OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# VBD

VBD té els següents significats:
* Malaltia de Van Buchem (del seu nom en anglès Van Buchem Disease), malaltia autosòmica recessiva poc freqüent relacionada amb la síntesi d'esclerostina
* Tensió de ruptura (del seu nom en anglès Voltage at Break-Down), voltatge mínim que fa que una part d'un aïllant elèctric esdevingui conductor
# Pozdniakovo (Kursk)

* Per a altres significats, vegeu «Pozdniakovo».
Pozdniakovo (en rus: Поздняково) és un poble de l'óblast de Kursk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 153 habitants. Pertany al districte rural de Fatej.

## Referències

* ↑ «Прогноз погоды в д. Бригадирово (Курская область)». Arxivat de l'original el 2013-09-25. [Consulta: 1r desembre 2019].
# Pozanco

Pozanco és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 62 | 58 | 54 | 54 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Pozdianka

Pozdianka (en rus: Поздянка) és un poble del krai de Perm, a Rússia, que el 2016 tenia 94 habitants. Hi ha cinc carrers.

## Referències

* ↑ Сведения о численности населения на 1 января 2016 года по Переборскому сельскому поселению (en rus).
# So Ends Our Night

So Ends Our Night és una pel·lícula estatunidenca dirigida per John Cromwell, estrenada el 1941. El guió és l'adaptació, per Talbot Jennings, de la novel·la Els Exiliats d'Erich Maria Remarque.
Una temptativa valenta el 1941 de denunciar l'horror del règim nazi a Alemanya, abans de saber-se l'Holocaust i abans que els Estats Units no entressin en guerra.

## Argument

Josef Steiner és un alemany que no comparteix els ideals del nazisme i per això ha de fugir. A Viena coneix Ludwig, pròfug de Praga també sense documents. Junts fugen de la capital austríaca i arriben a Praga on Ludwig coneix Ruth. Són obligats a fugir de nou, aquest cop la meta és París on potser podran reconstruir una nova vida. Josef s'assabenta que la seva dona està ingressada s l'hospital i decideix de tornar a veure-la una darrera volta, sabent no obstant que s'arrisca a ser detingut.

## Repartiment

* Fredric March: Josef Steiner
* Margaret Sullavan: Ruth Holland
* Frances Dee: Marie Steiner
* Glenn Ford: Ludwig Kern
* Anna Sten: Lilo
* Erich von Stroheim: Brenner

## Nominacions

* Oscar a la millor banda sonora per Louis Gruenberg

## Referències

* ↑ «So Ends Our Night». The New York Times.
# Front d'Alliberament Popular Revolucionari d'Eelam

Front d'Alliberament Popular Revolucionari d'Eelam (Eelam People's Revolutionary Liberation Front, EPRLF) fou un partit polític marxista tàmil de Ceilan, escindit de l'Organització Revolucionaria d'Estudiants d'Eelam el 1980.
Era dirigit per K. Padmanabha, i va començar la lluita armada el 1982. El 1984 va formar part del Front Nacional d'Alliberament d'Eelam (format pels Tigres i altres grups) però el 1986 els Tigres van sortir de l'organització que va desaparèixer.
El 1988 va formar un govern provisional de les províncies del nord-est dirigit per Vardharaja Perumal. A principis de 1990, abans de la sortida de les tropes índies, Padmanabha proclamà la independència de Tamil Eelam.
Una forta ofensiva de l'exèrcit singalès obligà poc després als líders del EPRLF a sortir del país cap a l'Índia juntament amb les tropes índies. Padmanabha fou assassinat pels Tigres d'Alliberament de Tamil Eelam el juny de 1990. La majoria dels membres van deixar de ser operatius però una petita part va passar a l'exèrcit singalès i va conservar el nom del partit que forma part de l'Aliança Nacional Tàmil que actua dins a la legalitat a les zones de Ceilan sota control del govern de Colombo.

## Referències

* ↑ Sri Kantha, Sachi. «Celebrating the LTTE's 30th Anniversary». Ilankai Tamil Sangam, 05-05-2006.
* ↑ Shamindra Ferdinando. «I'm no traitor, says Perumal». Sunday Island, Sri Lanka, 10-09-2000. Arxivat de l'original el 1 de maig 2009.
* ↑ «Chronicle of murders», 09-07-2010. Arxivat de l'original el 2010-07-09. [Consulta: 30 juny 2021].
# Severn (Carolina del Nord)

Severn és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 263 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Severn tenia 263 habitants, 103 habitatges i 70 famílies. La densitat de població era de 100,5 habitants per km².
Dels 103 habitatges en un 20,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,5% hi vivien parelles casades, en un 13,6% dones solteres, i en un 32% no eren unitats familiars. En el 30,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,19.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,9% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 27,8% entre 25 i 44, un 24,7% de 45 a 60 i un 19,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.969 $ i la renda mediana per família de 41.458 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.607 $ mentre que les dones 15.000 $. La renda per capita de la població era de 16.227 $. Entorn de l'11,6% de les famílies i el 13,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Severn». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Severn». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Coll dels Picons

El Coll dels Picons és un coll a 1.214,1 m d'altitud situat en el terme municipal de Sarroca de Bellera (antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça), del Pallars Jussà.
Passava per aquest coll el camí de bast que menava al poble de Benés des de les Esglésies passant pel Montorroio. Està situat al sud de Benés, al nord de les Esglésies i al nord-oest de la Mola d'Amunt.
# Vecihi Hürkuş

Vecihi Hürkuş (Istanbul, 6 de gener de 1896 - Gülhane Training and Research Hospital, 16 de juliol de 1969) fou un aviador militar i civil, enginyer i empresari turc. El seu cognom, escollit per ell, significa ocell lliure en turc.

## Carrera

Lluita com a petit oficial en l'Exèrcit otomà durant la Primera Guerra Mundial. Participa en la Guerra d'Alliberament Nacional turca en el front occidental com a aviador. Després de la guerra es dedica a l'aviació, tant en la producció d'avionetes com fundant una escola de vol a Kalamış, un barri de Kadıköy, a Istanbul el 1932. Entre els primers 12 alumnes, dos d'ells dones, en destaca Bedriye Tahir, la primera aviadora turca.

## Reconeixement i llegat

Després de la Guerra d'Alliberament, la Gran Assemblea Nacional de Turquia (el parlament turc) li va atorgar la Medalla d'İstiklal (medalla d'independència) amb cinta vermella, com als altres que van participar en combat.
El nom Hürkuş es va anomenar en honor seu un avió d'entrenament turc desenvolupat per TAI (Turkish Aerospace Industries, Inc.) en la dècada del 2000.

## Referències

* ↑ BAŞOL, Servet. «Kadın ve Havacılık - I» (en turc), 07-03-2016. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «Çankaya Üniversitesi -». [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «HÜRKUŞ - Turkish Aerospace Industries, Inc.» (en turc). TAI. Arxivat de l'original el 2016-04-07. [Consulta: 16 octubre 2022].
# Powysia

Powysia és un gènere d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Powysia rosealinea, que es troba a Kenya i Tanzània.

## Referències

* ↑ Nuss, M. «GlobIZ search», 2003–2011. [Consulta: 28 octubre 2011].
* ↑ Afro Moths
# The Key (pel·lícula de 1913)

The Key és un curtmetratge mut de l'Éclair dirigit per Oscar A.C. Lund i protagonitzat per Alec B. Francis, Clara Horton i Julia Stuart. Es va estrenar el 14 de maig de 1913.

## Argument

Clara, la filla petita d'Andrew Farley, queda tancada dins una caixa forta i, en veure que la clau ha desaparegut, els pares intenten treure-la abans que no s'ofegui. El pare cerca totes les estratègies possibles. Arriba a aconseguir que li portin un convicte expert en obrir caixes fortes però aquest només aconsegueix fer un forat per la porta. Finalment, la clau apareix, un llibreter descobreix que la té el fill, que l'havia robat per obtenir diners per a la seva mare, que vivia separada del seu marit.

## Repartiment

* Alec B. Francis (Andrew Farley)
* Julia Stuart (Mrs. Farley)
* Edward Morris (Joe Farley, el fill)
* Clara Horton (Clara Farley, la filla)
* Will E. Sheerer (Mr. Williams)
* J. Gunnis Davis (el convicte)
* Lamar Johnstone
* Lindsay J. Hall (Dr. Morton)
* Eleanor Harrington (Mary Williams)

## Referències

* ↑ «The Key» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 13 agost 2020].
* ↑ «Calendar of independent releases». Moving Picture World XVI, 6, 10-05-1913, pàg. 610.
* ↑ «The Key». Moving Picture World XVI, 6, 10-05-1913, pàg. 597.
# Portal de Vall

El Portal de Vall és una obra de Montornès de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest portal està situat dins del nucli urbà de la vila i dona origen al C/ de Vall, i seria un dels principals accessos a la seva vila closa d'origen medieval, que conduïa al conjunt monumental de la part alta, format per l'església i el castell. Es tracta d'un pas cobert delimitat per dos portals tot aprofitant els baixos dels habitatges. El portal exterior del pas, ha estat restaurat, i presenta una estructura adovellada amb pedres desbastades formant un portal d'arc de mig punt. Clou el pas cobert un portal interior d'arc de mig punt, emprant el mateix sistema constructiu que el portal exterior del pas però mostra un treball més primitiu. El pas interior està cobert mitjançant un entramat de fusta.

## Història

La vila de Montornès de Segarra, es desenvolupa a partir d'una estructura urbanística medieval, mitjançant un clos emmurallat. L'accés a l'interior de la vila es feia a partir de portals.

## Referències

* 1 2 «Portal de Vall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 març 2019].
# Plàstic de bombolles

El plàstic de bombolles, o plàstic alveolar, és un material plàstic flexible i transparent usat comunament per embalar articles fràgils. Les bosses plenes d'aire i espaiades regularment que en sobresurten (les bombolles) proporcionen amortiment als articles delicats o fràgils. El terme anglès (Bubble Wrap) és una marca registrada originalment per la Sealed Air Corporation, i teòricament només s'ha d'utilitzar per als productes d'aquesta companyia.
Aquest material va ser creat pels enginyers Alfred Fielding i Marc Chavannes el 1957. Com moltes innovacions, va ser fruit d'un fet accidental: tots dos intentaven crear un paper pintat de textura plàstica i amb base de paper que es pogués netejar fàcilment.
El material generalment disponible es fabrica amb les bombolles d'aire de diverses mides, segons l'embalum que faci l'objecte que cal embalar i el grau d'amortiment requerit. Poden anar des dels 6 mm fins als 30 mm o més de diàmetre. Poden caldre diverses capes per proporcionar protecció contra els impactes, mentre que amb una sola n'hi pot haver prou per protegir superfícies. A més de la protecció que atorguen les bombolles, el material plàstic per ell mateix pot oferir diferents formes de protecció per a l'objecte en qüestió. Per exemple, en el transport de peces i components electrònics sensibles s'utilitza un tipus d'embolcall fet amb plàstic antiestàtic que dissipa les càrregues estàtiques, de manera que protegeix els xips electrònics, molt sensibles, de les descàrregues que puguin danyar-los. Recobert amb paper d'alumini, el plàstic de bombolles s'utilitza com a aïllant tèrmic i acústic.
El plàstic de bombolla és utilitzat de vegades com a forma de diversió o distracció, quan es fan esclatar les bombolles plàstiques i sentint el so que fan. Aquesta pràctica fins i tot ha creat una pàgina web en la qual es pot moure el ratolí sobre les bombolles i sentir-les esclatar.

## Referències

* ↑ «Plàstic de bombolles», al Termcat.

## Enllaços externs

* Plàstic de bombolles de 2 capes (simple) o 3 capes (del tipus «tancat») Arxivat 2010-12-08 a Wayback Machine. (castellà)
# Plànol del Pare Tosca

El Plànol del Pare Tosca és un plànol de la Ciutat de València realitzat en 1704 per Tomàs Vicent Tosca. És un dels plànols antics de la ciutat més coneguts, sent reproduït en gravats des de l'any 1738. L'escala calculada és de 1/810, i inclou una representació isomètrica dels edificis, que és més fidel conforme l'edifici representat és més important. Tanmateix, la vista isomètrica no afecta a la representació del traçat dels carrers.
Per este treball, Tomàs Vicent Tosca fou conegut com el capellà de les ratlletes. En 2003, el Museu Valencià de la Il·lustració i la Modernitat va exhibir una maqueta en escala 1/500. Des de 2016, la maqueta s'exhibeix a l'entrada del museu, havent de ser restaurada després d'haver passat una dècada a un magatzem.

## Referències

* ↑ Álvarez, Pablo Cisneros. «Gavara Prior, Joan (coord). El plano de Valencia de Tomás Vicente Tosca (1704).». Revista Bibliográfica de Geografía y Ciencias Sociales. Universitat de Barcelona, 15-06-2004.
* ↑ Rosselló Verger 2004, p. 38
* 1 2 Rosselló Verger 2004, p. 39
* ↑ Rosselló Verger 2004, p. 39
* ↑ «La maqueta de Valencia según el padre Tosca recibe 51.000 visitantes». El País, 28-09-2003.
* ↑ «El MuVIM regresa a sus orígenes». Las Provincias, 24-08-2016. [Consulta: 29 agost 2016].

## Bibliografia

* Rosselló Verger, Vicenç M. «La Toponímia urbana de la València de 1704 segons el plànol de Tomàs Vicent Tosca». , 2004, p. 38-69. Arxivat de l'original el 2016-10-28 [Consulta: 27 octubre 2016].
# Plàntula

Una plàntula, paraula provinent del diminutiu llatí de planta, és una planta jove, un esporòfit que només té unes poques fulles. Surt de l'embrió d'una llavor, el seu desenvolupament comença amb la germinació de la llavor.
La plàntula consta de tres parts principals : la radícula, la tigeta, sortida de l'hipocòtil, d'un collet (tija i arrels) i els cotilèdons que són les primeres fulles que contenen les reserves i fan una fotosíntesi limitada. Hi pot haver un sol cotiledó (monocotiledònies), dos (dicotiledònies) o més (pinophyta).

## Germinació i primer desenvolupament

Durant la germinació, la plàntula emergeix de la capa protectora de la llavor primer amb la seva radícula, seguida dels cotilèdons. La radícula s'orienta cap a la gravetat, mentre que l'hipocòtil ho fa al contrari i s'allarga per empenyer els cotilèdons.

## Fotomorgenesi i etiolació

Les plàntules dicotiledònies que creixen amb llum desenvolupen hipocòtils curts i obren els cotilèdons que exposen l'epicòtil, això es coneix com a fotomorfogènesi. En canvi les plàntules que creixen en la foscor desenvolupen hipocòtils llargs i els cotilèdons romanen tancats, això s'anomena etiolació. Les plàntules etiolades queden grogues (clorosi) per la manca de fotosíntesi.

## Creixement i maduració de les plàntules

Una vegada que la plàntula comença la fotosíntesi ja no dependrà de les reserves de la llavor. Els meristemes apicals comencen a créixer i originen les arrels i els brots. Les primeres fulles veritables s'expandeixen els cotiledons entren en senescència i cauen.
* Plàntules de gira-sol de tres dies d'edat
* Plàntula de pi de set dies
* Plàntula de pi roig de pocs dies
* Plàntules de moresc, tres setmanes després de la sembra

## Vegeu també

* Colònia clonal

## Bibliografia

* P.H. Raven, R.F. Evert, S.E. Eichhorn (2005): Biology of Plants, 7th Edition, W.H. Freeman and Company Publishers, New York, ISBN 0-7167-1007-2
# Porc català

El porc català fou una antiga raça ja extinta de porcs autòctona de Catalunya del quan se'n conserva molt poca informació. El porc català provenia dels porcs que van introduir els celtes, era del tipus cèltic. Corrien lliurement, amuntanyats, i només les truges rebien un suplement de gra en l'època de lactació. Era molt semblant a la raça gascona. Tenia el cap gros i ample, era dolicocèfal (cap més ample que llarg), el front pla, les orelles penjant a banda i banda de les galtes, el musell apradat, la trufa grossa, era de gran alçada, el tronc llarg i pla, el costellam recollit, les extremitats llargues i sistema ossi i muscular molt desenvolupat i tenien el pelatge tacat. Els individus d'aquesta espècie produïen molta carn i de gran qualitat, però poc amb poc de greix, el seu pes viu era inferior als 200 kg. Hi havia varietats empordanesa, aranesa i lleidatana.
El porc català es va començar a encreuar a principis del segle xx, sobretot amb la raça Large White, la Yorkshire, i porcs procedents de les Balears, València, Extremadura i Turquia. Aquesta influència de porc blanc fou més gran a partir del segon terç del s.xx, moment en què apareix un nou tipus "el porc de Vic", que ja és de color blanc, de cap allargat... (molt semblant als ibers). Al primer terç del s. XX sembla que als llocs més abruptes del Pirineu existien encara alguns exemplars i se'n reporten encara uns quants exemplars el 1954.

## Referències

* ↑ Parés i Casanova, Pere Miquel. Bellaterra : Lynx. Catalans de pèl i ploma: races domèstiques autòctones de Catalunya, 2006. ISBN 84-96553-02-7. (És probable que la majoria d'informació de l'article provingui d'aquesta publicació. Si disposeu d'accés a aquest document podeu ajudar verificant-ho)
# Potxetne

Potxetne (en (ucraïnès): Почетне, en rus: Почётное, Potxótnoie) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 1.247 habitants. Pertany al districte rural de Krasnoperekopsk. Fins al 1920 la vila es deia Tuzlà.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Premis La Vanguardia

Els Premis La Vanguardia (castellà: Premios La Vanguardia) són un premi anual fundat el 2023 pel diari espanyol La Vanguardia. Van ser ideats el 2021 pel 140è aniversari del mitjà, però per la pandèmia de COVID-19 no es van poder celebrar fins passats dos anys.

## 1a edició

La gala de la primera edició va tenir lloc a Barcelona el 15 de setembre del 2023, concretament a la Sala Oval del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Organitzada pel Grup Godó de Comunicació, va ser oberta per Xavier de Godó i conduïda per la presentadora de televisió Helena Garcia Melero. Hi van lliurar els guardons el rei Felip VI i la reina Letizia, malgrat que Màrius Carol i Narcís Serra també van intervenir en l'acte.
En representació del Govern de Catalunya, hi va assistir el secretari de Mitjans de Comunicació i Difusió, Oriol Duran, per delegació de la consellera de la Presidència, Laura Vilagrà. També s'hi van presentar Nadia Calviño, Yolanda Díaz, Jaume Collboni, Roger Torrent, Joan Ignasi Elena, Isabel Díaz Ayuso, Alberto Núñez Feijóo, Miquel Iceta, Félix Bolaños, Carlos Prieto, Lluïsa Moret, Salvador Illa, José María Aznar i Joan-Enric Vives. En total, hi va haver més de 700 convidats.
| Categoria | Receptor |
| Empresària de l'any | Sol Daurella |
| Empresari de l'any | Marc Puig |
| Innovació | Ignacio Cirac |
| Cultura | Lita Cabellut |
| Talent Jove Internacional | Bad Gyal |
| Impuls Ciutats | Grant Dalton |
| In memoriam | Josep Piqué |
| In memoriam | Juan Antonio Samaranch |

## Referències

* 1 2 3 4 «Sol Daurella, Marc Puig, Ignacio Cirac, Bad Gyal, Lita Cabellut i Grant Dalton, Premis La Vanguardia». aldia.cat, 18-09-2023. [Consulta: 20 setembre 2023].
* 1 2 «Primera Edició dels Premis Vanguardia». Agenda del Govern. Govern de Catalunya, 2023. [Consulta: 20 setembre 2023].
* 1 2 «La Vanguardia celebra 142 anys reivindicant la seva “independència, rigor i serietat”». Comunicació21, 19-09-2023. [Consulta: 20 setembre 2023].
* ↑ «AMP.- El Rei reivindica un periodisme "lliure i compromès" en els I Premis La Vanguardia». aldia.cat, 18-09-2023. [Consulta: 20 setembre 2023].
# Premis Literaris Ciutat d'Algemesí

Els Premis Literaris Ciutat d'Algemesí son guardons de literatura infantil per a obres inèdites en valencià. Van néixer el 2018 impulsats per Andana Editorial, l'Ajuntament d'Algemesí i la Fundació Caixa-Cooperativa. Tenen dues modalitats, el Premi de narrativa Enric Lluch dedicat a l'escriptor d'Algemesí Enric Lluch i el Premi Fundació Caixa-Cooperativa d’Algemesí de poesia infantil. Els premis tenen una dotació de 3.000 euros i l'editorial Andana publica les obres guanyadores

## Guanyadors
### Premi de narrativa Enric Lluch

* 2018 Purificació Mascarell per Centre Comercial l'Oblit
* 2019 Jaume Monzó per La colla U
* 2020 Paula Ferrer i Molina per Joana Cordons i la Colla Perduda
* 2021 Elisabet Roig per Una aventura molt peluda
* 2022 David Navalon per Ara sí que l’he feta bona!

### Premi Fundació Caixa-Cooperativa d’Algemesí de poesia infantil

* 2018 Teresa Broseta per Poesia de nit i de dia
* 2019 Maria Dolors Pellicer per Comptem cabretes i pintem ocells
* 2020 Fina Girbés per El món al revés
* 2021 Aina Garcia-Carbó per Malifetes satisfetes
* 2022 M. Carme Sáez per Versos retrobats

## Referències

* ↑ «Premis Literaris Ciutat d’Algemesí 2021». Cultura Gen.cat. [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 3 «Teresa Broseta i Purificació Mascarell guanyen els Premis Literaris d'Algemesí». La Veu, 13-04-2018 [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 «Jaume Monzó i Mª Dolors Pellicer guanyadors dels Premis Literaris Ciutat d’Algemesí». Ribera express, 13-04-2019 [Consulta: 8 juliol 2022]. Arxivat 23 de maig 2022 a Wayback Machine.
* 1 2 «Paula Ferrer i Fina Girbés Premis Algemesí de Literatura Infantil». La veu d'Algemesí, 25-09-2020 [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 «Elisabet Roig i Aina Garcia-Carbó guanyen els Premis Algemesí de Literatura Infantil». Valencia Plaza, 17-04-2021 [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 «David Navalon guanya el premi de narrativa dels Ciutat d’Algemesí». Vilaweb, 03-04-2022 [Consulta: 8 juliol 2022].