OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pedro Montealegre Latorre

Pedro Montealegre Latorre (Santiago de Xile, 1975 - 2015) fou un poeta xilè.
Després de cursar estudis secundaris en el Colegio Germania del Verbo Divino de Puerto Varas, el 1994 ingressà en l'Escola de Periodisme de la Universitat Austral de Xile. El 2001 es traslladà a València, i durant més de deu anys residí a Manises. En aquest temps cursà el doctorat en Llengua i Literatura Hispàniques en la Universitat Jaume I de Castelló, i al mateix temps s'integrà en la Unión de Escritores del País Valenciano, obtingué el premi César Simón del 2005 pel seu llibre La palabra rabia, i participà a València en activitats literàries al café El Dorado i a la llibreria Primado, on impartí un taller de poesia. Es relacionà amb grups de poetes de tendència anticapitalista, com els de l'autodenominada «poesia de la consciència», amb els quals participà en una de les seues trobades anuals a Huelva, recollida en l'antologia Voces del extremo. Poemes seus han estat inclosos també en diverses altres antologies, a Espanya i Amèrica. Tornà a Xile el 31 de desembre de 2013, i se suïcidà l'11 de gener de 2015, als 39 anys.

## Obres

* Santos subrogantes, Valdivia, Universidad Austral de Chile, 1999
* La palabra rabia, València, Denes, 2005
* El hijo de todos, Logronyo, Ed. del 4 de agosto, 2006
* Transversal, México, El Billar de Lucrecia, 2007
* Animal escaso, Las Palmas de Gran Canaria, Idea, 2010
* La pobre prosa humana, Madrid, Amargord, 2012

## Referències

* ↑ AADD. Voces del extremo: Poesía y Vida. Moguer: Fundación Juan Ramón Jiménez, 2006.
* ↑ Lange Valdés, Francisca. Diecinueve: poetas chilenos de los noventa. Santiago: J. C. Sáez editor, 2006, p. 259-271. ISBN 9789563060195.
* ↑ Saldaña París, Daniel. Doce en punto. Poesía chilena reciente (1971-1982). Mèxic: UNAM, 2012.
* ↑ Luzzi, Fernanda. «Profunda tristeza en la Universidad Austral de Chile por fallecimiento de ex alumno». UACh. Facultad de Filosofía y Humanidades, 13-01-2015. Arxivat de l'original el 2016-08-15. [Consulta: 6 agost 2016].

## Enllaços externs

* Poemes de Pedro Montealegre en la revista El Humo
* Selecció de La palabra rabia Arxivat 2016-10-11 a Wayback Machine.
* Ressenya de Transversal per Daniel Saldaña París en Letras libres
* Obituari de Pedro Montealegre en la revista digital Tendencias literarias Arxivat 2016-09-22 a Wayback Machine.
# Pedro Pasculli

Pedro Pasculli (17 de maig de 1960) és un exfutbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ Pedro Pasculli a National-Football-Teams.com (anglès)
# Paul Hansen

Paul Hansen (Göteborg, 25 d'abril de 1964) és un fotoperiodista suec, que treballa pel Dagens Nyheter. El 2013 va guanyar el World Press Photo per una fotografia presa el 20 de novembre de 2012 on uns homes de dol porten als seus funerals el nen de dos anys Suhaib Hijazi i el seu germà Muhammad, de tres anys, morts per un atac de míssils israelià a Gaza que també va matar el seu pare, Fouad, i va ferir de gravetat la seva mare. Diferents blogs van acusar-lo d'haver manipulat la fotografia, tot i que el jurat del certamen va comprovar que les acusacions eren falses i només va observar-hi una «certa manipulació en la postproducció de la imatge pel que fa al tractament de la llum».

## Referències

* ↑ «Gaza children's funeral shot wins World Press Photo». Arxivat de l'original el 2013-02-18. [Consulta: 18 febrer 2013].
* ↑ http://www.photographie.com/news/le-world-press-photo-dcern-paul-hansen%7Csite=photographie.com%5BEnllaç+no+actiu%5D Le World Press Photo décerné à Paul Hansen
* ↑ http://www.huffingtonpost.co.uk/2013/05/14/world-press-photo-of-the-year-2013-paul-hansen-denies-claims-gaza-burial-faked-photoshop-pictures_n_3271504.html
* ↑ Masó, Sara «Dia a dia». Capçalera, 163, 01-03-2014, pàg. 93.
# Paul Hainlein

Paul Hainlein (Nuremberg, 11 d'abril de 1626 - Nuremberg, 6 d'agost de 1686) Va ser un compositor i fabricant de trompetes alemany del Barroc.
Vida i treballPaul Hainlein provenia d'una família molt respectada de fabricants d'instruments a Nuremberg. Ja als dotze anys es va anomenar "Studiosus musicus" i va compondre música funerària. El 1646, per instància del seu pare Sebastian Hainlein II, va emprendre un viatge d'estudi que el va portar a Linz i Múnic. Un any després, el 1647 i el 1648, va viatjar al nord d'Itàlia, des d'allà va escriure diversos llibres de viatges en els quals va descriure la vida musical. En particular, va mencionar el compositor Giovanni Rovetta. Després del seu retorn, va obtenir un treball al consell musical de Nuremberg amb com i va treballar al costat del seu pare com a trompetista. Va tenir entre els seus mestres a Heinrich Schwemmer i, a tot tardar, el 1651, va rebre el títol de músic.
Els instruments del seu taller es poden trobar avui a les col·leccions d'instruments a Bad Säckingen, Nuremberg, Berlín, Copenhaguen i Brussel·les.
La seva professió principal devia ser la de músic, perquè el llibre matrimonial de 1651 només enumera músics i organistes. Des de 1655 era organista a Sankt Egidien, el 1658 va rebre l'important càrrec d'organista a Sankt Sebald.

## Fonts

* Werke von und über Paul Hainlein im Katalog der Deutschen Nationalbibliothek
* Noten und Audiodateien von Paul Hainlein im International Music Score Library Project
# Per Kirkeby

Per Kirkeby (Copenhaguen, 1 de setembre de 1938 - Copenhaguen, 9 de maig de 2018) va ser un pintor, escultor, director i realitzador de pel·lícules i escriptor danès.
Va ser especialment conegut a Alemanya, Anglaterra i als Països Catalans, on diversos museus li han dedicat retrospectives i on és reconegut com un dels més importants artistes europeus. S'inicià a la pintura a l'edat de 14 anys. Lleugerament dislèctic, preferí ràpidament expressar-se mitjançant el dibuix. Va seguir estudis de ciències naturals a la Universitat de Copenhaguen i participà, de 1958 a 1965, en nombroses expedicions científiques com a geòleg.
En 1971, va ser Comissari nacional representant Dinamarca a la Biennal de París. Participà amb escultures a la nova Òpera de Copenhaguen, inaugurada el 2005.
Va publicar també poemes i novel·les, i entrà a l'Acadèmia danesa el 1982. És un admirador de l'arquitectura dels Maies, de Cézanne, Manet, Madame de Staël, Eugène Leroy.

## Referències

* ↑ «Per Kirkeby». CaixaForum.
# Paul Sabatier

Paul Sabatier (Carcassona, França, 5 de novembre de 1854 - Tolosa, 14 d'agost de 1941) fou un químic i professor universitari francès guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1912.

## Biografia

Va estudiar química a l'Escola Normal Superior de París i al Collège de France, on es doctorà el 1880. Posteriorment fou professor a la Universitat de Bordeus i de Tolosa, on arribà a ser degà de la Facultat de Ciències l'any 1905. Sabatier morí el 1941 a la seva residència de la ciutat de Tolosa. Actualment a la ciutat de Carcassona el liceu porta el seu nom, així com la Universitat Paul Sabatier de Tolosa de Llenguadoc.

## Recerca científica

Va destacar pels estudis sobre les accions catalítiques, descobrint la catàlisi selectiva. El 1899 va crear, juntament amb Jean Baptiste Senderens, un mètode per a la hidrogenització catalítica dels olis en presència de níquel o altres metalls finament dividits, el que va permetre fabricar sabons més barats a partir de l'ús dels olis de peix com matèria primera, substituint així altres greixos animals.
El 1912 fou guardonat amb la meitat del Premi Nobel de Química «pel seu mètode d'hidrogenització de compostos orgànics en presència de metalls». L'altra meotpremi que compartí amb Victor Grignard pels seus estudis en la química dels alcohols.

## Notes

* ↑ Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Química 1912 (anglès)
# Petroscirtes pylei

Petroscirtes pylei és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,1 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí d'aigües profundes que viu entre 104-110 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Fiji.

## Referències

* ↑ Rüppell W. P. E. S., 1828-1830. Atlas zu der Reise im nördlichen Africa. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. Fische Rothen Meeres 1828-30 . 1-141 + 3 pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W. F., 2005. Petroscirtes pylei, a new saber-toothed blenny from the Fiji Islands (Teleostei: Blenniidae). Zootaxa Núm. 1046: 29-36.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Petroscirtes fallax

Petroscirtes fallax és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,5 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba des de la Gran Barrera de Corall fins a Nova Gal·les del Sud.

## Referències

* ↑ Rüppell W. P. E. S., 1828-1830. Atlas zu der Reise im nördlichen Africa. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. Fische Rothen Meeres 1828-30 . 1-141 + 3 pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W. F., 1976. The saber-toothed blennies, tribe Nemophini (Pisces: Blenniidae). Monographs of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia Núm. 19: i-vii + 1-196, 18 unnum. plates.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E., G.R. Allen i R.C. Steene, 1990. Fishes of the Great Barrier Reef and Coral Sea. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 506 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Phalcoboenus

Phalcoboenus és un gènere d'ocells rapinyaires de la família dels falcònids (Falconidae). Aquests caracaràs habiten a la llarga dels Andes fins al sud de l'Argentina i Xile, i a les illes Malvines.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, 2022) aquest gènere conté 4 espècies:
* caracarà gorjablanc (Phalcoboenus albogularis).
* caracarà austral (Phalcoboenus australis).
* caracarà carunculat (Phalcoboenus carunculatus).
* caracarà andí (Phalcoboenus megalopterus).
Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), consideren que Phalcoboenus té 5 espècies, car classifiquen el caracarà ximango dins d'aquest gènere.

## Referències

* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 353. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Seriemas, falcons». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
# Pier da Medicina

«... recorda-te'n de Pier da Medicina si tornes a veure la dolça plana
que de Vercelli baixa a Marcabò»
Pier da Medicina (Medicina, ... - ...) és un personatge de la Divina Comèdia del qual no es coneixen documents històrics exactes com a testimonis (que donin fe) de la seva vida. Algú l'identifica amb Pietro di Aino, del qual en tenim notícies fins al 1277.
Dante el troba a l'Infern entre els sembradors de la discòrdia (Inf. XXVIII, vv. 64-90) i el descriu horriblement mutilat el nas tallat, una orella i amb un forat a la gola que quan parlava, feia sortir esquitxos vermells de sang. Després d'haver-li demanat tristament a Dante que el recordés si torna a la plana emiliana, on es troba la ciutat de Medicina, fa una recomanació a dos personatges de Fano (Guido del Cassero i Angiolello da Carignano), predint la seva mort violenta a mans del tirà Malatestino I Malatesta, després agafa per la boca el condemnat del seu costat i mostra amb menyspreu a Dante com té la llengua tallada (Curió) i per això no pot parlar, i explica la seva història.
Els antics comentaristes diuen, sobre la base del passatge de Dante, que Pier da Medicina sembrà la discòrdia a Bolonya, o entre Bolonya i Florència, i potser estava entre els senyors de Medicina, que eren anomenats "cattani" (capitans). L'antic comentarista Benvenuto da Imola, potser més fiable per ser d'aquella zona, diu que Piero s'havia enriquit amb l'art de sembrar la discòrdia, i que Dante l'hauria conegut quan fou hoste de la cort dels Cattani de Medicina.

## Bibliografia

* Mira, Joan Francesc. Cant XXVIII. Infern versió de la Divina Comèdia. Dante Alighieri, Primera Ed. Proa 2000; 02- 2010. Edicions 62. Barcelona. Català. "pp.352-355". Col·lecció labutxaca. ISBN 978-84-9930-058-0. Tota repetició en català de les paraules del cant han estat preses d'aquesta versió (en lletra cursiva o entre cometes).
* Sermonti, Vittorio. Canto Ventisettesimo. Supervisione de Gianfranco Contini. L'Inferno di Dante. Rizzoli 2001. 2a ed. 07- 2015. Rizzoli Milano. Italià, "pp. 559-561". BUR classici. ISBN 978-88-17-07584-8.
# Pheidole megacephala

Pheidole megacephala és una espècie de formiga de la subfamília dels mirmicins, una de les cinc espècies de formigues invasores al costat de Wasmannia auropunctata, Anoplolepis gracilipes, Linepithema humile i Solenopsis invicta.
# Pietro Rossi (científic)

Pietro Rossi (nascut a Florència el 1738 i mort el 21 de desembre de 1804 a Pisa) va ser un científic italià i entomòleg.

## Carrera

Rossi es va doctorar a la Universitat de Pisa en filosofia i medicina el 1759. Va ser professor de lògica des de 1763 a 1801 i finalment va obteir la càtedra d'història natural essent el primer professor d'entomologia (insectologia) del món. Va publicar Fauna etrusca (1790) i Mantissa insectorum (1792), obres que es consideren pioneres en entomologia. El 1793 va ser elegit membre de la Reial Acadèmia Sueca de Ciències. Després de la seva mort el Museo entomologico Pietro Rossi es va integrar dins el Museo Civico di Storia Naturale de Milano a Milà.

## Referències

* R. Poggi/B. Baccetti: Pietro Rossi, naturalista toscano del '1700. In: Accademici e qualche precursore, UN sguardo retrospettivo sull'entomologia italiana. Accademia Nazionale Italiana di Entomologia, Celebrazioni by i 50 anni di attività, Florenz 2001, p.7-38

## Enllaços externs

* BHL Scan of Fauna Etrusca
* BHL Scan of Mantissa insectorum
* Augusto Vigna Taglianti, L'entomologia nella scienza italiana, con particolare riguardo alla Accademia Nazionale delle Scienze detta dei XL (Vortrag vom 13. Nov. 2003)
# Pinarnegrillo

Pinarnegrillo és un municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 216 | 205 | 187 | 162 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Segovia (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].
# Pirro Ligorio

Pirro Ligorio (Nàpols, 1510/13 — Ferrara, 1583) va ser un arquitecte, arqueòleg i pintor italià. La seva obra mestra és la Vil·la d'Este a Tívoli, prop de Roma. També va projectar diverses obres a Roma per encàrrec del papa Pius IV. A la mort de Miquelàngel va ser nomenat arquitecte de la Basílica de Sant Pere del Vaticà, en col·laboració amb Giacomo della Porta, però va ser acomiadat poc després degut a la seva voluntat de modificar els dissenys de Miquelàngel.
També va destacar com a arqueòleg i va liderar les excavacions de la Villa Adriana i va publicar un mapa de l'antiga Roma. El seu contemporani, l'arquebisbe de Tarragona Antoni Agustí, deia que el més destacable de la seva obra eren els dibuixos i criticava Ligorio perquè no coneixia prou bé el llatí.
Va acabar els seus dies a Ferrara, com a hoste d'Alfons II d'Este.

## Referències

* ↑ «Pirro Ligorio». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Schnapp, Alain. The Discovery of the Past. The Origins of Archaeology (en anglès). Nova York: Harry N. Abrams, 1997, p. 126-130. ISBN 978-0-8109-3233-3.
# Petrell prió de Salvin

El petrell prió de Salvin (Pachyptila salvini) és un ocell marí de la família dels procel·làrids (Procellariidae) d'hàbits pelàgics que habita l'oceà Índic meridional arribant fins als voltants de Nova Zelanda. Cria a les illes Crozet i Marion.
# Platja de Luanco

La Platja de Luanco, es troba en la Costa Central asturiana, no presentant cap mena de protecció mediambiental, en la localitat de Luanco, en el concejo asturià de Gozón. També la hi coneix com a "Platja de Santa Marina” o “La Marina”.

## Descripció

La platja de Luanco presenta forma de petxina, estant comunicada amb la Platja de la Ribera mitjançant un passeig marítim que recorre tota la zona compresa entre el vell port de Luanco fins a les noves instal·lacions de l'actual port esportiu. La playa es troba aixoplugada pel costat occidental pel nou port esportiu i pel costat oriental per un espigó, després del qual es pot observar una petita cala que és coneguda popularment com “La Iglesia”.
És la platja de Luanco, poble pesquer i turístic, la qual cosa fa que estigui molt freqüentada pel públic, ja que a més disposa de tot tipus d'infraestructures, així com una gran oferta hostelera.
Com a serveis podem destacar a més de lavabos, dutxes, papereres, servei de neteja, l'existència d'oficina de turisme, així com establiments de begudes i menjars, i lloguer d'hamaques i ombrel·les i disposant fins i tot de parc infantil. Així com de senyalització de perill, i, en època estival, d'un lloc d'auxili i salvament.

## Referències

* 1 2 3 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 22 març 2015].
* 1 2 del Río, Alejandro. Guía total de las playas de Asturias. 244 rincones para disfrutar de la costa asturiana (en castellà). Nobel, 2013, p. 172. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Platja de Llevant (Santa Susanna)

La platja de Llevant és una platja semiurbana de la costa del Maresme, del municipi de Santa Susanna (Maresme) que se situa paral·lela al passeig Marítim, on es troben els hotels turístics. Limita al nord amb la platja de l'Astillero, de Malgrat de Mar, i al sud amb la platja de les Caletes. Té una longitud de 800 m i una amplada variable de 75 m de sorra molt gruixuda i un pendent d'entrada a l'aigua bastant pronunciat. El centre urbà de Santa Susanna es troba a poc més d'un quilòmetre cap a l'interior. Disposa de la certificació de sostenibilitat turística de reconeixement internacional Biosphere.

## Referències

* 1 2 «Platja de Llevant». Ajuntament de Santa Susanna.
* ↑ «Platja de llevant-les Caletes». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Llevant». Catalunya.com.
# Pont de les Set Llunes

El Pont de les Set Llunes és un dels ponts que es troben a la ciutat d'Alcoi, a la comarca de l'Alcoià (País Valencià).
Està situat a la partida rural de Salterres, als afores d'Alcoi en direcció a Banyeres de Mariola, més enllà del barri de Batoi. Per tant, no es tracta d'un pont urbà, sinó que es va construir perquè passara per ací la línia ferroviària del tren Alcoi-Alacant, que no va arribar a circular mai.
El projecte d'aquesta línia de ferrocarril va ser a càrrec de l'enginyer de camins José Roselló Martí, qui es va encarregar en 1927 de la redacció del projecte d'aquest viaducte sobre el riu Polop i els dels barrancs de Set Llunes, Barxell, Uxola i Zinc, a Alcoi.
A la fi dels anys 20 del segle XX es va poder dur a terme, després de bastants dificultats, el traçat de la línia fèrria que uniria Alacant i Alcoi. L'últim projecte va ser redactat per José Roselló el 13 de juliol de 1929. D'aquesta línia destaquen els nombrosos ponts i túnels que es van haver de fer i que hui serveixen com a ruta verda per al turisme d'interior en aquestes comarques.
El pont permet salvar el barranc de Sant Antoni, molt prop de la seua unió amb el barranc de la Batalla. Amb el temps, el barranc de Sant Antoni també va passar a anomenar-se barranc de les Set Llunes.
La seua visita fa necessària una xicoteta excursió que té com a fons el proper Parc natural del Carrascar de la Font Roja. La seua gran altura de 46 metres i l'amplitud dels seus arcs el fan idoni per a la pràctica del salt de pont.

## Vegeu també

* Pont de Sant Jordi
* Viaducte de Canalejas

## Referències

* 1 2 3 4 Jaén i Urban, Gaspar. Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante (en castellà), 1999, p. 13. ISBN 8477843538 [Consulta: 13 novembre 2017].
* ↑ Yepes, V. (2016). José Roselló Martí y el fallido ferrocarril entre Alicante y Alcoy.
# Pont del km 4 de la carretera N-243

El Pont del km 4 de la carretera N-243 és una obra de Castellví de Rosanes (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont situat a la carretera de Castellví cap a les Deveses, a l'alçada de Can Duran. Està fet de pedra roja després arrebossat imitant maçoneria. És de pedra roja amb un sol ull rebaixat després arrebossat imitant maçoneria. Té un sol ull i als laterals hi ha una petita barana baixa, també de pedra, per a la seguretat dels vehicles. Els laterals estan parcialment coberts de vegetació.

## Referències

* ↑ «Pont del km 4 de la carretera N-243». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 gener 2019].