OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Casas-Salat i Fossas

Jordi Casas-Salat i Fossas (Barcelona, 30 de març de 1928 - Barcelona, 30 de juliol de 1999) va ser un advocat i polític català.

## Trajectòria

El 1952 es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona. El 1949 va entrar al Front Nacional de Catalunya, edità la revista clandestina Fòrum i fou detingut arran la seva participació en la vaga de tramvies (1951); a partir d'aquest fet, el 1958, va ser l'advocat del líder d'aquest partit, Joan Cornudella i Barberà, que per segona vegada havia estat detingut per la seva activitat política contra la dictadura franquista. Intervingué com a advocat defensor de polítics davant el Tribunal d'Ordre Públic i els de la Jurisdicció Militar. El 1950 fou soci fundador de la Societat Catalana d'Estudis Jurídics, Econòmics i Socials, filial de l'Institut d'Estudis Catalans. També fou soci de l'Ateneu Barcelonès i d'Òmnium Cultural.
De 1973 a 1975 fou membre de la Comissió Catalana d'Amnistia. El 1978 va substituir Joan Cornudella i Feixa com a responsable de la comissió política de l'FNC, càrrec que ocupà fins al 1979. Va representar el FNC a l'Assemblea de Catalunya, a la Coordinadora de Forces Polítiques de Catalunya i al Consell de Forces Polítiques de Catalunya.
A les primeres eleccions després de la mort de Franco va ser candidat a les llistes del Pacte Democràtic per Catalunya, en què hi participava l'FNC. Després de deixar la militància en aquest partit va ser diputat al Parlament de Catalunya per Esquerra Republicana entre el 1980 i el 1984 en substitució de Josep Maria Poblet quan aquest va morir i entre el 1989 i el 1992 per Convergència i Unió en substitució de Josep Maria Cullell que va deixar l'escó en ser escollit membre del Congrés dels Diputats a les eleccions espanyoles del 1989.

## Referències

* 1 2 3 Rubiralta i Casas, Fermí. Joan Cornudella i Barberà (1904-1985): biografia política. Publicacions de l'Abadia de Montserrat.
* ↑ «Carteles transición». [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «La primera legislatura. 1980-1984». [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «La tercera legislatura. 1988-1992». [Consulta: 11 febrer 2015].
# Jordi Casablancas Muntañola

Jordi Casablancas Muntañola (Barcelona, 1940-2001) va ser un economista, dissenyador industrial, de mobiliari i d'interiors.
Va estudiar Ciències econòmiques a la Universitat de Barcelona i fou través de l'empresa familiar que es va introduir en el món del disseny industrial tot ajudant el seu pare en la gestió d’un negoci dedicat a la importació de mobiliari d’oficina. És en aquesta època que es va sentir atret pel disseny i creació de mobiliari, fet que el va empènyer a estudiar a Paris un curs de Tecnologia al Centre Technique du Bois, l’any 1959, on va conèixer de primera mà la tradició dels ebenistes francesos i noves tècniques de producció, que van influir enormement en la seva manera de concebre i dissenyar mobiliari
A finals dels anys 60 es va reincorporar a l'empresa familiar, Mobles i Decoració Casablancas, com a dissenyador de mobles; els primers dissenys de Jordi Casablancas ja es caracteritzaven per l’ús de la fusta, les línies rectes i el caràcter popular, marcant una època del disseny d'interiors català.
A més de dissenyador de mobiliari, Jordi Casablancas també fou un gran projectista d’interiors com habitacions infantils i juvenils, sales d’estar, etcètera, que el van portar a desenvolupar una sèrie de sistemes de mobiliari de fusta combinats amb laminats de qualitat.
Com a dissenyador de mobiliari va estar seleccionat diverses vegades pels premis Delta ADI-FAD, concretament, el 1964 amb un prototip de joguina, el 1966 per mobiliari infantil, el 1970 per una butaca puff, el 1978 per una prestatgeria i el 1984 per la cadira “S”. També va presentar diverses composicions d’interiors als salons monogràfics Interiorismo 73 i Tecnogar 74, 75, 76, dins del marc del certamen Hogarotel, on va obtenir el premi de disseny de mobles.
Des dels anys seixanta va estar vinculat al FAD (Foment de les Arts Decoratives), entitat de la qual va ser comptador (26/01/1976-24/01/1979), primer vocal (12/03/1975-26/01/1976) i vicepresident (24/01/1979-25/03/1985), per arribar a la presidència el 1985 (28/03), càrrec que ostentà fins al 1991 (13/03). El 1992 se li va atorgar la medalla de l'entitat. Va ser professor a les escoles Eina i Elisava de Barcelona.
Alguns dels seus dissenys més destacats són la cadira S 6 (1966), la cadira de braços S 5 (1979) o l'armari canviador (1970) que es conserven en el Museu del Disseny de Barcelona juntament amb una part dels seus fons documentals.

## Referències

* ↑ Casablancas y su interiorismo didáctico (1971). Hogares modernos: la revista de la decoración, el mueble y la arquitectura, 56, p.74-87.
* ↑ «Premis Delta ADI FAD - Museu del Disseny». [Consulta: 23 juny 2021].
* ↑ FAD. Més d'un segle d'arquitectura, disseny i creativitat: millorant les nostres vides. Barcelona: FAD, 2005. ISBN 978-84-609-4917-6.
* ↑ «Col·leccions del Museu del Disseny de Barcelona». [Consulta: 23 juny 2021].

## Bibliografia

* A la memòria de Jordi Casablancas. (2002). [S.l.]: [s. n.].
* Jordi Casablancas, un diseño humanista (1971). D.M.A. Hogares modernos : la revista de la decoración, el mueble y la arquitectura, 104, p. 18-31.
# Joan IV d'Armanyac

Joan IV d'Armanyac, nascut el 15 d'octubre de 1396 a Rodés, mort el 5 de novembre de 1450 a l'Isle-Jourdain (Illa Jordà) va ser comte d'Armanyac, Fesenzac i Rodés, i vescomte de Fesenzaguet, vescomte de Lomanha i Auvillars, de 1418 a 1450. Fou el fill de Bernat VII d'Armanyac, comte d'Armagnac, de Fesenzac, de Pardiac (de facto) i de Rodés, vescomte de Lomanha, Auvillars, Carlat, etc. i de Bona de Berry i el germà de Bernat d'Armanyac, comte de Pardiac i de la Marca i duc de Nemours.

## Biografia

El seu pare havia adquirit per la força el Comtat de Comenge (i de fet el de Pardiac) i va tenir presonera a la comtessa Margarida, però Joan IV no va poder impedir les segones núpcies de Margarida amb Mateu de Foix el 1419, i el comtat de Comenge se li va escapar definitivament. Fou el darrer senyor feudal partidari de l'antipapa Benet XIII d'Avinyó i del seu successor Benet XIV, es va unir finalment el 1430 al papa de Roma.
El 1425 va retre homenatge al rei de Castella per l'Armanyac. El rei de França, ocupat a combatre els anglesos, no va poder intervenir, però no va oblidar l'afront. Més tard, Joan IV va negociar el matrimoni de la seva filla Isabel amb Enric VI d'Anglaterra, però hi va renunciar després de les amenaces del rei de França. El 1440, va participar en una revolta dels barons i del delfí, però la coalició va ser vençuda per Carles VII, que va atorgar el perdó als insurgents; el rei va demanar al comte d'Armanyac que renunciés a la seva fórmula regaliana, però el comte va refusar.
El rei Carles VII va demanar llavors al delfí que castigués a aquest vassall recalcitrant i Joan IV fou assetjat a l'Illa Jordà; va ser fet presoner i engarjolat a Carcassona el 1443. Va ser graciat tres anys més tard, però els seus comtats foren dirigits per oficials reials, i ja no va tenir poders en el temps (7 anys) que va passar fins a la seva mort.

## Matrimonis i fills

Es va casar a Nantes el 16 de juny de 1407 amb Blanca de Bretanya (1395 † 1419), filla de Joan V l'Anglòfil, duc de Bretanya i de Joana d'Évreux, i va tenir a:
* Bona (1416 † abans de 1448)
Vidu, es va casar de nou el 10 de maig de 1419 amb Isabel d'Évreux (1395 † 1450), filla de Charles III el Noble, rei de Navarra, i d'Elionor de Castelle. Van tenir a:
* Maria (1420 † 1473), casada el 1437 amb Jpan II (1409 † 1476), duc d'Alençon
* Joan V (1420 † 1473), vescomte de Lomanha, després comte d'Armanyac, Fesenzac i Rodés.
* Elionor (1423 † 1456), casada el 1446 amb Lluís de Chalon (1389 † 1463), príncep d'Aurenja (Orange), senyor d'Arlay i d'Arguel.
* Carles I (1425 † 1497), vescomte de Fesenzaguet, després comte d'Armanyac, de Fesenzac i de Rodés
* Isabel (1430 † 1476), senyora de les Quatre Valls.
# Jordi Clos i Llombart

Jordi Clos i Llombart (el Raval, 1950) és un empresari hoteler i mecenes especialitzat en egiptologia. En l'actualitat, és propietari de la cadena hotelera Derby Hotels Collection i impulsor de la Fundació Arqueològica Clos (1992) i del Museu Egipci de Barcelona (1994).

## Biografia

El seu pare va ser un policia de la Generalitat republicana, director de la comissaria de Terrassa durant la Guerra Civil espanyola, condemnat a 30 anys de presó però indultat el 1949. Va morir de malaltia el 1954, per la qual cosa Jordi Clos va créixer orfe de pare. Va sofrir poliomielitis, la qual cosa li va produir una lleu coixesa, però va rebre les bones cures de la seva mare qui l'alimentava amb sopa de menuts.
La seva germana Olga es va casar amb l'aristòcrata català Ramon de Dalmases i Olabarría, III marquès de Mura, qui se'l va dur a viure amb ells a la zona alta de Barcelona i es va ocupar de la seva educació. Aviat va demostrar tenir talent per als negocis: va començar treballant de grum en una immobiliària, posteriorment va entrar en Mobles Maldá, i poc després fundaria la seva primera empresa: Roberts. La seva altra germana era ballarina de ballet clàssic al Gran Teatre del Liceu. Jordi Clos es casà amb Montse Casellas, a qui va conèixer el 1975 durant un viatge a Egipte.
Es dedicà a l’interiorisme i fundà la botiga de mobles Roberts, que arribà a tenir una dotzena de sucursals. El 1968 va fundar la cadena hotelera Derby Hotels Collection, amb presència a Barcelona, Madrid, Londres i París, i que l’any 2015 traslladà la seu a Madrid.

## Distincions

* Premi Juan Lladó (2002)
* Creu de Sant Jordi (2003)
* Medalla d'Or al mèrit cultural (2014)

## Referències

* 1 2 3 Antón, Jacinto. «El hotelero que descubrió una tumba». El País, 19-09-2013.
* ↑ «Jordi Clos i Llombart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El empresario y egiptólogo Joan Clos Llombart, premio Juan Lladó». ABC, 24-03-2002.
* ↑ «L’alcalde de Barcelona lliura la Medalla d’Or al Mèrit Cultural a Jordi Clos». Ajuntament de Barcelona, 17-01-2014.

## Enllaços externs

* «Jordi Clos». Líquids. Catalunya Ràdio, 22-08-2014.
* «Museu Egipci de Barcelona».
* «Derby Hotels Collection».
# Josep Juncà i Juscafresa

Josep Juncà i Juscafresa (Banyoles, 17 de juny del 1888 - Madrid, 29 de novembre del 1972) va destacar com a instrumentista de contrabaix i compositor de sardanes.
Descendent d'una llarga família de músics, la seva formació fou gairebé autodidacta. Als tretze anys entrà a la Cobla-orquestra Els Juncans (1746-1917), on s'estigué fins que aquesta plegà, per passar seguidament a constituir el Sextet Juncans amb els seus germans Joan i Miquel i els músics Josep Saderra, García i Castanyer. El 1920 s'establí a Barcelona, on per un temps treballà de vionista al Teatre Principal de Gràcia. En fundar-se la Cobla Barcelona, dos anys més tard, s'hi incorporà com a contrabaixista; Josep Juncà formà part de la formació d'aquesta cobla que guanyà el concurs convocat per la Generalitat de Catalunya i que li comportà el nomenament de Cobla Oficial de la Generalitat de Catalunya. Acabada la Guerra Civil, s'estigué dos anys a Caramany (La Fenolleda), fins que tornà a Barcelona, on treballà al Teatre Victòria. Amb en Pere Moner i el gran tenora Josep Coll reconstituí la Cobla Barcelona (dissolta el 1939 per haver col·laborat amb el Comissariat de Propaganda de la Generalitat), on tocà fins a jubilar-se el 1958.
Encara que destacà com a contrabaixista de cobla (en Joaquim Serra li dedicà el 1948 l'obligada En Cacaliu) Juncà també és conegut per la sardana Neus, que fou un èxit durant diverses temporades. Altres sardanes seves són Dolç pensament, La nostra cuca, La meva manyaga i Mercè.

## Referències

* ↑ Segons correu rebut pel seu net Ramon Juncà Torres

## Enllaços externs

* Índex de les sardanes de Josep Juncà i Juscafresa
# Joan Larzac

Joan Larzac (nascut Joan Roqueta) (Seta, 13 de febrer de 1938) és un capellà, escriptor i crític literari occità. La seva obra és marcada per la fe i l'erudició. Dirigí el sector literari de l'Institut d'Estudis Occitans. Obtingué el 1962 el Gran Premi de les Lletres Occitanes gràcies al seu primer recull de poemes: Sola Deitas. El 1988, rebé el Premi Antígona amb l'edició de la seva Òbra Poetica. Algunes de les seves obres han estat traduïdes al bretó.
És germà de l'escriptor i polític llenguadocià Ives Roqueta.

## Obres

Amb el seu nom vertader:
* La littérature d'oc, Que sais-je ? Paris: Presses Universitaires de France, 1980
Amb el pseudònim de Joan Larzac:
* Anthologie de la poésie religieuse occitane, Privat, 1972
* Per una lectura politica de la bíblia, Institut d'estudis occitans, 1973
* Descolonisar l'istòria occitana, Institut d'estudis occitans, 1977
* Òbra poëtica, Institut d'Estudis Occitans, 1986
* Istòria de l'art occitan, Institut d'estudis occitans, 1989
* Dotze taulas per Nòstra Dòna, 1990
* La bíblia del dimenge e de las fèstas, CIDO, 1997
Traduccións:
* Josèp del Telh, Francés d'Assisi, Institut d'Estudis Occitans, 1978 (amb Juli Plancada)
* La Bíblia - Ancian Testament, Letras d'òc, 2013
* La Bíblia - Novèl Testament, Letras d'òc, 2016

## Referències

* ↑ «BnF Catalogue général».(francès)
* ↑ Encyclopédie Larousse(francès)
* ↑ «La Bíblia en occitan». [Consulta: 23 març 2020].(occità)

## Enllaços externs

* Entrevista a Joan Larzac al diari digital Jornalet(occità)
* Entrevista a Joan Larzat a la pàgina web Chambra d'Oc(occità)(italià)
# Josep Massó Vidal

Josep Massó Vidal (Reus, 21 de gener de 1922 - finals del 2004) va ser un fotògraf i industrial català.
Era fill de Josep Massó Sendrós, industrial de Reus i de Carme Vidal Martí, també de Reus. Va continuar la direcció de la fàbrica de licors que va fundar el seu pare l'any 1910, i que elaborava diversos productes alcohòlics amb fórmules pròpies. Alguns dels més coneguts eren el «Chantecler», l'«Adalid» i l'«Ekatán», que principalment eren destinats a l'exportació.
Va ser un dels pioners del grup fotogràfic reusenc de la postguerra. Dedicat a l'excursionisme científic, era secretari de la secció fotogràfica de l'Associació Excursionista de Reus l'any 1948, va fer innumerables fotografies de muntanya, i també del món rural i de la pagesia del Camp. També va fotografiar nombroses escenes de carrer, i va visitar assíduament el Monestir de Poblet, on va conèixer al famós fotògraf José Ortiz Echagüe, amb qui va fer amistat. Va organitzar diverses exposicions de fotògrafs estatals i internacionals, i va exposar les seves obres amb freqüència. La seva amistat amb fotògrafs francesos algunes obres seves il·lustren un volum sobre els Pirineus de l'editorial Artaud de París. Va publicar articles sobre fotografia i muntanya a la Miscel·lània Muntanyenca, revista de l'Associació Excursionista de Reus, entre els anys 1958 i 1977. L'any 1986 va rebre un homenatge en motiu dels 25 anys de l'Agrupació Fotogràfica de Reus, i a la Primavera Fotogràfica de Catalunya en va rebre un altre per la qualitat i innovació de les seves fotografies. El seu arxiu, de milers de fotografies classificades, és al Centre de la Imatge Mas d'Iglésies.
La fàbrica de licors del seu pare va deixar de produir, i l'any 2003 Josep Massó Vidal, va arribar a un acord amb l'Ajuntament de Reus per cedir en lloguer la nau annexa a la fàbrica. Al poc temps, es va signar un contracte que lligava tant l'Ajuntament, a través l'Institut Municipal de Museus, com a la propietat per tal de convertir-lo en centre d'art públic. La mort accidental de Josep Massó Vidal a finals de l'any 2004 va propiciar una permuta amb els seus hereus que va permetre a la ciutat de comprar la propietat de la finca i iniciar-ne la rehabilitació. Actualment és el Centre d'Art Cal Massó.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs: vol. 2. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 438.
* ↑ Filella, Xavier. «Gènesi (5): el Centre d'Art cal Massó». reusdigital.cat. [Consulta: 28 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Centre de la Imatge Mas Iglésies. Càpsula descriptiva del fotògraf Josep Massó Vidal. YouTube [Consulta 29 de setembre de 2024]
# José Aliseda Olivares

José Aliseda Olivares (Don Benito, 24 de febrer de 1903 - Mèxic, 31 d'agost de 1964) fou un inspector d'Ensenyament Primari i polític espanyol, diputat socialista, membre del Congrés dels Diputats per la província de Badajoz durant l'última legislatura de la Segona República Espanyola.

## Biografia

Treballà com a mestre de l'Escola Normal de Badajoz, entre finals de 1931 i principis de 1932 va ingressar en el PSOE a través de l.Agrupació de Madrid.
A les eleccions de 1936 va ser escollit diputat per la circumscripció de Badajoz dins les llistes del Front Popular amb 168.411 vots de 309.703 emesos, en un cens electoral de 409.878 electors, sent el candidat més votat de la seva circumscripció. Formà parte de la Comissió d'Actes com a suplent i en l'Acusació contra Rafael Salazar Alonso. Durant la guerra civil espanyola va seguir fidel a la Segona República Espanyola, i fou nomenat Director general de propietats i contribució territorial, així com vicepresident del Banc Hipotecari. Després de la contesa va partir a l'exili, establint-se a Mèxic, d'on ja no va tornar. Un carrer a Don Benito porta el seu nom.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà) Consultat el 8 de febrer de 2012.
* ↑ Eleccions 16.2.1936 Consultat el 8 de febrer de 2012.
* ↑ PSOE Extremadura - Memoria Histórica: Creat el 24.07.10 per Fernando Ayala Vicente

## Fonts

* Aurelio Martín Nájera: Segunda República. El Grupo Parlamentario Socialista. Fundación Pablo Iglesias, 2000.
# José Alfonso Albert Sanjosé

José Alfonso Albert Sanjosé (Bisa, 1920 - Castelló de la Plana, 10 de gener de 2006) fou un polític socialista valencià.

## Trajectòria

Participà en la fundació de la secció castellonenca de les Joventuts Socialistes d'Espanya. Militant de la UGT, tanmateix el 1976 es va unir al Partido Socialista Popular.
En les eleccions municipals espanyoles de 1983 fou escollit regidor de l'Ajuntament de Castelló pel PSPV-PSOE. Durant el seu mandat va ser un dels impulsors d'un projecte inacabat de convertir l'aeròdrom de la Pineda en un aeroport. De 1983 a 1988 fou senador designat per les Corts Valencianes. Ha estat vicepresident primer de la Comissió d'Obres Públiques, Ordenació del Territori i Medi Ambient, Urbanisme, Transports i Comunicacions, i secretari primer de la Comissió de Pressupostos. Va morir en 2006 d'una malaltia degenerativa.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.13. ISBN 9788495484802.
* ↑ Muere José Alfonso Albert, exsenador del PSPV-PSOE, a El Periódico Mediterráneo, 11 de gener de 2006
* ↑ Fitxa del Senat
# Josep Homs

Josep Homs és el nom dels següents personatges:
* Josep Homs i Bages alcalde de Terrassa durant el període de suspensió de l'Estatut (1934-1936) que seguí als Fets del sis d'octubre i, després d'acabada la Guerra, entre 1939 i 1940; fou, doncs, el primer alcalde franquista de la ciutat.
* Josep Homs i Salgot
# Joselito Vaca

José Vaca Velasco (Santa Cruz de la Sierra, Departamento de Santa Cruz) és un futbolista bolivià.
Juga de centrecampista. Després del seu pas pel futbol nord-americà, el 2005 va tornar a Bolívia, sent contractat pel Club Blooming, club en el qual li costa adaptar-se degut a les seves males condicions de joc. En el 2009 va tornar al club que el va fer debutar en la Liga de Futbol Profesional Boliviana, Oriente Petrolero. El 2012 fou contractat per l'Asociación Deportivo Pasto de la Categoría Primera A colombiana. El 2013 retornà a Blooming.

## Selecció nacional

Ha estat internacional amb la selecció de futbol de Bolívia des de 2002.

### Participacions en Copes Amèrica

| Copa Amèrica | Seu | Resultat |
| Copa Amèrica 2007 | Veneçuela | Primera fase |
| Copa America 2011 | Argentina | Primera fase |

## Clubs

| Club | País | Any | Partits | Gols |
| Oriente Petrolero | Bolívia | 1999-2000 | 52 | 11 |
| FC Dallas | Estats Units | 2001-2003 | 72 | 5 |
| New York Red Bulls | Estats Units | 2004 | 22 | 1 |
| Blooming | Bolívia | 2005-2008 | 156 | 26 |
| Oriente Petrolero | Bolívia | 2009- 2011 | 69 | 12 |
| Deportivo Pasto | Colòmbia | 2012 | 4 | 2 |

## Palmarès
### Campionats nacionals

| Títol | Club | País | Any |
| Liga de Futbol Profesional Boliviano - Obertura | Club Blooming | Bolívia | 2005 |
| Copa Aerosur | Club Blooming | Bolívia | 2006 |
| Copa Aerosur | Club Blooming | Bolívia | 2008 |
| Torneig d'Hivern | Oriente Petrolero | Bolívia | 2010 |
| Torneig Clausura | Oriente Petrolero | Bolívia | 2010 |

## Referències

* ↑ Joselito se va al Deportivo Pasto Arxivat 2016-09-16 a Wayback Machine. La-Razon.com (castellà)
* ↑ Joselito Vaca Velasco retorna a Blooming Lapatriaenlinea.com (castellà)
* ↑ Bolivia - Record International Players data=2009-06-11
# José Antonio González

José Antonio González és el nom dels següents personatges:
* José Antonio González Linares (1946-), ex-ciclista professional espanyol
* José Antonio González Monterroso (1940-), metge madrileny
* José Antonio González Padilla (1969-), un futbolista andalús
# Journal de Mathématiques Pures et Appliquées

El Journal de Mathématiques Pures et Appliquées (ISSN 0021-7824 0021-7824) és una revista científica mensual francesa de matemàtiques, va ser fundada al 1836 per Joseph Liouville (editor: 1836–1874). És publicada per Elsevier. Segons Revista Citation Informes del 2011, el seu factor d'impacte és de 1.450. Els articles són escrits en anglès o francès.

## Enllaços externs

* Journal de Mathématiques Pures et Appliquées - Lloc web oficial
* Accés en línia
# Josep Ildefons Suñol i Soler

Josep Ildefons Suñol i Soler (Barcelona, 1927 - Barcelona, 11 de novembre de 2019) va ser un empresari, advocat i col·leccionista d'art català, fill de Josep Sunyol i Garriga i Glòria Soler Elias (1898-1995)
Durant la seva trajectòria com a empresari i col·leccionista d'art ha destacat pel seu paper filantròpic i les seves contribucions a la millora social. Aquesta activitat s'ha fet efectiva a través de les fundacions que ha impulsatː la Fundació Glòria Soler, que dona suport a projectes en l'àmbit de la salut, especialment pel que fa a les cures pal·liatives pediàtriques i la lluita contra la sida i la leucèmia, i la Fundació Suñol, inaugurada l'any 2007, amb seu al Passeig de Gràcia, que comprèn més de 1.200 obres i està centrada en la promoció i difusió de l'art contemporani a través de l'organització d'exposicions. La Fundació Suñol és la impulsora d'un projecte de difusió i producció artística d'avantguarda.
L'any 2017 el Govern de la Generalitat de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ ACN. «Mor a 92 anys l'empresari i col·leccionista Josep Suñol». [Consulta: 11 novembre 2019].
* 1 2 «Josep Ildefons Suñol i Soler». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 17-07-1995, pàg. 26 [Consulta: 27 juny 2018].
* ↑ Macpherson, Ana «El Clínic ‘versiona’ una costosa terapia para leucemia con donativos solidarios» (en castellà). La Vanguardia, 15-06-2016, pàg. 33.
* ↑ Porcel, Violant «La propuesta de un coleccionista» (en castellà). La Vanguardia, 16-05-2007, pàg. 18.
* ↑ Permanyer, Lluís «Nace la Fundación Suñol. La mayor colección privada barcelonesa de arte actual se instala en el paseo de Gràcia» (en castellà). La Vanguardia, 21-01-2007, pàg. 45.
* 1 2 «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 29 personalitats i 23 entitats». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 14 d’abril 2017. [Consulta: 13 abril 2017].