OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonia García Valls

Antonia García Valls (la Vall d'Uixó, 4 de juliol de 1966) és una mestra i política valenciana, diputada al Congrés dels Diputats en la VIII i IX Legislatures.
Llicenciada en dret per la Universitat de València, ha estat professora d'Ensenyament Secundari en l'especialitat d'Administració d'Empreses. A les eleccions municipals espanyoles de 1999 fou escollida regidora de l'Ajuntament de la Vall d'Uixó pel PSPV-PSOE, on ha estat portaveu del Grup Socialista, Tinent d'Alcalde i Regidora Delegada de l'Àrea d'Igualtat en la legislatura 2003-2007.
També ha estat sots-secretària general del PSPV-PSOE de l'Agrupació Comarcal de la Plana Baixa a Castelló i diputat a les eleccions generals espanyoles de 2004 i 2008. Ha estat secretària Primera de la Comissió d'Administracions Públiques (2004-2008) i vicepresidenta segona de la Comissió d'Igualtat (2008-2011).

## Referències

* ↑ «Antonia García Valls - IX Legislatura - Congreso de los Diputados». [Consulta: 10 maig 2021].
* ↑ Intervencions d'Antonia García al web del PSPV de la Vall d'Uixó
* ↑ Antonia García Valls Arxivat 2014-07-06 a Wayback Machine. a Castellón Confidencial
# Anne Cheng

Anne Cheng-Wang és una sinóloga i intel·lectual francesa nascuda a París l'11 de juliol de 1955. Des de 2008 és titular en el Collège de France de la càtedra "Historia intel·lectual de la Xina".
Anne Cheng es diplomada a l'École Normale Supérieure (Lettres, 1975) i doctora en sinología en la Universitat de París VII (1982). En l'Institut nacional de llengües i civilitzacions orientals (INALCO) ensenya filosofia xinesa, i va ser titular de la càtedra "Història intel·lectual de la xinesa i del món sinisat".
És filla de François Cheng, un dels intel·lectuals d'origen xinès més coneguts a França per la seva activitat com a novelista, poeta i cal·lígraf, expert en art i estètica xinesa. Arribà a França per estudiar l'any 1948 i el 2002 passà a ser membre de l'Acadèmia Francesa. La Dra. Anne Cheng ha desenvolupat una carrera acadèmica i investigadora i ha obtingut el reconeixement internacional pel seu treball excepcional independentment del seu pare, amb qui sempre va mantenir un intens debat intel·lectual.
El 27 de setembre de 2018, va ser nomenada doctora honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona a proposta de la Facultat de Traducció i d'Interpretació. El 28 de novembre de 2019 va ser investida doctora honoris causa per la seva excepcional contribució al coneixement del pensament xinès amb una perspectiva crítica, com ho mostra en la seva obra Histoire de la pensée chinoise, un clàssic d'abast global.

## Referències

* ↑ «Anne Cheng - Doctors honoris causa - Universitat Autònoma de Barcelona - UAB Barcelona». [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ «La UAB nomena la sinòloga Anne Cheng doctora 'honoris causa'». Universitat Autònoma de Barcelona, 27-09-2018. [Consulta: 28 setembre 2018].
* ↑ «Doctor Honoris causa Anne Cheng : discurs llegit a la cerimònia d'investidura celebrada a la sala d'actes de l'edifici Rectorat el dia 28 de novembre de l'any 2019». [Consulta: 9 abril 2021].
# Semarites

Els semarites van ser una tribu dels cananeus, esmentats a la Bíblia. Ocupaven la regió de la ciutat de Zemar (Sumurru o Simirra), a la que possiblement van donar el nom.
La ciutat de Zemar es menciona a les Cartes d'Amarna i als registres assiris.

## Referències

* ↑ Gènesi. 10:18
* ↑ Primer llibre de les Cròniques. 1:16
* ↑ «Zemarites». Holman Bible Dictionary. [Consulta: 24 febrer 2022].
# Latvijas Krājbanka

Latvijas Krājbanka és un banc de Letònia que cotitza en la borsa de valors de Riga NASDAQ OMX. El banc es remunta a l'any 1924 quan va ser fundat com el Latvian Postal Savings Bank. Les operacions de la caixa d'estalvis van continuar en diverses formes, durant el període soviètic, i després de la independència de Letònia el 1997 es va iniciar el procés de privatització del banc, arribant a la seva conclusió el 2003.
Els principals accionistes eran el grup bancari lituà Snoras i l'empresari rus Vladimir Antonov. El 2009, Latvijas Krajbanka tenia un volum d'ingressos de 34,6 milions de lats amb una pèrdua d'1,9 milions de lats. El banc tenia 941 empleats i 155 centres de servei al client a Letònia.
Al novembre de 2011, el banc va ser adquirit pel Govern de Letònia i serà liquidat per fallida de Snoras. Antonov va ser acusat de frau i malversació de 290 milions dòlars EUA.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «AS Latvijas Krajbanka Consolidated Annual Report for 2009» p. 6, 13-03-2010. Arxivat de l'original el 2011-10-08. [Consulta: 13 gener 2015].
* 1 2 «AS Latvijas Krajbanka Consolidated Annual Report for 2009» p. 25. nasdacomxbaltic.com, 12-03-2010. Arxivat de l'original el 2011-10-08. [Consulta: 13 gener 2015].
* 1 2 «AS Latvijas Krajbanka Consolidated Annual Report for 2009» p. 13, 12-03-2010. Arxivat de l'original el 2011-10-08. [Consulta: 13 gener 2015].
* 1 2 3 «AS Latvijas Krajbanka Consolidated Annual Report for 2009» p. 9. nasdacomxbaltic.com, 12-03-2010. Arxivat de l'original el 2011-10-08. [Consulta: 13 gener 2015].
* ↑ «About the Bank; 1994-2005». Latvijas Krājbanka. [Consulta: 13 gener 2015].
* ↑ «Latvia Says Antonov Owes $290 Million in Krajbanka Funds». [Consulta: 13 gener 2015].
# Vela al terç

La vela al terç forma part de la classe d'aparell de proa a popa, amb el costat superior fixat a una antena i el costat de proa en la part inferior del masteler.
També és una vela de tall i, com a tal, el vent pot treballar en ambdues cares. En comparació de les veles comunes d'aparell Marconi, la vora d'atac del vent es divideix en dues seccions: una part superior (la part de la antena) i una part inferior (des de la antena fins al puny de amura).
El nom deriva de la manera en què es fixa la drissa respecte a l'extremitat de proa de l'antena, precisament a un terç de la longitud total de la part superior de la vela.
L'escota va lligada al puny d'escota (com el seu nom indica), encara que de vegades pot estar fixada en l'extrem d'una botavara, com en el cas del Trabaccolo de la fotografia. De fet la botavara no sempre forma part de l'aparell (hi ha veles al terç que no la porten).

## Orígens de la vela al terç

Històricament, les primeres mostres de vela al terç de les que es té coneixement, són les dels joncs xinesos. La diferència més notable amb les veles occidentals és definitivament l'ús de les característiques estores reforçades per pals de bambú disposats més o menys horitzontalment. Els vaixells aparellats amb aquestes veles van ser documentats per Marco Polo en el Miglione.

## Vegeu també

* Vela mística
* Vela áurica
* Vela major
* Floc
* Vela llatina
* Antena

## Referències

* ↑ Robert KIPPING. Elementos de construcción de velas. Imp. de T.Fortanet, 1860.
* ↑ Juan Monjo y Pons. Curso metodico de arquitectura naval aplicada á la construccion de los buques mercantes: Obra compuesta en vista de las estrangeras mas modernas que tratan de la meteria ... J. Tauló, 1856, p. 1–.

## Bibliografia

* Whitewright, Julian. «The Mediterranean Lateen Sail in Late Antiquity». The International Journal of Nautical Archaeology, 38, 1, 2009, p. 97–104.

## Enllaços externs

* NAS website Arxivat 2016-08-27 a Wayback Machine.
# El Faro d'Erill

El Faro d'Erill, també anomenat Corona del Pinar, és una muntanya de 2.061,6 metres que es troba al municipi de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça.
Està situat prop del límit de ponent del terme municipal, a ponent d'Erill la Vall i al sud del Pic d'Erill.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Taylortown

Taylortown és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 845 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Taylortown tenia 845 habitants, 308 habitatges i 226 famílies. La densitat de població era de 271,9 habitants per km².
Dels 308 habitatges en un 36% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,1% hi vivien parelles casades, en un 21,1% dones solteres, i en un 26,3% no eren unitats familiars. En el 21,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,74 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,19.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,3% tenia menys de 18 anys, un 6,7% entre 18 i 24, un 32% entre 25 i 44, un 20,6% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.781 $ i la renda mediana per família de 35.739 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.625 $ mentre que les dones 20.125 $. La renda per capita de la població era de 16.889 $. Entorn del 12% de les famílies i el 14,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Taylortown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Taylortown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Servicio de Recuperación Agrícola

El Servicio de Recuperación Agrícola va ser un organisme públic d'Espanya creat el 1938, durant la Guerra Civil, mitjançant una llei de Francisco Franco amb data del 3 de maig de 1938, que tenia com a principal objectiu, junt amb el Servicio Nacional de Reforma Económica y Social de la Tierra, creat el mateix any, desfer la reforma agrària duta a terme pel govern de la Segona República

## Objecte oficial

Segons l'article 1 de la llei la seva creació tenia per objecte iniciar com abans millor els treballs de cultiu de la terra a les zones conquerides per l'exèrcit rebel, i recollir tots els productes agrícoles, collites, i elements de producció que es trobessin abandonats en aquestes zones.
Després del període bèl·lic, la Llei de 23 de febrer de 1940, "Sobre devolución a sus propietarios de las fincas ocupa­das por el Instituto de Reforma Agraria con arreglo a las Leyes de 1932 y 1935" va establir, a posteriori, les bases jurídiques de la devolució de les terres realitzades, que mancaven de fonament legal fins aleshores.

## Procés

El procés de devolució dut a terme per les autoritats franquistes és qualificat pel professor Barciela com a contra - revolucionari d'acord amb les dades resultants, ja que es va realitzar una ocupació de les terres pels propietaris antics sense pràcticament cap control de l'Estat i amb escassa regulació legal, de manera que, a més, els antics propietaris s'apropiaven també de les collites, bestiar i eines de les persones que explotaven les terres. Les dades que reflecteixen aquesta realitat són que les parcel·les recuperades van arribar a uns 6,3 milions d'hectàrees aproximadament, de les quals en van ser retornades 456.523 mentre que la resta, és a dir més de 5,8 milions d'hectàrees, van ser ocupades pels antics propietaris sense cap control legal.
Ángel Zorrilla que va ser màxim responsable del Servicio Nacional de Reforma Económica y Social de la Tierra va manifestar el 1943 davant el Consell Nacional de Colonització, òrgan suprem de l'Institut Nacional de Colonització que el procés de recuperació de terres es va executar en moltes ocasions de manera violenta i sense procediment, en alguns casos contra camperols que combatien o havien combatut en el front amb les tropes franquistes.

## Referències

* 1 2 «Ley». Boletín Oficial del Estado, 06-05-1938 [Consulta: 7 octubre 2018].
* ↑ Barciela 1996: pp.353-354
* ↑ «Ley de 23 de febrero de 1940, Sobre devolución a sus propietarios de las fincas ocupa­das por el Instituto de Reforma Agraria con arreglo a las Leyes de 1932 y 1935». Boletín Oficial del Estado, 06-03-1940 [Consulta: 7 octubre 2018].
* ↑ Sorní Mañés, J. «Aproximación a un estudio de la contrarreforma agraria en España». Agricultura y sociedad, 6 [Consulta: 7 octubre 2018].
* ↑ Barciela 1996: pp.357-359
* ↑ Barciela 1996: pp.360-361

## Bibliografia

* Barciela López, Carlos. «La contrarreforma agraria y la política de colonización del primer franquismo (1936-1959)». A: Reforma y políticas agrarias en la historia de España (De la Ilustración al primer franquismo), 1996. ISBN 84-491-0174-3.
# Short Range Devices

Short Range Devices (SRD acrònim anglès que vol dir dispositius de curt abast) descriu els dispositius transmissors d'energia de radiofreqüència a través d'una antena, que tenen un nivell de potència radiada prou petit perquè l'abast detectable és molt reduït (fins a poques desenes de metres). D'aquesta manera poden produir poca interferència RF a d'altres equips.
Els dispositius SRD tenen una potència radiada aparent limitada a 25-100 mW depenent de la banda de freqüència de treball.
A Europa, la normativa elèctrica que aplica a aquests dispositius és la EN 301 489-3
Les aplicacions són de control via ràdio de dispositius diversos, lectura de comptadors, automatismes per a l'obertura de portes de garatge, sistemes d'alarma, i actualment en la internet de les coses.

## Bandes de freqüència

En la banda lliure de llicència dels 868 MHz:
| Banda de freqüència | Cicle de treball | Espaiat de canal | ERP |
| 863.0 – 865.0 MHz | 100% (àudio sense fils) | | 10 mW |
| 863.0 – 865.6 MHz | 0.1% or LBT+AFA | | 25 mW |
| 865.0 – 868.0 MHz | 1% or LBT+AFA | | 25 mW |
| 868.0 – 868.6 MHz | 1% or LBT+AFA | | 25 mW |
| 868.6 – 868.7 MHz | 1% (alarmes) | 25 kHz | 10 mW |
| 868.7 – 869.2 MHz | 0.1% or LBT+AFA | | 25 mW |
| 869.2 – 869.25 MHz | 0.1% (alarmes) | 25 kHz | 10 mW |
| 869.25 – 869.3 MHz | 0.1% (alarmes) | 25 kHz | 10 mW |
| 869.3 – 869.4 MHz | 1% (alarmes) | 25 kHz | 10 mW |
| 869.4 – 869.65 MHz | 10% or LBT+AFA | 25 kHz | 500 mW |
| 869.65 – 869.7 MHz | 10% (alarmes) | 25 kHz | 25 mW |
| 869.7 – 870.0 MHz | 100% (comunicacions de veu) | | 5 mW |
| 869.7 – 870.0 MHz | 1% or LBT+AFA | | 25 mW |

## Vegeu també

* Protocol ZigBee
* Protocol Z-Wave
* Protocol Thread
* Protocol IEEE 802.15.4

## Referències

* ↑ «Short Range Devices» (en anglès). ETSI.
* ↑ «[https://www.etsi.org/deliver/etsi_en/301400_301499/30148903/02.01.01_60/en_30148903v020101p.pdf ElectroMagnetic Compatibility (EMC) standard for radio equipment and services; Part 3: Specific conditions for Short-Range Devices (SRD) operating on frequencies between 9 kHz and 246 GHz; Harmonised Standard covering the essential requirements of article 3.1(b) of Directive 2014/53/EU]» (en anglès). https://www.etsi.org.+[Consulta: 22 març 2031].
* ↑ «Regulació SRD» (en anglès). ti. [Consulta: 5 febrer 2017].
# Shen Quan

Shen Quan (xinès simplificat:沈铨; xinès tradicional: 沈銓; pinyin: Shěn Quán), conegut també com a Nanping i Hengzai, fou un pintor xinès que va viure sota la dinastia Qing. Va néixer el 1682 a Deqian, altres fonts mencionen Huzhou, província de Zhejiang i va morir el 1758. Va residir a Nagasaki del 1731 al 1733 (font: Christine Guth) i va ser més cèlebre al Japó que a la Xina. Allà va fomentar la pintura xinesa de lletrats i, fins i tot, fundà una Acadèmia de Pintura que no va arribar a ser tan notable com d'altres centres, entre els seus deixebles es troba Masataka.
Va gaudir de popularitat fora de la Xina. Pintava flors i animals diversos (ocells, peixos, insectes, micos, etc.). Tractava temes relacionats amb la felicitat i la longevitat. Destaquen entre altres obres: “Pi, prunera i grues”, Gossos i peònies, Dos faisans en una branca de presseguer, Paons i Quatre oques salvatges. Es troben obres seves al Metropolitan Museum de Nova York, al Museu Britànic de Londres, al Museu Nacional del Palau de Taipei, al Museu del Palau de Pequín i al Nationalmuseum d'Estocolm.

## Bibliografia

* The Art Book of Chinese Painting. Editorial Long River Press.
* El arte en el Japón Edode Christine Guth, Ediciones Akal, 2009. ISBN 978-84-460-2473-6. Pàgs. 142-145 i 171.
* Articulating the Sinosphere: Sino-Japanese Relations in Space and Time de Joshua A. Fogel. ISBN 978-0-674-03259-0. Pàg. 34.
* Dictionnaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs (Dictionnaire Bénézit) d'Emmanuel Bénézit. ISBN 2700030222

## Referències

Per a aquesta article també s'ha fet servir informacions procedent de l'article dedicat a aquest artista de la Wikipedia en llengua francesa.

## Enllaços externs

* http://arts.cultural-china.com/en/77Arts7031.html Arxivat 2013-02-16 a Wayback Machine.
* http://www.metmuseum.org/toah/works-of-art/1975.268.81
* http://www.museo-oriental.es/ver_expo.asp?clave=34
# Shen Shichong

Shen Shichong (xinès: 沈士充; pinyin: Chén Shìchōng), conegut també com a Zhong Chun i Ziju, fou un pintor xinès que va viure sota la dinastia Ming. No es coneixen amb exactitud les dates del seu naixement ni de la seva mort. Era originari de Huating, actualment a la zona metropolitana de Xangai que té la consideració de província.
Shen fou un notable paisatgista. El seu estil s'inspirava en el de Song Maojin i en el de Zhao Zuo. Les seves presenten trets dels grans pintors lletrats del període final dels Ming. Pintures seves es troben al Museu de Belles Arts de Boston, al Museu Nacional del Palau de Taipei, al Museum für Ostasiatische Kunst de Colònia, al Museu del Palau de Pequín i al Museu de Tianjin.

## Bibliografia

* Dictionnaire des peintres,sculpteurs, dessinateurs et graveurs (Dictionnaire Bénézit) d'Emmanuel Bénézit. ISBN 2700030222
* The Arts of China: 900-1620 de William Watson. Yale University Press. Pàgs. 269 i 285.

## Referències

Part de la informació d'aquest article prové de l'article de la Wikipedia en llengua francesa dedicat a aquest artista.

## Enllaços externs

* http://www.china-on-site.com/pages/painter/1058.php Arxivat 2014-08-19 a Wayback Machine.
* http://www.corbisimages.com/stock-photo/rights-managed/BE006182/detail-of-landscape-of-the-four-seasons
* http://www.gg-art.com/news/photoshow/121585l1.html Arxivat 2014-08-19 a Wayback Machine.
* http://amica.davidrumsey.com/luna/servlet/view/search?q=AMICOID=DIA_.78.46.8%20LIMIT:AMICO~1~1&sort=INITIALSORT_CRN%2COCS%2CAMICOID&search=Search
# Shen Mengyu

Shen Mengyu (xinès simplificat: 沈梦雨, pinyin: Shěn Mèngyǔ; Shanghai, 19 d'agost de 2001) és una futbolista xinesa que juga de migcampista al Celtic.

## Biografia

Nascuda a Shanghai el 2001, va jugar al Shanghai Shengli abans de fitxar pel Celtic FC Women, a la Scottish Premier League, als 19 anys.
L'any 2021, quan Shen va fitxar pel Celtic de Glasgow, es va convertir en la primera jugadora xinesa en jugar a Escòcia, ajudant al seu equip a guanyar la Copa Femenina d'Escòcia 2022 i la Copa de la Premier League Femenina Escocesa 2021, en una temporada que va acabar amb un doblet històric. El 2023, l'equip tornaria a guanyar la Copa.

## Referències

* ↑ «女足沈梦雨哪里人-女足沈梦雨出生地址介绍-最初体育网». m.zcyy8.com. [Consulta: 6 juliol 2023].
* 1 2 3 «From China to Celtic: Shen Mengyu’s historic journey». FIFA.com, 16-06-2023.
* ↑ «A wee nod to Shen Mengyu, Celtic’s China Ghirl» (en anglès britànic). thecelticstar.com, 03-11-2021. [Consulta: 6 juliol 2023].
* ↑ «沈梦雨：独闯英伦的20岁足球女孩，已经学会了与困难共处». 163.com. Arxivat de l'original el 2022-10-02. [Consulta: 6 juliol 2023].
* ↑ «Tottenham’s Tang Jiali and Celtic’s Shen Mengyu offer Chinese football pathway to better future». scmp.com (Archived). Arxivat de l'original el 2022-09-01. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «她，也是中国足球的留洋旗帜｜对话沈梦雨». new.qq.com.
* ↑ «揭秘沈梦雨的苏格兰留洋路 女足小花有一颗勇敢的心». sohu.com (Archived). Arxivat de l'original el 2022-09-01. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «"The club and the fans all trust and believe in us," Shen Mengyu». thecelticstar.com, 14-06-2022.
* ↑ «A wee nod to Shen Mengyu, Celtic’s China Ghirl». thecelticstar.com, 03-11-2021.
# Shinoe Shōda

Shinoe Shōda (en japonès: 正田 篠枝, Shōda Shinoe) (Hiroshima, 22 de desembre de 1910 - Hiroshima, 15 de juny de 1965) fou una escriptora japonesa. Es va graduar a l'escola femenia Aki el 1928. La seva obra, sobretot poesia tanka, tracta problemes relacionats amb la bomba atòmica (literatura de la bomba atòmica). La seva obra completa es compon de Sange (1947), Sarusuberi (1966) i «Dokyumento Nihonjin» (Reiko, Chanchako bachan (1969).
Va morir el 1970 a casa seva d'Hiroshima, el 15 de juny de 1965 a causa d'un càncer de mama i de leucèmia.

## Referències

* ↑ Atomic Bomb Museum
* ↑ Women in Hiroshima, editat per Hiroshima Women's History Study Group, Domes Publishing, 11 d'abril de 1998. ISBN 978-4-8107-0476-1, pàg. 105–120.
# Sinucello de Cinarca

Sinucello de Cinarca fou un senyor feudal de Còrsega del segle xiii que va resistir a l'ocupació genovesa. Fou conegut com a «il Giudice di Cinarca» i pertanyia a la família senyorial dels Cinarchesi. La seva família controlava gairebé la meitat sud de l'illa.
Va néixer a Olmeto el 1219 o 1221, fill del senyor de Cinarca, Guglielmo Biancolaccio el Giudice. Va servir a Pisa i als 24 anys fou nomenat Giudice de Còrsega amb la missió de sotmetre la resta del país sota la sobirania de Pisa.
El 1245 Sinucello ja havia conquerit o dominat gairebé tots els diversos feus de l'illa, i finalment es va imposar als seus màxims rivals els Giovanninello, senyors de Nebbiu, que foren derrotats el 1268; el 1258 va reconèixer a Gènova però es va oposar a la dominació genovesa de Bonifàcio. Bonifàcio i Calvi, possessions genoveses, foren neutrals durant la guerra entre senyors de Còrsega.
A final del 1280, Sinucello de Cinarca va trencar amb Gènova i va fugir a Pisa de la que es va declarar vassall; després va retornar i va combatre els genovesos fins al (1289 en què fou derrotat i es va sotmetre altra vegada a Gènova, però el 1290) es va tornar a revoltar i es va aliar a Pisa, derrotant el governador genovès Nicolo Boccanegra i dominant altra vegada bona part de l'illa.
El 1299 el tractat entre Pisa i Gènova establia que seria eliminat del poder. El seu propi fill bastard, Salnese de Cinarca (governador del castell d'Istria) el va trair, el capturà a la platja de Propriano, i el va lliurar als genovesos.
Sinucello va morir empresonat a Gènova a una data propera al 1307 (entre 1306 i 1312 segons les fonts), ja molt vell.
# Sidi Bernoussi (prefectura)

Sidi Bernoussi (en àrab سيدي البرنوصي, Sīdī al-Barnūṣī; en amazic ⵙⵉⴷⵉ ⵍⴱⵔⵏⵓⵚⵉ) és una prefectura de la ciutat de Casablanca dins la prefectura de Casablanca, a la regió de Casablanca-Settat, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 627.968 persones. És la seu del Club Rachad Bernoussi de la lliga marroquina de futbol. Comprèn els barris (arrondissements) de Sidi Bernoussi i Sidi Moumen.

## Persones notables

* Mounir Bahi
* Cheba Maria
* Bouchaib El Moubarki
* Youssef Safri

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Simó Virgili

Simó Virgili (m. 1375) va ser un dentista català del segle xiv, llavors coneguts com a mestres queixalers. A hores d'ara, es considera el primer mestre queixaler del qual se’n conserva informació.
Virgili va viure a Barcelona, en una casa situada al Portal de la Torre de Sant Vicenç. Les despeses de la casa eren pagades pels Jurats de Barcelona, a proposta del rei. Professionalment no hi ha documentada cap altra activitat que no fos aquesta, que va exercir fins a la seva mort, l'any 1375. La seva plaça va ser ocupada per Bartomeu Pérez.
El mestre va ser el preferit de Pere III i va ser el que més vegades va exercir entre els personatges de la Cort. Gràcies als documents conservats tant d'ell com del seu successor, s'han pogut conèixer detalls professionals sobre els serveis i les condicions del dentistes en aquest període de la història.

## Referències

* ↑ Ustrell i Torrent, Josep Maria «Simó Virgili. Un dentista català del segle XIV». Annals de Medicina, 1988, vol. 74, pàg. 160-161.
* ↑ Ustrell i Torrent, Josep Maria «Resum d'Història de l'odontologia catalana». Universitat de Barcelona. Facultat d'Odontologia, 14-06-2005. Arxivat de l'original el 2012-11-05 [Consulta: 16 gener 2018].