OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Las aventuras de Cleopatra

Las aventuras de Cleopatra és una sèrie de còmic creada per Mique Beltrán per a la revista Cairo. La seua protagonista homònima és el personatge més famós de l'autor i l'heroïna més famosa del còmic espanyol dels anys 80, si no l'única. Va comptar amb un spin-off protagonitzat pel seu fill, Marco Antonio, publicat a "El Pequeño País" durant la dècada següent.
La primera aparició de Cleopatra va tenir lloc en el número 7 de la revista Cairo en la historieta breu titulada Pasaporte para Hong-Kong. La seua primera aventura llarga, La pirámide de Cristal, es va publicar en els números 13 a 17 de Cairo, mentre que la segona, Macao, va quedar inconclusa a causa del tancament de la revista i es va publicar íntegrament en la francesa "Pilote" a l'any següent.
Editorial Complot va editar, dins de la col·lecció "Misión Imposible", La pirámide de cristal, una aventura de Cleopatra (1984, ISBN 84-7763-006-2).
Las aventuras de Cleopatra es considera un dels millors còmics d'humor apareguts en els anys 80. Partint de l'herència d'Hergé, Mique Beltrán desenvolupa un Pastitx, que mostra el seu gran amor pel cinema. Tot això amb un ritme frenètic i abundants canvis de angulación.

## Referències

* 1 2 Pons (2007), pp. 118 a 121.
* ↑ Lladó Pol (2001), pp. 77 a 81.
* ↑ Gimeno, 2015, p. 3-4.
* ↑ Gimeno, 2015, p. 6.
* 1 2 3 4 5 Frattini y Palmer (1999), pp. 138 a 139.
* ↑ Lladó Pol (2001), p. 97.

## Bibliografia

* FRATTINI, Eric-PALMER, Óscar. Guía básica del cómic. Nuer Ediciones, 1998. ISBN 84-8068-054-7.
* LLADÓ POL, Francesca. Los Comics de la Transición. Barcelona:: Ediciones Glénat, Col·lecció Viñetas nº 3, 2001. Dipòsit Legal: B-48996-01. ISBN 84-8449-108-0.
* PONS, Álvaro, PORCEL, Pedro i SORNÍ, Vicente. Viñetas a la luna de Valencia. Castalla:: Edicions de Ponent, Col·lecció Papers Grisos, 2007. Dipòsit Legal: A-295-2007. ISBN 978-84-96730-04-5.
* Gimeno, Manel. «Ella, Cleopatra». A: Cleopatra integral. Diábolo Ediciones, 2015. ISBN 978-84-16217-45-8.
# Garibald

Garibald (o Garibold, vers 665 - ?) va ser rei dels llombards i rei d'Itàlia el 671.

## Biografia

Fill de Grimuald i de Teodota (germana de Godepert i de Perctarit), va heretar el tron després de la mort del seu pare el 671, quan encara era un nen. El seu regnat va durar tot just un parell de setmanes; assabentat de la mort de Grimuald, Perctarit, que havia estat deposat pel mateix Grimuald el 662, va tornar del seu exili al regne franc de Nèustria i va succeir al seu nebot. La proclamació va ser ratificada per l'assemblea dels llombards.
La deposició de Garibald es va veure afavorit no només per la curta edat del sobirà ("puerulo", segons el defineix Pau el Diaca), sinó també en l'elecció dels ducs llombards, que d'aquesta manera s'oposaven al principi dinàstic i reafirmaven el sistema electiu i d'adhesió al tron llombard (encara que aquest Perctarit al seu torn era fill del rei Aripert I). De la vida de Garibald després del destronament no sé sap res, tot i que al segle XX es van difondre llegendes fantasioses sobre la seva fugida a Ligúria, però és probable que simplement passés a la vida privada.

## Bibliografia

* Pau el Diaca, Història Langobardorum, de Georg Waitz (ed.), Monumenta Germaniae Historica,, Hannover, 1878, Scriptores rerum et Langobardicarum Italicarum SAEC. VI-IX, 12-219. Trad: Pau el Diaca, Lidia Capo (ed.), Storia dei Longobardi, Milà, Lorenzo Barra / Mondadori, 1992. ISBN 8804330104 accessible a Viquitexts.
# Gian Giuseppe Bernardi

Gian Giuseppe Bernardi (Venècia (Vèneto), 15 de setembre, 1865 - Idem. 15 de novembre, 1946), va ser un compositor, teòric musical i pedagog musical italià.

## Vida i obra

Gian Giuseppe Bernardi era estudiant del "Liceo Musicale Benedetto Marcello" de Venècia. Va ser professor de contrapunt a la mateixa organització i també va ensenyar la història i l'estètica de la música fins al 1925. Va fundar l'"Accademia Nazionale di musica antica". Va escriure manuals sobre harmonia i contrapunt per a la col·lecció Hoepli. Moltes de les conferències de Gian Giuseppe Bernardi van aparèixer impresos.
Gian Giuseppe Bernardi es va donar a conèixer com a compositor amb peces per a piano i violí, cançons, la comèdia infantil Il vecchio e la morte i una cantata de Santa Cecília per a cor de dones, cordes, orgue i arpes.

## Referències

* 1 2 3 Abschnitt nach: Wilibald Gurlitt: Gian Giuseppe Bernardi. In: Riemann Musiklexikon. 1959.
* ↑ Abschnitt nach: Carl Dahlhaus: Gian Giuseppe Bernardi. In: Riemann Musiklexikon. 1972.

## Bibliografia

* Bernardi, Gian Giuseppe. a: Wilibald Gurlitt (Hrsg.): Riemann Musiklexikon. 12., edició totalment revisada. Part de la persona: A–K. Schott, Mainz 1959, S. 152 (Textarchiv – Internet Archive).
* Bernardi, Gian Giuseppe. a: Carl Dahlhaus (Hrsg.): Riemann Musiklexikon. 12., edició totalment revisada. Secció personal: A–K, volum suplementari. Schott, Mainz 1972, p. 104.
# Hipercinèsia

La hipercinèsia es refereix a un augment de l'activitat muscular que pot provocar moviments anormals excessius, moviments normals excessius o una combinació d'ambdós. La hipercinèsia és un estat d'inquietud excessiva que es presenta en una gran varietat de trastorns que afecten la capacitat de controlar el moviment motor, com la malaltia de Huntington. És el contrari de la hipocinèsia, que es refereix a la disminució del moviment corporal, tal com es manifesta habitualment en la malaltia de Parkinson.
Molts moviments hipercinètics són el resultat d'una regulació inadequada dels circuits ganglis basals–talamocorticals. La hiperactivitat d'una via directa combinada amb una disminució de l'activitat de la via indirecta dona lloc a l'activació de les neurones talàmiques i l'excitació de les neurones corticals, donant lloc a un augment de la producció motora. Sovint, la hipercinèsia s'associa amb hipotonia, una disminució del to muscular. Molts trastorns hipercinètics són de naturalesa psicològica i solen ser destacats en la infància. Depenent del tipus específic de moviment hipercinètic, hi ha diferents opcions de tractament disponibles per minimitzar els símptomes, incloent-hi diferents teràpies mèdiques i quirúrgiques. La paraula hipercinesi prové del grec hyper, que significa "augmentat", i kinein, que significa "moure's".

## Tipus

* Atàxia
* Atetosi
* Corea
** Corea de Huntington
* Discinèsia tardana (o distonia tardana)
* Distonia
** Blefaroespasme
** Distonia cervical
** Distonia laríngia o disfonia espasmòdica
** Distonia oromandibular
** Rampa de l'escriptor
* Espasme hemifacial
* Estereotipes
* Hemibal·lisme
* Hipercinèsia volitiva
* Mioclònia
* Tics
* Tremolor
** Tremolor essencial

## Referències

* ↑ Anthoney, Terence. Neuroanatomy and the Neurologic Exam: A Thesaurus of Synonyms, Similar-Sounding Non-Synonyms, and Terms of Variable Meaning. Boca Raton, FL: CRC Press LLC, 1994, p. 293–294. ISBN 978-0-8493-8631-2.
* ↑ Yassa, M.D., Ramsy. Neuroleptic-induced movement disorders. New York: Cambridge University Press, 1997, p. 132–135. ISBN 978-0-521-43364-8.
* ↑ Mumenthaler, Marco. Fundamentals of Neurology: An Illustrated Guide. New York, NY: Georg Thieme Verlag, 2006, p. 75, 132–135. ISBN 978-1-58890-450-8.
* ↑ Sanger, Terence «Definition and Classification of Hyperkinetic Movements in Childhood». Movement Disorders, vol. 25, 11, 29-06-2010, pàg. 1538–1549. DOI: 10.1002/mds.23088. PMC: 2929378. PMID: 20589866.
# Strokkur

Strokkur (islandès: Churn) és una font guèiser a l'àrea geotèrmica al costat del riu Hvítá, a Islàndia, a la part sud-oest del país, a l'est de Reykjavík. És un dels guèisers més famosos d'Islàndia, en erupció aproximadament cada 4-8 minuts a 15–20 m d'alçada, de vegades fins a 40 m d'altura.

## Ubicació

Strokkur és part de l'àrea geotèrmica d'Haukadalur, on es troben diverses altres característiques geotèrmiques: piscines de fang, fumaroles, dipòsits d'algues i altres guèisers al costat i al voltant d'aquesta, com Geysir.

## Erupció del Strokkur

Strokkur va ser esmentat per primera vegada el 1789, després d'un terratrèmol que va desbloquejar el conducte del guèiser. La seva activitat ha fluctuat durant el segle xix, el 1815 es va estimar la seva alçària fins a 60 metres, i va continuar en erupció fins a la volta del segle xx, quan un altre terratrèmol bloquejà el conducte de nou. El 1963, seguint el consell del Comitè de Geysir, els locals van netejar el conducte bloquejat a la part inferior de la conca, i el guèiser ha estat en erupció regularment des de llavors.
Strokkur i els seus voltants atrauen regularment els turistes a veure el guèiser, ja que és un dels pocs guèisers naturals que entren en erupció amb freqüència i de manera fiable.
# Valentino Fioravanti

Valentino Fioravanti (Roma, 11 de setembre de 1764 - Càpua, 16 de juny de 1837) fou un cèlebre compositor italià d'òperes bufes.
Va ser un dels millors compositors de d'òpera buffa entre Cimarosa i Rossini. Era especialment popular a Nàpols, i era el primer a Itàlia a introduir el diàleg parlat a la manera francesa en les seves obres, a vegades utilitzant el dialecte napolità. Va compondre unes 70 òperes, la més famosa de les quals fou Le cantatrici villane des de 1799.
El seu fill gran, Giuseppe Fioravanti, va ser un cantant d'òpera d'èxit, i el seu fill menor, Vincenzo Fioravanti (1799-1877), es va convertir també en un cèlebre compositor d'òpera bufa, arribant a escriure 35 òperes. Els seus nets, Valentino Fioravanti (1827-1879) i Luigi Fioravanti (1829-1887), van tenir unes brillants carreres operístiques com a basso buffos.

## Referències

* The Complete Dictionary of Opera & Operetta, James Anderson, (Wings Books, 1993), ISBN 0-517-09156-9
# Iván Velasco Murillo

Iván Velasco Murillo (Arrasate, Guipúscoa, 15 de juliol de 1982) és un ciclista basc, professional des del 2006 al 2013.

## Palmarès
### Resultats al Tour de França

* 2010. 62è de la classificació general
* 2011. No surt (6a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2008. 51è de la classificació general
* 2012. 26è de la classificació general
* 2013. No surt (11a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2007. 76è de la classificació general
* 2008. 54è de la classificació general
* 2012. Exclòs (20a etapa)

## Referències

* ↑ «Velasco, Guardini, Rollin y Hunter, excluidos por remolcarse». marca.com, 26-05-2012 [Consulta: 23 abril 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Onomàstica japonesa

Un nom japonès modern (人名, Jinmei) es compon només d'un nom de la família o cognom, seguit per un nom propi. Tal com el xinès, el coreà, el vietnamita i el tailandès, segueix un patró utilitzat en el sistema de noms personals de l'Àsia oriental.
El segon nom no s'utilitza al Japó, almenys no en el sentit occidental, on es diferencia clarament del nom propi. Després del nom, es poden usar títols o honorífics com -san (さん, san), similar a "senyor" o "senyora", o -sensei (先生, sensei), similar a "doctor" o "professor".
Els noms japonesos s'escriuen en kanji. El kanji d'un nom pot comptar amb diverses alternatives de pronunciació. És el Govern japonès qui determina els kanji que poden utilitzar-se en els noms. Per tal efecte, existeix una llista amb els caràcters acceptats, denominats jinmeiyō kanji (人名用漢字).

## Referències

* How to read Japanese Names
* Japanese Names Dictionary
# Garcia II

Garcia II és el nom dels següents personatges:
* Garcia Sanxes II de Pamplona (~964 - ~1004), rei de Pamplona i comte d'Aragó (994-1004)
* Garcia II d'Aragó o Garcia Sanxes I de Pamplona (919 - 970), rei de Pamplona i comte d'Aragó (925-970)
* Garcia II de Castella (1010 - Lleó, 1029), comte-sobirà de Castella (1017-1029)
* Garcia II del Congo, Manikongo del regne del Congo (1641 - 1660)
# Gian Petro Gaffori

Gian-Petro Gaffori (1704-1753) fou un polític cors nascut a Corte, metge de professió. El 1745 va ser nomenat secretari del rei Theodor von Neuhoff i membre del triumvirat nomenat com a Protectors de la nació a la Consulta d'Orezza per a lluitar contra Gènova en la defensa de la República de Còrsega. El 1746 va ocupar Corte als genovesos. Va dominar l'interior de l'illa i el 1751 fou nomenat General de la Nació. Traït pel seu germà, va caure en una emboscada dels genovesos i va morir el 3 d'octubre de 1753 als afores de Corte.
# Vigili de Thapse

Vigili de Thapse (Vigilius Thapsensis) fou un bisbe de la Bizacena que va viure al segle v i va florir a la part final d'aquest segle quan Àfrica era dominada pels vàndals arrians. Com que era ortodox fou expulsat de la seva seu per Huneric el 484 i es va refugiar a Constantinoble on va compondre diverses obres de caràcter polèmic. Encara que hi ha dubtes d'atribució, la llista possible de les seves obres és:
# Inácio da Costa

Inácio da Costa (Illa de Faial 1603 - Guangzhou 1666) jesuïta portuguès, missioner a la Xina a principis de la dinastia Qing, durant el regnat de l'emperador Kangxi.

## Biografia

Inácio da Costa va néixer a l'illa de Faial (Açores) el 1603. Després del noviciat i dels estudis bàsics a la Companyia de Jesús, va ensenyar retòrica durant dos anys.
El 3 d'abril de 1629 va sortir de Portugal destí a la Xina, on va arribar-hi el 1632.
Va estudiar xinès durant dos anys a Fuzhou i després va tenir diverses destinacions, com Fujian (1634), Shanxi (1638) i a Shaanxi (1640).
El 1643 va ser empresonat amb José Estevao Almeida, per Li Zicheng. Entre 1959 i 1960 va tornar a Fuzhou per ensenyar els Quatre LLibres i Cinc Clàssics als joves jesuïtes que arribaven a la Xina.
Durant la repressió del 1665 va ser arrestat amb António de Gouveia i enviat a Pequín.
Va morir a Canton l'11 de maig de 1666.

### Activitat evangelitzadora

El 1637 va col·laborar amb Michel Trigault, nebot de Nicolas Trigault a Jiangzhou (província de Shanxi) on van construir varies esglésies i van batejar a més de 500 persones. A Xi'an, Costa va substituir a Étienne Fabre amb qui va col·laborar en fer més de 1000 catecúmens.
Entre 1658 i 1661 va ser vice-provincial de la Companyia.

### Traductor

Després de la traducció inèdita de Matteo Ricci, Costa va iniciar els treballs de traducció del xinès al llatí, dels Analectes de Confuci - Lun Yu (论语): "Confucius Sinarum Philosophus, sive scientia sinensis latine exposita", amb la participació de diversos jesuïtes que havien estat alumnes seus en l'aprenentatge del xinès. En tot el procés hi van col·laborar el portuguès Andrea Ferrão, els flamencs Philippe Couplet i François de Rougemont, l'italià Prospero Intorcetta i l'austríac Christian Herdtrich.

## Referències

* 1 2 3 O'Neill SJ, Charles E.; Domíngues SJ, Joaquín Maria. Diccionario histórico de la Compañia de Jesús (en castellà). Madrid: Universidad Pontificia Comillas, 2001, p. 977. ISBN 84-8468-039-8.
* 1 2 Meynard, SJ, Thierry. The Jesuit Reading of Confucius (en anglès). Leiden, Països baixos: Brill, 2015. ISBN 978-90-04-28978-9.
* ↑ Dehergne, S.J., Joseph «Répertoire des jésuites de Chine de 1552 à 1800» (en francès). Bibliotheca Instituti Historici S.J. [Roma], XXXVII, 1973.
# Parc Nacional Lanín

El Parc Nacional Lanín és un parc nacional argentí situat a la província del Neuquén. Forma part de la reserva de biosfera Andino Norpatagona des de 2007. La superfície del parc nacional Lanín es subdivideix en dues àrees de gestió: parc nacional amb 216.993 ha, i l'àrea protegida amb recursos gestionats amb 195.010 ha. dividida en tres reserves denominades Zona Lácar, Zona Ruca Choroi, i Zona Malleo. El decret N.° 2149/90 del 10 d'octubre de 1990 va designar a 6 sectors de la primera àrea com a reserva natural estricta.
Dins del Parc Nacional Lanín existeixen 7 comunitats maputxes que ocupen 24.000 hectàrees; 12 assentaments de població no indígena; 12 estancies de propietat privada que ocupen 24.323 hectàrees; 8 loteos privats amb 1.871 lots que ocupen 26.865 hectàrees; i al voltant de 4.000 hectàrees de l'Exèrcit Argentí.
Té una extensió de 412.003 ha, la qual cosa el situa com el tercer parc nacional més gran de l'Argentina. El poblen variats boscos freds de la formació anomenada bosc andí patagó i del bosc de Valdivia, principalment amb arbres de gran port del grup de les coníferes i Nothofagaceae, arbres molts d'ells no presents en altres parts del territori argentí i centenaris. Poden trobar-se coigües, lengas i araucaries o Araucaria araucana, el raulí, maniú mascle i maniú femella - únics a la zona del llac Lácar - roure pellín, murta, i el xiprer de la serralada, entre d'altres.
És molt conegut pel cònic i nevat volcà Lanín i per les opcions de turisme d'aventura que ofereix. Els llacs Huechulafquen i Lácar són els més visitats, però n'hi ha d'altres com el Paimún, el Curruhué, el Meliquina o el Lolog. En els seus llacs i rius abunda la pesca de salmons i truites. Molts d'aquests peixos són conreats en piscifactories de la zona, per evitar el despoblament de la fauna ictícola. També compta amb diversos salts i cascades, entre els quals cal destacar la cascada Chachín, sobre el riu homònim.
La fauna autòctona i alòctona és molt similar a l'existent al Parc Nacional Nahuel Huapi amb el qual limita al sud, amb les diferències d'una lleugerament major varietat d'espècies del gènere Nothofagus i la presència del Araucaria araucana, que a Nahuel Huapi és totalment absent.
Les ciutats més properes són Junín de los Andes i San Martín de los Andes; aquesta última compta amb una gran infraestructura que inclou un complex d'esports d'hivern en el cerro Chapelco. Una mica més allunyada, però relativament a prop del parc, la localitat de Aluminé. Una altra localitat propera és Rucachoroi, poblada principalment per maputxes que realitzen interessants artesanies (matras, pa de "nou" de pehuén, dolç de llao-llao etc.).

## Referències

* ↑ «Reconeixement Internacional de la Reserva de Biosfera Andino Norpatagona». CIEFAP - Centro de Investigación y Extensión Forestal Andino Patagónico.
* ↑ «Decret 2149/90». Infoleg.
# Fèlix Graells i Farró

Fèlix Graells i Farró (Arbúcies, 14 de maig del 1908 – Torroella de Montgrí, 19 d'octubre de 1999) va ser un compositor de sardanes.

## Biografia

Als 8 anys, la seva família es traslladà a Olot, on aprengué música de la mà del seu oncle, mossèn Fèlix Farró, que era compositor, mestre de capella de l'església parroquial de Sant Esteve i director de l'Orfeó Popular Olotí i de l'Escola Municipal de Música. El 1926 tornà a Arbúcies, i hi continuà la formació musical amb el músic Lluís Torres.
Fèlix Graells es traslladà a Torroella de Montgrí, on durant molts anys ocupà el càrrec de secretari de l'Ajuntament (l'era el 1964). L'obra compositiva de Graells comprèn una quarantena de sardanes (algunes fetes amb la col·laboració d'Enric Vilà), la més coneguda de les quals és Oreig de garbí. També va publicar dos llibres de poesia, Hores de lleure (Torroella de Montgrí, 1979, autoeditat) i Més hores de lleure (1997), i posà lletra a diverses sardanes (com Gavina bonica de Ricard Viladesau o Torroella ciutat pubilla de Josep Font i Font). L'any 1974 guanyà el premi de poesia "Mn. Francesc Viver".
Actualment, el centre de documentació del Museu de la Mediterrània (Torroella de Montgrí) guarda algunes de les partitures de Fèlix Graells.

## Obres
### Sardanes

* L'aplec de Torroella
* Arbúcies gentil (1977)
* Les campanes de la vila (1991)
* Costa Brava
* Cypsela
* La dona d'aigua (1926), primera sardana
* Esplai'
* Estartidenca
* L'Estartit
* La festa dels mariners
* El Freu (1963)
* Gavina blanca
* Jordi i Anna Maria
* Montgrinenca (1977)
* Montsenyenca
* Oreig de garbí
* Pastoreta gentil
* Rebrots d'Ullà (1985)
* Recordant cançons
* Records d'Arbúcies
* Rondalla per a infants
* Sobre el llac
* La tercera joventut
* Voltant les illes (1946)

## Referències

* ↑ http://www.raco.cat/index.php/LlibreFestaMajor/article/view/218810/298849
* ↑ «Fons especial». Museu de la Mediterrània. Arxivat de l'original el 2017-09-14. [Consulta: 14 setembre 2017].
# Henry Wager Halleck

Henry Wager Halleck (Westernville, Nova York, 16 de gener de 1815 – Louisville (Kentucky), 9 de gener de 1872) fou un oficial de l'exèrcit dels Estats Units, jurista i universitari. Fou també un expert reputat en ciències militars, la qual cosa li valgué el sobrenom de «Old Brains» (literalment, vella intel·ligència). Participà activament en l'admissió de Califòrnia en tant que Estat i fou també un advocat brillant i un promotor immobiliari.
Des del principi de la Guerra de Secessió, fou oficial general de l'exèrcit de la Unió, amb el comandament sobre el teatre d'operacions de l'oest. Després fou durant dos anys, a comptar des del 23 de juliol de 1862, Comandant General de l'Exèrcit dels Estats Units. Tot seguit fou proposat al grau superior de Cap de l'estat major general, fins que el tinent general Ulysses S. Grant, el seu antic subordinat, enfortit per les seves victòries sobre el terreny, el reemplaçà en el seu lloc el 1864, per tota la durada de la guerra.

## Referències

* 1 2 «Henry W. Halleck». Encyclopædia Britannica [Consulta: 10 setembre 2016].
* ↑ Ritter, Charles F.; Wakelyn, Jon L. «Henry Wager Halleck». A: Leaders of the American Civil War: A Biographical and Historiographical Dictionary. Taylor & Francis, 27 de gener de 2014, p. 178–186. ISBN 978-1-135-93625-9.

## Bibliografia

* Ambrose, Stephen, Halleck: Lincoln's Chief of Staff, Louisiana State University Press, 1999, ISBN 0-8071-2071-5.
* Eicher, John H., and Eicher, David J., Civil War High Commands, Stanford University Press, 2001, ISBN 0-8047-3641-3.
* Fredriksen, John C., "Henry Wager Halleck", Encyclopedia of the American Civil War: A Political, Social, and Military History, Heidler, David S., and Heidler, Jeanne T., eds., W. W. Norton & Company, 2000, ISBN 0-393-04758-X.
* Gott, Kendall D., Where the South Lost the War: An Analysis of the Fort Henry—Fort Donelson Campaign, February 1862, Stackpole books, 2003, ISBN 0-8117-0049-6.
* Hattaway, Herman, and Jones, Archer, How the North Won: A Military History of the Civil War, University of Illinois Press, 1983, ISBN 0-252-00918-5.
* Marszalek, John F., Commander of All Lincoln's Armies: A Life of General Henry W. Halleck, Belknap Press of Harvard University Press, 2004, ISBN 0-674-01493-6.
* Nevin, David, and the Editors of Time-Life Books, The Road to Shiloh: Early Battles in the West, Time-Life Books, 1983, ISBN 0-8094-4716-9.
* Smith, Jean Edward, Grant, Simon and Shuster, 2001, ISBN 0-684-84927-5.
* Warner, Ezra J., Generals in Blue: Lives of the Union Commanders, Louisiana State University Press, 1964, ISBN 0-8071-0822-7.
* Woodworth, Steven E., Nothing but Victory: The Army of the Tennessee, 1861 – 1865, Alfred A. Knopf, 2005, ISBN 0-375-41218-2.
# Varç (Corresa)

* Per a altres significats, vegeu «Vars (Charente)».
Vars (en francès Vars-sur-Roseix) és un municipi francès al departament de la Corresa (regió del Llemosí).
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 201 | 211 | 227 | 257 | 280 | 255 | 295 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||
Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1975-1995 | Jean Fanthou | |
| 1995- | Jean-Paul Malaval | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana a lemosin.net i toponímia de la Corresa.