OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco Fermoso Blanco

Francisco Fermoso Blanco (1870 - 1955) va ser un militar espanyol, general de Brigada. Va participar en la revolta militar contra la II República que va desembocar en la Guerra Civil espanyola. Va ser Governador General de la Junta Tècnica de l'Estat que va assumir el poder a la zona sota control dels revoltats en 1936.
A l'inici de la guerra, va substituir Dávila com a Governador Civil de Burgos. Després de la creació a l'octubre de 1936 del Govern General, amb seu en Valladolid, el general Fermoso va ser designat pel general Franco per ocupar aquest càrrec fins al 4 de novembre, quan va ser reemplaçat pel general Luis Valdés Cavanilles. El governador general venia a ser un governador civil que assumia l'adreça de totes les administracions públiques en una província o diverses, així com la prefectura superior de les forces d'ordre públic. Després va ser nomenat vocal del recentment creat Tribunal de Justícia Militar (1936-1939), que es va encarregar de jutjar i condemnar als militars que no s'havien sumat a la rebel·lió.
El 2008, va ser un dels trenta-cinc alts càrrecs del franquisme imputats per l'Audiència Nacional en el sumari instruït per Baltasar Garzón pels presumptes delictes de detenció il·legal i crims contra la humanitat que suposadament haurien estat comesos durant la Guerra civil espanyola i els primers anys del règim de Franco. El jutge va declarar extingida la responsabilitat criminal de Fermoso quan va rebre constància fefaent de la seva defunció, esdevinguda més de cinquanta anys abans. La instrucció de la causa va ser tan polèmica que Garzón va arribar a ser acusat de prevaricació, jutjat i absolt pel Tribunal Suprem.

## Vegeu també

* Junta de Defensa Nacional

## Referències

* ↑ Portal Fuenterrebollo: Gobiernos de Franco
* ↑ Generalísimo Franco: La primera ley y creación de la Junta Técnica del Estado.
* ↑ INSDE: Nombramientos
* ↑ Text de l'acte de 16 d'octubre de 2008
* ↑ Document: Acte del jutge Garzón en què s'inhibeix d'investigar la causa del franquisme.
* ↑ El País: Garzón reparte la causa del franquismo.
* ↑ Yoldi, José; Julio M. Lázaro «El Supremo considera que Garzón erró, pero no prevaricó, y lo absuelve». El País, 27-02-2012 [Consulta: 7 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Jutjat Central d'Instrucció nº 5. Audiència Nacional (Madrid) Acte contra els líders del franquisme.
# Antonio Vivarini

Antonio Vivarini, conegut també com a Antonio da Murano, (Murano, c. 1402 - Venècia, c. 1484) va ser un pintor italià del Renaixement, probablement el primer procedent de la família dels Vivarini.

## Biografia

Antonio va començar a treballar com a mestre vidrier, ocupació tradicional de la seva família, per a després concentrar-se en la pintura. Considerat comunament membre de l'escola d'Andrea da Murano, les seves obres estan profundament influïdes per Gentile da Fabriano. La seva primera obra coneguda és un retaule datat el 1440 i conservat avui en dia en la Galeria de l'Acadèmia de Venècia. La seva última obra, el Políptic de sant Antoni Abat, datat el 1464, es conserva als Museus Vaticans.
Va treballar amb freqüència amb el seu cunyat Giovanni d'Alemagna. Després de la seva mort, va pintar principalment en solitari o al costat del seu germà petit Bartolomeo Vivarini. Les seves obres presenten una considerable atenció a una cromaticitat delicada i refinada, sobretot en l'encarnat de la pell del personatges.
L'any 1448, Antonio va signar un contracte per decorar al costat del seu cunyat la meitat de la capella Ovetari a l'església dels Eremitani de Pàdua. L'altra meitat va ser encomanada a Andrea Mantegna i Niccolo Pizzolo. Mentre els muranesos van realitzar la seva part dintre el seu tradicional estil gòtic tardà, els seus col·legues més joves es van afanyar a aconseguir una obra plena de referències classicistes i estudis de perspectiva, que anunciaven una nova manera de pintar. La confrontació d'ambdues escoles va ser important per als Vivarini, que van introduir algunes de les novetats en el seu estil, tímidament Antonio, però d'una manera més evident el seu germà petit Bartolomeo.
A la mort de Giovanni (1450), va tornar definitivament a Venècia, on va realitzar una sèrie d'obres influïdes per la seva experiència paduana. Tanmateix, al final de la seva carrera, sembla haver passat un període de crisi, perquè les seves figures es tornen més dures, potser intentant emular la claror de disseny de Mantegna, però perdent en el camí l'elegància gòtica.
Tres de les seves obres principals són Mare de Déu entronitzada amb sants, Coronació de la Mare de Déu i Sant Pere i Jeroni. Les dues primeres es conserven a la Galeria de l'Acadèmia de Venècia, mentre que l'altra es troba a la National Gallery de Londres.
Fill seu seria el, a la fi, més cèlebre pintor de la família, Alvise Vivarini.

## Bibliografia

* Renato de Fusco, El Quattrocento en Italia, Editorial Istmo (1999), traducción de Beatriz López González ISBN 84-7090-365-9, p. 134 i 460 (castellà).
* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000) (anglès).
* Dizionario Larousse della Pintura Italiana, Gremese Editore (1998), p 544-545. ISBN 88-7742-185-1 (italià).

## Enllaços externs

* Antonio Vivarini en Artcyclopedia.
* Artehistoria. «Genios de la Pintura. Ficha de Antonio da Murano» (en castellà). Junta de Castilla y León. Arxivat de l'original el 2008-05-08. [Consulta: 22 juliol 2014].
# Casino Nou (Tiana)

Casino Nou és una obra de Tiana (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil de planta rectangular amb baixos i pis.
El seu interès no recau tant en la construcció com en la decoració, que queda pràcticament concentrada a la façana. En primer lloc cal destacar un grup escultòric que corona el frontó de l'edifici, format per dos nois nus asseguts i acompanyats per alguns elements simbòlics típics del classicisme. Els murs són recoberts per alguns plafons esculpits que representen armes, banderes . cuirasses, etc., tot emmarcat amb garlandes i elements vegetals bastant recarregats i pròxims, pel que fa a l'estil, al classicisme francès. Tots els símbols clàssics estan buits de significat i són purament decoratius. L'únic element que conserva el seu sentit heràldic és l'escut d'armes situat damunt la porta d'accés. Altres elements neoclàssics són les hídries que coronen tots els angles de l'edifici, i els guardapols o trencaaigües sostinguts per mènsules de les finestres de la planta baixa.
L'interior està adequat com a restaurant i sales pròpies del club de Tennis o Nou Casino.
El conjunt està envoltat per un ampli jardí i queda dins el recinte de l'antiga masia de Can Marí.

## Història

Pla especial de protecció i catàleg del patrimoni arquitectònic i ambiental. Fitxa 41

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casino Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Antonio Bonet Correa

Antonio Bonet Correa (la Corunya, 20 d'octubre de 1925 - Madrid, 22 de maig de 2020) fou un catedràtic i historiador de l'art espanyol, president de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando des de desembre de 2008 i catedràtic emèrit de la Universitat Complutense de Madrid.

## Biografia

Format a la Universitat de Santiago de Compostel·la, entre 1951 i 1957 va treballar com a lector a La Sorbona i professor d'Història de l'Art a la Universitat de París. Va tornar a Espanya el 1958, sent successivament professor a la universitat madrilenya, catedràtic d'Història de l'Art a la Universitat de Múrcia, la de Sevilla i la Universitat Complutense de Madrid. El 1975 va ser empresonat, al costat d'altres personalitats de la cultura, per la seva pertinença a la Junta Democràtica, sent posat en llibertat al cap de pocs dies. Va desenvolupar la seva tasca també com a director del Museu de Belles arts de Sevilla, i fou autor de nombroses obres i articles científics sobre art hispanoamericà, urbanisme i barroc espanyol. Fou crític d'art del diari ABC i d'El Correo de Andalucía.
Des de 1986 fou membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando. Al desembre de 2008 va substituir en la presidència de l'Acadèmia a Ramón González de Amezúa. El 2012 el Ministeri d'Educació i Cultura d'Espanya li va concedir la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles arts.
Així mateix, va ser investit al juliol de 2013 doctor honoris causa a la Universitat de Santiago de Compostel·la, sent el padrí el catedràtic d'Història de l'Art Alfredo Vigo Trasancos.

## Referències

* Noticia, El País, 15 de desembre de 2008.
* Museo Nacional del Prado. «Bonet Correa, Antonio». Enciclopedia online. [Consulta: 24 novembre 2013].
# Can Borràs

Can Borràs és una possessió situada a Deià (Mallorca), concretament entre es Molí, Son Rutlan, ses Rotes i Son Ripoll.
Per davant Can Borràs passa un dels camins per a pujar al puig del Teix; també s'hi passa per arribar al castell des Moro.
En un safareig d'aquesta possessió hi creix una estranya falguera aquàtica que ha cridat l'atenció de la comunitat científica.

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2.
# Fred Zero Quatro

Fred Rodrigues Montenegro, més conegut pel seu nom artístic Fred Zero Quatro (nascut a Jaboatão dos Guararapes, Pernambuco, l'11 de juliol de 1965), és el líder, cantant, guitarrista i cavaquinista de la banda brasilera Mundo Livre S/A. És el coautor, juntament amb DJ Renato L, del manifest Mangue Bit, Caranguejos Com Cérebros («Crancs amb cervells»). Té una llicenciatura en periodisme. Va prendre el seu nom artístic («04») en referència als dos últims dígits del seu document d'identitat.

## Referències

* ↑ «Fred Zero Quatro» (en portuguès brasiler). Enciclopédia Cultural Itaú. [Consulta: 1r juny 2023].
* ↑ Santos, Isabela. «Fred Zero Quatro: "Manguebit não se concretizou totalmente por boicote da elite recifense"» (en portuguès). No Minuto, 23-01-2009. Arxivat de l'original el 2009-02-11. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «Voz do Mangue». Revista SESC-SP, 01-08-2010, pàg. 34-35.

## Vegeu també

* Chico Science

## Enllaços externs

* Mundo Livre S/A - pàgina oficial (portuguès)
* Fred 04: a indústria fonográfica está ruindo (portuguès)
# Maben

Maben és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 803 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Maben tenia 803 habitants, 306 habitatges, i 211 famílies. La densitat de població era de 159 habitants per km².
Dels 306 habitatges en un 35,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 30,4% hi vivien parelles casades, en un 35,3% dones solteres, i en un 31% no eren unitats familiars. En el 26,8% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,59 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,6% tenia menys de 18 anys, un 8,8% entre 18 i 24, un 26,3% entre 25 i 44, un 18,9% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 63 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.632 $ i la renda mediana per família de 18.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.125 $ mentre que les dones 16.375 $. La renda per capita de la població era de 10.823 $. Entorn del 40,3% de les famílies i el 42% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Maben». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Maben». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Antonio Vilar

Antonio Vilar (Lisboa, 31 d'octubre de 1912 - Madrid, 16 d'agost de 1995) fou un actor portuguès.

## Filmografia

* Proceso a la Ley (1964, inèdita)
* El festín de Satanás (1955)
* La Quintrala, doña Catalina de los Ríos y Lisperguer (1955)
* Fray Pedro de Figueroa
* Los hermanos corsos (1955)
* Maleficio (1953)
* Alba de América (1953)
* El Judes (1952), d'Ignasi F. Iquino
* Don Juan (1950)
* La calle sin sol (1948), de Rafael Gil
* Camões (1946)
* O pátio das cantigas (1942)

## Referències

* ↑ Jorge Leitão Ramos: Dicionário do Cinema Português. 1895–1961. Editorial Caminho, Lisboa 2012. ISBN 978-972-21-2602-1, p. 443
* ↑ O galã António Vilar no bairro dos actores da Ameixoeira toponimialisboa.wordpress
# Antonio Bonfini

Antonio Bonfini (Patrignone 1427 - Budapest 1505) va ser un humanista italià que residí a Hongria. La seva obra més coneguda és Rerum Ungaricarum decades.
També és citat com Bonfinius, de Bonfinis, Antonius Bonfinius Ascolanensis, Antonium de Asculo i Antonio Bonfine va recuperar l'encàrrec de l'historiador de la Cort del rei d'Hongria i Bohèmia Maties Corví. Va ser un precursor del moviment del ressorgiment literari hongarès.
Tommaso Bozio va dir d'ell que era un dels historiadors catòlics més grans.

## Obres

* Rerum Ungaricarum decades, redactat en llatí, descriu els orígens del poble hongarès.
* Symposion sive de virginitate et pudicitia coniugali, (De virginitati et pudicitia coniugali) obra dedicada a la reina Beatriu
* Trattato di Architettura d'Antonio Averulino, dit Filarete
* Historiae d'Erodià.
* Historia Asculana. Sobre la ciutat d'Ascula Dedicat a Beatriu d'Aragó.

## Notes

* ↑ Antonius Bonfinius Ascolanensis Matthiae Regis Hungariae Historiographus Nom del seu retrat a l'arxiu de laPinacoteca civica di Ascoli Piceno.
* ↑ G. Cantalamessa Carboni, op. cit. pag. 100.
* ↑ T. Bozio, De signis ecclesia, libro VI, signum XXX.

## Bibliografia

* Giacinto Cantalamessa Carboni, Memorie intorno ai letterati della città di Ascoli nel Piceno, 1830, Tipografia di Luigi Cardi, Ascoli, pp. 96–100;
* Giambattista Carducci, Su le memorie e i monumenti di Ascoli nel Piceno. Fermo, Saverio Del Monte, 1853, pag. 45;
* Sebastiano Andreantonelli, Storia di Ascoli, Traduzione di Paola Barbara Castelli e Alberto Cettoli – Indici e note di Giannino Gagliardi, Ascoli Piceno, G. e G. Gagliardi Editori, Centro Stampa Piceno, giugno 2007, pp. 29, 195, 201-203, 206;
* Giuseppe Marinelli, Dizionario Toponomastico Ascolano - La Storia, i Costumi, i Personaggi nelle Vie della Città, D'Auria Editrice, Ascoli Piceno, marzo 2009, pp. 50–51;

## Enllaços externs

* Scheda di Antonio Bonfini sul Dizionario biografico degli italiani, Treccani.it
# Districte de Guro

El districte de Guro és un districte de Moçambic, situat a la província de Manica. Té una superfície de 6.925 kilòmetres quadrats. En 2007 comptava amb una població de 69.662 habitants. Limita al nord i oest amb el districte de Changara de la província de Tete, al sud-oest amb el districte de Báruè, al sud i sud-est amb el districte de Macossa, a l'est amb el districte de Tambara i al nord-est amb el districte de Moatize de la província de Tete.

## Divisió administrativa

El districte està dividit en cinc postos administrativos (Dacata, Guro, Mandie, Mungari i Nhamassonge), compostos per les següents localitats:
* Posto Administrativo de Dacata:
** Bunga
* Posto Administrativo de Guro:
** Sanga
* Posto Administrativo de Mandie:
** Demaufe
** Massangano
* Posto Administrativo de Mungari:
** Bamba-Chitondo
** Chivuli
** Mungari
* Posto Administrativo de Nhamassonge:
** Bunje
** Nhamassonge

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2008-03-08. [Consulta: 8 març 2008].
# Francarvila

Francarvila (francès Francarville) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Magó (212 aC)

Magó va ser un comandant cartaginès que va dirigir la cavalleria púnica a Càpua l'any 212 aC. En una sortida que van fer els cònsols Api Claudi Pulcre i Quint Fulvi Flac, el van vèncer. Aquesta sortida va provocar forta confusió i moltes baixes als cartaginesos.
Apareix poc després dirigint un cos de cavalleria a les ordres supremes d'Hanníbal i participant destacament a la derrota del pretor Quint Fulvi a Herdonea.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXV, 18
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXV, 21
# Catalonia (automòbil)

* No s'ha de confondre amb SEAT.
Catalonia fou la marca comercial amb què l'empresa catalana Sociedad Española de Automóviles y Transportes (S.E.A.T.), amb seu al número 629 de la Gran Via de les Corts Catalanes de Barcelona, presentà dos automòbils durant el I Saló de l'Automòbil de Madrid, celebrat el maig de 1907. Després d'aquesta presentació, no es tornà a tenir cap altra notícia de l'empresa.
Segons explicava la premsa de l'època, S.E.A.T. era una firma de recent creació que havia obtingut la llicència de fabricació de l'empresa francesa Rebour. Els dos vehicles presentats a Madrid eren d'aquesta marca, el primer amb el xassís d'un model 30/40 HP, i el segon amb carrosseria doble de tipus faetó. La manca de temps abans de la celebració de l'exposició va fer que els promotors haguessin d'exposar els cotxes gairebé sense canvis, tret d'una modificació al frontal per a substituir-hi la placa de la marca original per la seva, Catalonia. Com a curiositat, l'estand de S.E.A.T. a Madrid va obtenir la medalla de bronze al concurs de decoració d'estands celebrat per l'organització del Saló.
Rebour va cessar la seva activitat el 1908, cosa que explicaria la manca de continuïtat de l'empresa catalana.

## Referències

* 1 2 «Catalonia» (en castellà). vehiculoclasico.es, 17-11-2003. Arxivat de l'original el 23 de març 2016. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «Catalonia» (en castellà). losorigenes.net, 2007. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «CATALONIA (S.E.A.T. Barcelona) - (1.907)» (en castellà). autopasion18.com. [Consulta: 24 març 2016].
Viccionari
# Arcesiades

Arcesiades és un patronímic derivat d'Arcisi, el pare de Laertes, i l'avi d'Odisseu. Era fill de Cèfal i de Procris, o de Zeus i de Euriòdia i casat amb Calcomedusa. Els seus descendents van rebre aquest nom, segons diu Homer.

## Referències

* ↑ Homer. Odissea, XXIV, 270, IV, 755
# Cantó de Pont-à-Mousson

El cantó de Pont-à-Mousson és un cantó francès del departament de Meurthe i Mosel·la, situat al districte de Nancy. Té 17 municipis i el cap és Pont-à-Mousson.

## Municipis

* Atton
* Autreville-sur-Moselle
* Belleville
* Bezaumont
* Bouxières-sous-Froidmont
* Champey-sur-Moselle
* Landremont
* Lesménils
* Loisy
* Millery
* Morville-sur-Seille
* Mousson
* Pont-à-Mousson
* Port-sur-Seille
* Sainte-Geneviève
* Ville-au-Val
* Vittonville

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1967 | M. Gouvy | RI |
| 1967-1976 | Jules Jeanclaude | radical |
| 1976-1982 | Yvon Tondon | PS |
| 1982-1985 | Michel Bertelle | PCF |
| 1985-1992 | Bernard Guy | CNI |
| 1992-1998 | Robert Portelance | Divers droite |
| 1998-2004 | Henry Lemoine | Divers droite, després UMP |
| 2004- | Noël Guérard | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 16.904 | 17.852 | 19.234 | 19.584 | 19.861 | 19.875 | 20.431 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Ojós

Ojós (antigament coneguda com a Oxox i Oxós) és una vila de la Vall de Ricote, a la Regió de Múrcia, amb un terme municipal de 45 km² i 621 habitants, cosa que el converteix en el municipi menys poblat de la comunitat murciana.
Limitrof amb els termes municipals de Blanca, Ricote, Ulea, Villanueva del Río Segura i Campos del Río.
El seu nom procedeix del vocable àrab "Oxoxe", que significa "ambrossia d'horts". També té una veu catalana del terme, Oxós.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2005 |
| 1.277 | 1.323 | 1.228 | 1.190 | 1.346 | 1.151 | 1.159 | 894 | 629 | 653 | 608 | 584 | 601 | 571 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Bartolomé Bermejo Araez | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Bartolomé Bermejo Araez | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Bartolomé Bermejo Araez | Independent | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Bartolomé Bermejo Araez | Independent | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Bartolomé Bermejo Araez | Independent | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Bartolomé Bermejo Araez | Independent | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Bartolomé Bermejo Araez | Independent | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Bartolomé Bermejo Araez Francisco-Pedro Salinas Palazón | Independent | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |
# Districte de Tsangano

El districte de Tsangano és un districte de Moçambic, situat a la província de Tete. En 2007 comptava amb una població de 171.686 habitants. Limita al nord i nord-oest amb el districte d'Angónia, a l'oest amb el districte de Chiuta, al sud amb el districte de Moatize i a l'est amb Malawi.

## Divisió administrativa

El districte està dividit en dos postos administrativos (Ntengo-Wambalane i Tsangano), compostos per les següents localitats:
* Posto Administrativo de Ntengo-Wambalane:
** Banga
** Ntengo-Wambalane
* Posto Administrativo de Tsangano:
** Chiandame
** Chivano
** Maconje
** Tsangano

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2008-03-08. [Consulta: 8 març 2008].
# Lodrau

Lodrau fou un estat tributari protegit, una thikana feudatària de Jodhpur, formada per dos pobles, regida pel subclan ramsinhot del clan champawat dels rajputs rathors. Els ingressos s'estimaven en dues mil rupies. La pargana fou concedida al segle XVI al thakur Ram Singh novè fill de Thakur Bhairon Singh, fill de Rao Champa de Jodhpur o Marwar.

## Llista de thakurs

* Ram Singh ?-1561
* Chhatra Singh (fill) 1561-?
* Kalyan Das (fill) ?-1605
* Net Singh (fill) 1605-1624
* Govind Das (fill) 1624-?
* Gokul Das (fill)
* Jujhar Singh (fill) 1707-?
* Hari Singh (fill) vers 1754
* Hem Singh (fill) vers 1800
* Mukund Singh
* Jagat Singh
* Desconeguts, segle XX

## Referències

* ↑ Genealogia
# Anell autoregenerable

Un anell autoregenerable, (en anglès: self-healing ring, o SHR), és un terme de telecomunicacions per a una topologia de xarxa de bucle, una configuració comuna en sistemes de transmissió de telecomunicacions.
Igual que els sistemes de distribució de carreteres i aigua, s'utilitza un bucle o anell per proporcionar redundància. Els sistemes SDH (Synchronous Digital Hierarchy), SONET (Synchronous Optical NETworking) i WDM (Wavelength Division Multiplexing) sovint es configuren com a anells d'autocuració.

## Descripció

El sistema consisteix en un anell d'enllaços bidireccional entre un conjunt d'estacions, normalment s'empra comunicacions de fibra òptica. En ús normal, el trànsit es distribueix en la direcció del camí més curt fins al seu destí. En cas de pèrdua d'un enllaç, o d'una estació sencera, les dues estacions supervivents més properes "recorren" els seus extrems de l'anell. D'aquesta manera, el trànsit encara pot fluir a totes les parts supervivents de l'anella, encara que hagi de fer el "camí llarg".
Una segona ruptura de l'anell pot dividir-lo en dos subanells, però en aquest cas cada subanell continua sent funcional.

## Avantatges

Els anells autoregenerables proporcionen alts nivells de resiliència a baix cost perquè sovint és fàcil, des d'una perspectiva geogràfica, agafar múltiples camins pel paisatge i connectar-los en un anell amb molt poca longitud de fibra addicional.
Els cables de comunicacions submarins més nous se solen construir en parells per funcionar com un anell autoregenerable.
Els sistemes de molt alta resistència es construeixen generalment sobre malles interconnectades d'anells autoregenerables.
Un altre exemple de tecnologia de xarxa d'anell d'autoregenerable és la xarxa d'àrea local Fiber Distributed Data Interface (FDDI).
Resilient Packet Ring (RPR) és una nova tecnologia per a xarxes d'anell de commutació de paquets autoregenerables.

## Vegeu també

* Sistema redundant