils. Aquest generositat provoca enveges i que el consideren un agitador de masses. Però gràcies a les seves obres finalment acabarà sent Sant Joan de Déu.

## Repartiment

* Timothy Dalton ... Juan de Dios
* Antonio Ferrandis ... Dr. Cabrales
* Jonathan Burn ... Antón
* José María Prada ... Gran Inquisidor
* Queta Claver ... Inés
* Antonio Iranzo ... Criado de Antón
* José Vivó ... Don Luis
* Fernando Hilbeck ... Yusuf
* Marc Gimpera ... Cosme
* Pilar Bardem ... Matea
* Antonio Casas ... Alguacil
* Alberto de Mendoza ... Juan de Ávila
* Ángela Molina ... Jazmín
* Félix Dafauce ... Obispo García
* María Elena Flores ... Zaida

## Producció

Va ser finançada per l'orde religiós dels Germans de Sant Joan de Déu, que originalment havien encarregat la pel·lícula i que també va donar suport a la seva distribució general a Espanya. La pel·lícula va suposar el retorn de Picazo a la direcció de llargmetratges després d'uns anys treballant per a la televisió. Es va rodar l'estiu de 1976, però no es va estrenar fins dos anys més tard (el 10 d'agost de 1978) i en una sola sessió i no va tenir èxit comercial.
Fou exhibida al Festival de La Corunya de 1978 i no va rebre bones crítiques. Fernando Trueba la considera influïda per Zeffirelli i Passolini, però no en sap treure prou profit:
| « | "Tot és bastant tosc. Malbaratament de mitjans no controlats, desafortunades escenes de masses, etcètera. L'enfrontament de Juan Ciudad amb les estructures socials, polítiques i religioses del seu temps és utilitzat per Picazo per a resumir els conflictes d'una època bastant complexa. I així, la pel·lícula cau en el seu més greu defecte: un esquematisme de to pseudodidáctic. Els diàlegs són falsos, demagògics, tendenciosos i efectistes. | » |

## Premis

Félix Dafauce va rebre el premi al millor actor secundari als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1976.

## Referències

* ↑ El hombre que supo amar a Fotogramas
* ↑ El hombre que supo amar a sensacine.com
* ↑ "El hombre que supo amar": una superproducción penosa, El País, 1 de setembre de 1978
* ↑ "Retrato de familia", el mejor largometraje, ABC, 30 de gener de 1977

## Bibliografia

* El hombre que supo amar. Un Santo durante la Transición d Cristina Barrientos Martín. A: IV Congreso Internacional Historia, arte y literatura en el cine en español y portugués. Estudios y perspectivas: Salamanca, 28-30 de junio de 2017 / coord. por Esther Gambi Giménez; María Marcos Ramos (ed. lit.), 2017, ISBN 978-84-697-3695-1, págs. 425-442

## Enllaços externs

* El hombre que supo amar a YouTube
# Plantatge d'aigua

El plantatge d'aigua (Alisma plantago-aquatica), és una espècie de planta amb flors de la família de les alismatàcies, nadiua de l'hemisferi nord que es troba en el llot o en aigües dolces.
Addicionalment pot rebre els noms de alisma, coleta, llengua bovina, llengua de bou, llenguot de riu, orella de burro, orella de llebre i punta de llança. També s'ha recollit la variant lingüística plantatge d'aigu.
Es creu que la paraula alisma prové de l'idioma celta i significa 'aigua', fent referència a l'hàbitat on viu. Els primers botànics en deien Plantago per la similitud amb les fulles dels plantatges.

## Descripció

És una planta glabra que creix en aigües somes, té una rel fibrosa i diverses fulles llargues de 15–30 cm, i una tija triangular d'1 m d'alt.
En la seva inflorescència hi ha moltes floretes d'1 cm de diàmetre amb tres pètals arrodonits. Les flors s'obren al vespre. Floreix de juny a agost.

## Ús tradicional

Segons la Flora de Rússia (1934), amb les arrels se'n feia una pols medicinal per guarir la ràbia. Les fulles fresques es fan servir en homeopatia. Aquesta espècie es confon de vegades amb les similars Alisma orientale o Alisma lanceolatum. No s'ha de confondre amb Scutellaria lateriflora.

## Recerca

Els estudis in vitro i en animals indiquen que els extractes d'Alisma plantagoaquàtica o els seus constituents aïllats poden tenir activitats biològiques, incloent:
* activació del receptor de peroxisoma
* propietats hepoprotectores
* efectes antial·lèrgics

## Química

El rizoma conté alisol A 24-acetat i alisol B 23-acetat.

## Referències

* 1 2 «Alisma plantago-aquatica». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ Rose, Francis. The Wild Flower Key. Frederick Warne & Co, 2006, p. 483–484. ISBN 978-0-7232-5175-0.
* ↑ Flora of the U.S.S.R. 1, 1968, p. 220–1 [Consulta: 3 juny 2012].
* ↑ Rau O., Wurglics M., Dingermann Th., Abdel-Tawab M., Schubert-Zsilavecz M, "Screening of herbal extracts for activation of the human peroxisome proliferator-activated receptor." Pharmazie 2006 61:11 (952-956)
* ↑ Jeong C.S., Suh I.O., Hyun J.E., Lee E.B. "Screening of hepatoprotective activity of medicinal plant extracts on carbon tetrachloride-induced hepatotoxicity in rats", Natural Product Sciences 2003 9:2 (87-90)
* ↑ Kubo, Michinori; Mattsuda, Hideaki; Tomohiro, Norimichi; Yoshikawa, Masayuki «Studies on Alismatis rhizoma. Anti-allergic Effects of Methanol Extract and Six Terpene Components from Alismatis rhizoma (Dried Rhizome of Alisma orientale)» (PDF). Biological and Pharmaceutical Bulletin, 20, 5, maig 1997, pàg. 511-6. DOI: 10.1248/bpb.20.511. PMID: 9178931 [Consulta: 3 juny 2012].
* ↑ Lee, JH; Kwon, OS; Jin, HG; Woo, ER; Kim, YS; Kim, HP «The Rhizomes of Alisma orientale and Alisol Derivatives Inhibit Allergic Response and Experimental Atopic Dermatitis». Biological & pharmaceutical bulletin, 35, 9, 2012, pàg. 1581–7. PMID: 22975512.
* ↑ http://en.cnki.com.cn/Article_en/CJFDTOTAL-YBQJ201010029.htm Arxivat 2012-03-15 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a Alisma plantago-aquatica.
# Christopher Clyde-Green

Chris Clyde-Green o Chris Green (Greenwich, Londres, 31 de març de 1986) és un actor de teatre i cinema, cantant, músic, professor i escriptor anglès nascut a Londres, però criat a Kent.
Green va néixer al Greenwich District Hospital de Londres, Anglaterra. Es va graduar amb una llicenciatura en arts en literatura anglesa per la Royal Holloway, Universitat de Londres i una llicenciatura en educació per la Universitat de Cambridge.
Green va començar la seva interpretació quan era nen, apareixent en nombroses obres de teatre i pel·lícules, sobretot a Blackbeard amb Jessica Chastain i Angus Macfadyen.
A més d'actuar, Green ha col·laborat en publicacions com Dazed, The Voice i TES.
El 2004 Green va rebre el premi Diana.
Des de l'actuació de Green com Robert Johnson a la producció de Cross Road Blues del 2009 al Hackney Empire, s'han dissenyat nombrosos tatuatges basats en el cartell de l'obra d'ell.
Com a professor de literatura i filosofia, ha ensenyat a Anglaterra, Portugal i Suïssa. Dins de l'educació, Green ha advocat per més diversitat dins del lideratge educatiu.

## Referències

* 1 2 "Christopher Clyde-Green". IMDb. Retrieved 2022-01-12.
* ↑ "Christopher Clyde-Green". BFI. Retrieved 2022-01-12.
* ↑ Dazed (2013-07-23). "Wildest Samples from 93's Rap Battlefront". Dazed. Retrieved 2022-01-12.
* ↑ "Leon Bridges: 'We are pressured into making political music' | The Voice Online". archive.voice-online.co.uk. Retrieved 2022-01-12.
* ↑ "Pardon Our Interruption". muckrack.com. Retrieved 2022-01-12.
* ↑ "Roll of Honour Home". The Diana Award. Retrieved 2022-01-12.
* ↑ 004: Representation Matters - Chris Clyde-Green: Diversity in educational leadership, 2020-02-01, retrieved 2022-01-12
# Sant Antoni de Puigdellívol

Sant Antoni de Pàdua és una església del municipi de Sant Mateu de Bages (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici religiós. Capella construïda prop de la masia Puigdellívol en el fondal del vessant meridional de Castelltallat.
És una construcció recent realitzada tota ella en pedra i intentant reviure l'esperit popular. Presenta una nau amb absis semicircular llis. Està construïda en un pendent del terreny que és aprofitada per fer una cripta (petita) a l'interior. Té finestres en la part superior i un ócul amb vidriera en la façana. L'interior està molt arreglat i té l'altar alçat sobre la cripta.

## Referències

* 1 2 «Sant Antoni de Pàdua». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].
# El Día Gráfico

El Día Gráfico fou un diari matinal escrit en castellà, de tendència republicana, publicat a Barcelona entre 1913 i 1939.
El nom del diari devia el seu origen a l'espai preferent dedicat a la informació fotogràfica. Als seus primers anys incorporava un subtítol destacat en el que s'autodefinia literalment como el “único diario de la mañana ilustrado por el perfecto procedimiento del huecograbado”. Considerava la informació gràfica com una contribució destacada a la difusió de la informació, amb la idea que, a més de llegir, "calia veure".

## Història

Va ser un diari barceloní de tendència lerrouxista fundat, igual que La Noche, per Joan Pich i Pon. Es va publicar de 1913 a 1939, va ser un dels diaris pioners a utilitzar el retrogravat en les seves pàgines i donar preponderància a la fotografia. Badosa, Josep Domínguez, J. Maymó, Alexandre Merletti, entre d'altres, són autors de moltes fotografies d'aquesta publicació. Després de la guerra es va vendre la maquinària i les col·leccions al Diario de Barcelona.

## Fons

Part del seu fons es conserva a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona. El fons aplega documentació generada per l'activitat de l'empresa. Són fotografies utilitzades per il·lustrar les diferents notícies publicades al diari. La temàtica és molt variada: esdeveniments polítics, socials, culturals, religiosos i esportius. El fons també conté les fotografies presentades al concurs Cataluña en 1934, organitzat per El Día Gráfico, amb el propòsit de recopilar gràficament la Catalunya de 1934 en els seus aspectes artístics, folklòrics, etc. Els autors d'aquestes imatges són amateurs.

## Referències

* ↑ «El Día Gráfico». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Historia de El Día Gráfico en Periodicosregalo Consulta: 23-11-2013
* 1 2 Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 291. ISBN 978-84-9850-029-5.
# Ebenezer Cooke

Ebenezer Cooke (ca. 1665 - ca. 1732), poeta nascut a Londres, va escriure el que alguns estudiosos consideren com la primera sàtira americana: «The Sotweed Factor, or A Voyage to Maryland, A Satyr» (1708). Ell va ser ficcionalitzat per John Barth com el protagonista còmicament innocent de «The Sot-Weed Factor», una novel·la en la qual una sèrie de desventures fantàstiques van portar Cooke a escriure el seu poema. Com va explicar Barth,
    «The Sot-Weed Factor» va començar amb el títol i, naturalment, el poema original d'Ebenezer Cooke... On es troba enterrat, ningú no ho sap; em vaig inventar una tomba per Ebenezer perquè volia escriure el seu epitafi.

## Obra

* The Sot-weed Factor, or A Voyage to Maryland, A Satyr (1708)

## Referències

* ↑ Citat en Philip E. Diser, «The Historical Ebenezer Cooke», Critique, Vol. X, no. 3, 1968, p. 48.

## Enllaços externs

* Ebenezer Cook, Colonial Poet (anglès)
# Giba

Giba (en sard, Giba) és un municipi italià, dins de la Província de Sardenya del Sud. L'any 2007 tenia 2.093 habitants. Es troba a la regió de Sulcis-Iglesiente. Limita amb el municipi de Masainas, Piscinas, San Giovanni Suergiu i Tratalias.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Learco Fois | Llista Cívica |
# Plantation (Florida)

«Plantation» té aquests significats:
* Plantation (comtat de Broward), una ciutat localitzada al sud-est de l'estat estatunidenc de Florida
* Plantation (comtat de Sarasota), una concentració de població designada pel cens localitzada a l'est de l'estat estatunidenc de Florida
* Plantation (comtat de Monroe), una entitat prèviament un municipi i ara incorporat dins de la ciutat d'Islamorada al sud-oest de l'estat estatunidenc de Florida
# Comunitat de comunes Les Portes de l'Île-de-France

La Comunitat de comunes Les Portes de l'Île-de-France (oficialment: Communauté de communes Les Portes de l'Île-de-France) és una Comunitat de comunes del departament d'Yvelines, a la regió de l'Illa de França.
Creada al 2017, està formada per 19 municipis i la seu es troba a Freneuse.

## Municipis

* Bennecourt
* Blaru
* Boissy-Mauvoisin
* Bonnières-sur-Seine
* Bréval
* Chaufour-lès-Bonnières
* Cravent
* Freneuse
* Gommecourt
* Jeufosse
* Limetz-Villez
* Lommoye
* Ménerville
* Moisson
* Neauphlette
* Port-Villez
* Saint-Illiers-la-Ville
* Saint-Illiers-le-Bois
* La Villeneuve-en-Chevrie

## Referències

* ↑ CC Les Portes de l'Ile de France

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2011-02-09 a Wayback Machine.
# Circuit integrat a molt gran escala

Un circuit integrat a molt gran escala, és un circuit integrat que conté més de 20.000 transistors. S'utilitza sovint la paraula VLSI, l'acrònim anglès de Very Large Scale Integration.
La integració a gran escala de sistemes de circuits basats en transistors en circuits integrats va començar als anys 80, com a part de les tecnologies de semiconductors i comunicació que s'estaven desenvolupant. Els primers xips tenien menys de cent transistors i s'anomenaven circuits d'integració a petita escala. A mesura que la tecnologia de fabricació va avançar, s'hi van agregar més i més transistors, i en conseqüència més i més funcions van ser integrades en un mateix xip. El microprocessador és un dispositiu VLSI.
La primera generació de computadores depenia de vàlvules electròniques. Després van arribar els semiconductors discrets, seguits de circuits integrats (CI). Els primers circuits integrats contenien un petit nombre de dispositius, com díodes, transistors, resistències i capacitadors, encara que no inductors, el que feia possible la fabricació de portes lògiques en un sol xip. La quarta generació (Large Scale Integration) consistia en sistemes amb com a mínim mil comportes lògiques. El successor natural de l'LSI va ser el VLSI (diverses desenes de milers de comportes en un sol xip). Avui en dia, els microprocessadors tenen diversos milions de comportes en un mateix xip.
A la fi de 2016, es comercialitzaven microprocessadors amb tecnologies de fins a 14 nanòmetres, i s'espera que durant 2017 es comercialitzi els primers circuits integrats amb tecnologia de 10 nanòmetres.

## Productores de circuits integrats VLSI

* Intel
* Texas Instruments
* Samsung
* Analog Devices
* ATI Technologies
* Advanced Micro Devices (AMD)
* ST Microelectronics
* Freescale Semiconductor
* Infineon
* IBM
* NEC Corporation
* Toshiba
* Nvidia
* Qualcomm
* National Semiconductor
* Renesas
* Broadcom
* Micron

## Referències

* 1 2 «Circuit integrat a molt gran escala». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Circuit integrat a molt gran escala». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Casaban i Moya, Enric. Introducció a la informàtica. 7. València: Universitat de València, 1993, p. 58-59 (Coll̃ecció Educació). ISBN 9788437014265.
* ↑ Marroquín, Néstor. Tras los pasos de un... Hacker (en castellà). NMC Research Cía Ltda, 2010-07-02, p. 575. ISBN 978-1-4538-5043-5.

## Enllaços externs

* Design of VLSI Systems Arxivat 2003-12-23 a Wayback Machine.
* The World VLSI Encyclopedia
* Association of fabless Semiconductor Companies Arxivat 2015-04-19 a Wayback Machine.
# Santa Maria de l'Espluga Calba

Santa Maria de l'Espluga Calba és una església de l'Espluga Calba (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església de tres naus i capelles laterals; la nau central està coberta amb volta de canó amb arcs torals i llunetes. El paviment està fet amb lloses de pedra i als peus de l'església s'aixeca el cor. També a la zona dels peus, a l'esquerra, hi ha un campanar de base quadrada compost de quatre cossos superiors octogonals decreixents.
El seu interior està avui tot decorat amb altars i policromia que cobreix els seus murs. Són tons blavosos, la major part, amb sanefes d'estels a les pilastres, record potser de la Verge, ja que n'és la santa tutelar, així com als intradós, voltes o els absis.
A la façana principal hi ha el gran portal format per dues columnes sobre una gran base que suporten un entaulament fingit, al frontó del qual hi ha un nínxol amb la imatge de la Immaculada, tot plegat recobert d'ornamentacions florals i altres al·lusions a la Verge com ara el sol i la lluna.

## Història

L'antiga església en un primer moment depenia del bisbat de Vic, és per això que es troba documentada a finals del segle xi en un llistat de parròquies del bisbat i altre cop a mitjan segle xii. Entre 1148 i 1154 passa a l'arxidiòcesi de Tarragona, a on pertany encara avui dia.
El 1154 el papa Anastasi IV institueix la parròquia de la localitat. Al segle xv consta que tenia com a sufragània l'església de Santa Maria del Cogul. L'edifici es va quedar petit i en el mateix lloc van fer u de nou. La primera pedra de la nova església parroquial es col·loca el 1777, inaugurant-la el 4 de setembre de 1787. La seva construcció costà unes 140.000 lliures catalanes. Està dedicada a la Immaculada Concepció.
L'altar principal fou pintat Felip Pascual Compte, el 1858. Abans de la guerra civil (1936- 1939) hi havia un retaule dedicat a Sant Cristòfol, tallat i pintat per Lluís Bonifàç el 1761. A finals dels noranta del segle XX es va repintar i restaurar l'església.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Santa Maria de l'Espluga Calba». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# El Duí

El Duí, o Ribera del Duí, és un torrent de la Catalunya del Nord, d'orientació sud - nord, tot i que es decanta en el tram final cap al nord-est. És a la comarca del Rosselló, totalment dins del terme comunal de Cotlliure,
Travessa el terme de Cotlliure des de prop, sud-est, del santuari de la Mare de Déu de la Consolació fins al port vell de Cotlliure, on té la desembocadura justament entre el Castell Reial de Cotlliure i la vila vella.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «-50 - Cotlliure». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Cotlliure». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ El Duí en els ortofotomapes de l'IGN
# El ministro y yo

El ministro y yo és una pel·lícula mexicana de 1975 dirigida per Miguel M. Delgado. Ha estat doblada al català.
És protagonitzada per l'actor i còmic Mario Moreno i també l'última producció en la qual actua al costat del seu amic Ángel Garasa, que interpreta un octogenari que ha treballat tota la seva vida en el soterrani on es troben els arxius més antics de les oficines, anomenat per tots com "la ratera".

## Argument

Mateo Melgarejo és un notari i escribà de la població analfabeta de Santo Domingo, un barri al nord del Zócalo de Ciutat de Mèxic. Un amic li demana ajuda en la negociació amb l'Oficina del Cens de la terra per regularitzar un títol de propietat. Després d'una gran frustració amb la burocràcia governamental, escriu una carta al ministre del gabinet, on obté una audiència amb ell. El ministre contracta a Melgarejo per la reforma de l'oficina, i la persona designada procedeix a donar una conferència als funcionaris sobre els seus deures en una societat democràtica. Al final, li dona el càrrec, tornant a Santo Domingo per ajudar els seus habitants pobres.

## Repartiment

* Cantinflas: Mateo Melgarejo 'Mateíto'
* Chela Castro: Vicky
* Lucía Méndez: Bárbara
* Ángel Garasa: Avelino Romero 'Romeritos'
* Manolita Saval: Estrellita
* Delia Peña Orta: María
* Alonso Castaño: Don Nachito
* Miguel Manzano: Don Antonio, senyor ministre

## Crítica

La representació realista d'un ministre del gabinet simpàtic i el nomenament d'un improbable "plebeu" a una posició de poder no van agafar el públic. Aquesta és l'antepenúltima pel·lícula que va fer Mario Moreno.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Cantinflas: El ministro y yo. esadir.cat.
* ↑ «El ministro y yo». The New York Times.
# Gegantons Pippo i Gal·la

Els Gegantons Pippo i Gal·la són dues figures que pertanyen a la colla de Gegants de la Plaça Nova, al Barri Gòtic. Representen un nen i una nena nobles de la muralla romana de Barcelona, amb uns vestits que recorden molt els que porten els seus pares, els gegants Roc i Laia.
La iniciativa de construir les figures va sorgir quan la colla va veure que calia atreure els més petits cap al món geganter. Per això van encarregar el gegantó Pippo (Filippo) a Manel Casserras i Solé, que el va fer a partir del capgròs Patufet, construït per Xavier Jansana anys enrere. El va enllestir l'any 2007, quan s'esqueia el centenari del nan Cu-cut, i fou presentat a la trobada gegantera de les festes de Sant Roc.
El 2011, per celebrar el vint-i-cinquè aniversari de la recuperació d'en Cu-cut, es presentà la gegantona Gal·la, construïda pels membres de l'Associació de Festes de la Plaça Nova. Per les dimensions que té, pot ser portada per geganters i geganteres encara més petits.
En Pippo i la Gal·la, amb les altres figures de la colla, són amfitrions de les festes de la plaça Nova, al voltant del 16 d'agost, festivitat de Sant Roc. Són unes festes que s'han celebrat ininterrompudament des del 1589, sempre amb un pes important de la imatgeria festiva. En aquesta celebració, cada any la colla organitza una trobada de gegants, que compta amb la majoria de figures de la Ciutat Vella.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Gegantons Pippo i Gal·la». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).