OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anacroneuria lepida

Anacroneuria lepida és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* Els adults presenten el pronot amb franges sublaterals fosques i estretes.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Mato Grosso (el Brasil).

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Klapálek, 1922. Ann. Soc. ent. Belg. 62:91.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):160.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:318.
* Kimmins, 1970. Bull. Br. Mus. Nat. Hist. Ent. 24(8):344.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 18 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlidae Species Listing (anglès)
* A list of the Type-Specimens of Plecoptera and Megaloptera in the British Museum (Natural History) (anglès)
# Corbatí

El corbatí o corbata de llacet és un accessori de la indumentària masculina usat habitualment amb vestimenta formal, com tern o esmòquing. Consisteix en una cinta de tela lligada al voltant del coll de manera simètrica de tal manera que els extrems oposats formen dos llaços. També són disponibles els corbatins prèviament lligats en les quals el llaç es cus per donar-li la seva forma distintiva i la cinta al voltant del coll s'uneix gràcies a un clip. Els corbatins, com les corbates, es poden fer de seda, polièster, cotó, o una barreja de teixits, tot i que algunes teles són molt menys habituals per als corbatins que per a les corbates. També es coneix com a corbata de llaç, llacet o nus/llaç (de) papallona.

## Origen i història

La corbata de llacet va nàixer entre mercenaris croats durant les guerres prussianes del segle xvii: els croats van utilitzar una bufanda al voltant del coll per lligar l'obertura de les seues camises. Aquest mètode va ser adoptat aviat per les classes altes a França (llavors un país principal en el camp de la moda) i es va estendre al llarg dels segles xviii i xix. Es va anomenar cravat, terme possiblement procedent de croat, d'on deriva corbata. El famós escriptor francès Honoré de Balzac fins i tot va escriure un llibre sobre el tema. És incert si el mocador llavors es va convertir en corbatí i corbata o si el mocador va donar lloc al corbatí o aquest al seu torn va conduir a la corbata.
Al Principat el corbatí fou peça de vestir característica de la intel·lectualitat catalanista fins a la imposició del franquisme, que el considerava separatista.

## Referències

* ↑ Benet i Morell, Josep. Catalunya sota el règim franquista: Informe sobre la persecució de la llengua i la cultura de Catalunya pel règim del general Franco. Blume, 1978, p.240. ISBN 847031064X.
# José Miguel Zuazu Garnica

José Zuazu Garnica (Carlos Rojas, Matanzas, Cuba, 1915 – Barcelona, 1996), pilotari, caçador i dirigent esportiu.
Es va aficionar a la pilota basca mentre era estudiant dels Jesuïtes a Tudela. Va practicar també el futbol i l'atletisme durant l'etapa en la qual va estudiar Dret a Salamanca, però va ser la pilota la que més el va enganxar, especialment la modalitat de pala, que va seguir jugant a Madrid, on va viure durant uns mesos en acabar la Guerra Civil, i a Badajoz, on va ser destinat com a membre del Cos Jurídic Militar. Quan el 1944, el van destinar a Barcelona va seguir jugant especialment als frontons Novedades, Colón i Chiqui. Fou campió de Catalunya en diverses ocasions, representà Catalunya en el Campionat d'Espanya i fou dues vegades subcampió d'Espanya de pala llarga. Presidí la Federació Catalana de Pilota entre el 1953 i el 1958 i formà part de la Junta Directiva de la federació espanyola. Després de deixar la presidència de la Federació Catalana de Pilota, va ser nomenat vocal de l'Espanyola. Aficionat a la caça menor, el 1958 entrà com a assessor jurídic de la Federació Catalana de Caça. A la meitat dels anys seixanta fou elegit president d'aquesta federació, càrrec que ocupà fins al 1974. Durant el seu mandat impulsà la caça menor amb gos, revitalitzà les societats catalanes de caça i n'augmentà el nombre de llicències. Rebé la medalla Forjador de la Història Esportiva de Catalunya el 1989.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Loren, Joan Antoni. La pilota a Catalunya. Barcelona: Federació Catalana de Pilota, 2006.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives Catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
* ↑ Forjadors de la història esportiva de Catalunya. 2a ed.. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1989. ISBN 84-393-1200-8.
# David Smith (escultor)

* Per a altres significats, vegeu «David L. Smith».
Roland David Smith (Decatur, Indiana, Estats Units, 9 de març de 1906 - South Shaftsbury, Vermont, Estats Units, 24 de maig de 1965) és un escultor estatunidenc famós per les seves construccions abstractes amb metall.
Va estudiar a l'Art Students League de Nova York. El 1933 feu la seva primera escultura en ferro al fixar-se en unes fotografies de Pablo Picasso i Juli González i Pellicer. En la Segona Guerra Mundial va treballar en una fàbrica de locomotores on va començar l'interès per la maquinària i les construccions.
Va ser un crític radical de la violència i de les avarícies humanes com demostren moltes de les seves obres. Destaquen els seus treballs denominats Cubi que consisteixen en grans blocs de metall sobre alts pedestals. Va morir el 1965 a l'edat de 59 anys, en un accident de trànsit a Bennington (Vermont).

## Enllaços externs

* «David Smith (escultor)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Hipòlit de Tebes

Hipòlit de Tebes (en llatí Hippolytus, en grec Ἱππόλυτος) fou un escriptor del segle x o segle xi de la biografia del qual no se sap res però va escriure una Crònica. És esmentat per Miquel Glicas, un escriptor de la meitat del segle xii, que confon aquest relativament modern Hipòlit de Tebes amb l'Hipòlit de Portus Romanus, i per Nicèfor Cal·list Xantòpul (mort el 1335).
La seva obra principal és el Chronicon, Ἱππολύτου Θηβαίου Χρονικόν Σύνταγμα (o Σύγγραμμα). També són d'ell dues peces breus, Περὶ τῶν ιβ́ Ἀποστόλων (Sobre els 12 apòstols) i Περὶ τῶν ό Ἀποστόλων (Sobre els apòstols), que de vegades s'atribueixen a Hipòlit de Portus Romanus. Fabricius les considera part del Chronicon.

## Referències

* ↑ 3.Hippolytus of Thebes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 492-493
# Hipòloc

Hipòloc és el nom dels següents personatges:
* Hipòloc d'Atenes, polític atenenc
* Hipòloc de Tessàlia, militar grec
* Hipòloc de Larissa, militar grec
* Hipòloc (metge), mític metge grec
* Hipòloc de Cos, metge grec
* Hipòloc (fill de Bel·lerofont), heroi grec d'origen lici, fill de Bel·lerofont i de Filònoe i pare de Glaucos
# Holmestrand

Holmestrand ( escolteu-ne la pronunciació en noruec) és un municipi situat al comtat de Vestfold, Noruega. Té 10.741 habitants (2016) i la seva superfície és de 86,06 km². El centre administratiu del municipi és el poble homònim. Va ser establert l'1 de gener de 1838.
La ciutat es troba al fiord d'Oslo. Se li va concedir l'estatus de ciutat el 1752, però havia estat un port per a l'exportació de la fusta des del voltant del 1550. La ciutat s'ha desenvolupat a l'interior als últims anys, després de la inclusió de l'antic municipi de Botne.
La ruta europea E18 que va a través de Vestfold passa per l'oest del centre de Holmestrand i una carretera secundària connecten la ciutat amb aquesta carretera. La línia ferroviària de Vestfold travessa el centre de Holmestrand, i la ciutat té una estació de tren.

## Informació general
### Nom

La forma del nom en nòrdic antic va ser Holmastrand. El primer element és el cas genitiu de holmi que significa pujol rocós. L'últim element és strand que significa platja, costa o riba.

### Escut d'armes

L'escut d'armes és modern. Se'ls va concedir el 14 de novembre de 1898. L'escut mostra un àguila platejada sostenint una àncora daurada en la seva arpa esquerra i un bastó d'Esculapi daurat a la seva arpa dreta, tot sobre fons vermell. L'àguila en l'escut deriva de l'escut del comerciant Johan Heinrich Tordenskiold, qui, el 1819 va donar tota la seva fortuna per a la construcció d'una escola a Holmestrand. L'àguila també donava el seu nom al vaixell més gran del mercant el qual es mostra al pit de l'àguila blanca.
L'àncora simbolitza la importància de Holmestrand com a port. La serp del bastó d'Esculapi és el símbol de la medicina i simbolitza l'antic spa a Holmestrand que va existir als segles XVIII i xix.

## Fills il·lustres

* Harriet Backer (1845–1932), pintora
* Agathe Backer Grøndahl (1847–1907), compositora
* Nils Kjær (1870–1924), escriptor
* Aleksander_Vinter, productor de música electrònica

## Ciutats agermanades

Holmestrand manté una relació d'agermanament amb les següents localitats:
* Arsuk, Sermersooq, Groenlàndia
* Illes Åland, Finlàndia
* Eiði, Eysturoy, Illes Fèroe
* Herning, Jutlàndia Central, Dinamarca
* Husby, Schleswig-Holstein, Alemanya
* Kangasala, Finlàndia Oriental, Finlàndia
* Siglufjörður, Eyjafjörður, Islàndia
* Vänersborg, Västra Götaland, Suècia

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 30 agost 2016].
* ↑ «Heraldry of the world - Outdated file». www.ngw.nl. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ kommune, Holmestrand. «Ukjent ressurs - Holmestrand kommune». www.holmestrand.kommune.no. Arxivat de l'original el 2011-07-24. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ kommune, Holmestrand. «Ukjent ressurs - Holmestrand kommune». www.holmestrand.kommune.no. Arxivat de l'original el 2011-07-24. [Consulta: 7 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Holmestrand - Lloc web oficial
# Hide (unitat)

El hide, de vegades anomenat carucate, era una unitat de mesura de superfície que es va utilitzar a l'Anglaterra medieval (segles vi–xvi). El hide es va definir en relació amb el rendiment productiu i el potencial fiscal d'una terra, en lloc de les seves dimensions exactes. Això dona aproximadament una superfície de 24 a 49 hectàrees, depenent de la fertilitat de la terra (60 a 120 acres antics).
El hide era la superfície de terra considerada com necessària per a subvenir a les necessitats alimentàries anuals d'una llar, una vegada conreada. Cinc hides havien de proveir un soldat armat en els períodes de guerra.
Deu hides formaven un tithing, deu tithing formaven un hundred (o centenar), i els hundreds eren agrupats per formar un comtat (shire).

## Referències

* ↑ Lexikon des Mittelalters. München: Artemis-Verlag, [1977]-1999. ISBN 3-7608-8904-2.
* 1 2 The Blackwell encyclopedia of Anglo-Saxon England, 1999. ISBN 0-631-15565-1.
* ↑ Michael Powicke, Military Obligation in Medieval England. Oxford: Oxford University Press, 1962
# Ponç de Vilamur

* No el confongueu amb Ponç de Vilamur i de Pallars (1299-1324), ardiaca major de Lleida
Ponç de Vilamur o Ponç de Vilamur i Pallars (?, ~1196 — ?, ~1257) fou un bisbe d'Urgell (1230-1255/1257).
El seu pare fou el vescomte Pere (IV) de Vilamur i els seus oncles eren Bernat de Vilamur, bisbe d'Urgell, i Berenguer d'Erill, bisbe de Lleida. Per influència dels seus oncles fou el sagristà de Lleida i ardiaca de Tremp. L'any 1230 arribà a ser bisbe d'Urgell. Fou un distingit combatent de l'heretgia càtara a la diòcesi d'Urgell. El patronatge artístic que exercí com a bisbe queda reflectit en el conjunt de pintures de Santa Caterina de la Seu d'Urgell, protagonisme que no es pot deslligar del anticatarisme, ja que la santa era el model per excel·lència de la predicació antiherètica i patrona de l'orde dominic, nascut precisament per lluitar contra el catarisme. Durant el seu bisbat s'enfrontà a Roger IV de Foix; també tingué enemics religiosos que l'acusaren de crims i vicis, acusació que arribà a Roma (1248). Ramon de Penyafort fou l'encarregat del Papa per aclarir la qüestió i probablement perdé el càrrec.

## Galeria

* Espai dedicat al bisbe a la Seu Vella
* Sepulcre del bisbe
* Zoom al rostre del bisbe
* Escut del bisbe

## Referències

* ↑ Ponç de Vilamur a la web del Bisbat d'Urgell
* 1 2 «Ponç de Vilamur». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ La princesa sàvia. Les pintures de santa Caterina de la Seu d'Urgell. Tríptic de l'Exposició organitzada pel MNAC i el MEV (Museu Episcopal de Vic). Dates: 20 de març al 5 de juliol. PDF
# Jules A. Hoffmann

Jules A. Hoffmann (francès: Jules Hoffmann) (Echternach, 2 d'agost de 1941) és un biòleg francès d'origen luxemburguès. És membre de l'Acadèmia francesa de ciències d'ençà de 1992, i va ser-ne el president de 2007 a 2008.
Jules Hoffmann va ser recipiendari de la medalla d'or del CNRS 2011. Va rebre el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia 2011, conjuntament amb Ralph M. Steinman i Bruce Beutler, per les seves recerques sobre el sistema immunitari.

## Guardons

* 2003 Cancer Research Institute Premi William B. Coley
* 2004 Premi Robert Koch
* 2007 Premi Balzan conjuntament amb Bruce A. Beutler per la immunitat innada
* 2010 Premi de Ciència Mèdica Keio
* 2011 Premi Shaw (compartit amb Bruce A. Beutler i Ruslan M. Medzhitov)
* 2011 Medalla d'or del CNRS
* 2011 Premi Nobel de Medicina o Fisiologia (compartit amb Bruce Beutler i Ralph M. Steinman)

## Referències

* ↑ «CNRS senior researcher Jules Hoffmann awarded the 2011 Nobel Prize in Physiology or Medicine». French National Centre for Scientific Research, 03-10-2011. [Consulta: 4 octubre 2011].
* ↑ «Jules A. HOFFMANN». UPR9022-IBMC:Immune Response and Development in Insects. Arxivat de l'original el 5 October 2011. [Consulta: 29 novembre 2013].
* 1 2 Nobel Foundation (3 October 2011). "Nobel Prize in Physiology or Medicine 2011". Nota de premsa.
# Cataluña-Espanya

Cataluña-Espanya és una pel·lícula documental catalana de 2009, dirigida per Isona Passola i produïda per Massa d'Or Produccions. Fou estrenada als cinemes la Diada de Sant Jordi, el 23 d'abril.
Els personatges entrevistats són: José Alcalá Zamora y Queipo de Llano, Luis María Ansón, Germà Bel, Alain Berset, Albert Boadella, Lluís Cabrera, Josep M. Colomer, Agustí Colomines, Ángel de la Fuente, Borja de Riquer, Marta Espasa, Josep Fontana, Iñaki Gabilondo, Miguel Herrero de Miñón, Guillem López-Casanova, Joan López, Alfons López Tena, Toni Mir, Klaus-Jürgen Nagel, Alberto Oliart, Félix Ovejero, Elisenda Paulize, Juan Sisnio Pérez Garzón, Joan Rosell, Xavier Rubert de Ventós, Jesús Ruiz-Huerta, Xavier Sala i Martín, Máximo San Juan, Eva Serra, Xavier Solano, Toni Soler, Ignacio Sotelo, Ramon Tremosa i Curry Valenzuela.

## Referències

* ↑ Data d'estrena del documental "Cataluña-Espanya"
* a La Higuera (castellà)
* a Nació Digital
* Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine. a Ara
* a El País (castellà)
* Arxivat 2013-05-14 a Wayback Machine. a La Butaca
* Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine. a Cinema Política (castellà)
* a La Pedrera (castellà)
* a E-cartelera (castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa de la pel·lícula Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine. a Massa d'Or
* Fitxa de la pel·lícula a Catalan Films
# Casa Perin

La Casa Perin és una obra de Cardedeu (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta rectangular i a diferents nivells, amb planta baixa i pis a la façana principal i planta baixa, pis i golfes a la façana posterior. La coberta és de teula àrab i de dos aiguavessos amb carener paral·lel a la façana principal.
La façana principal té un sol eix de composició vertical descentrat. A la planta baixa hi ha un gran portal d'arc de mig punt adovellat amb grans blocs de pedra granítica. A sobre hi ha una finestra rectangular amb ampit motllurat i llinda i brancals de pedra, també granítica. Remata la façana el ràfec, amb una filada d'imbricacions imitant escates de peix.
A la façana posterior hi ha un cobert adossat amb una coberta a un sol aiguavés. Completa el conjunt un altre volum a la part posterior i separat pel pati, amb planta baixa, pis i coberta a una vessant.
El parament de l'immoble és arrebossat.

## Història

No hi ha notícies documentals sobre els orígens de l'immoble, tot i que hi ha documents notarials del 1700 i 1766 que descriuen algunes cases del carrer, una de les quals podria ser la casa Perin.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Perin». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juny 2020].
# Casa Petin

La Casa Petin és una obra del moviment modern de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Els elements generadors de l'espai interior són dos plans fixos, el del terra i el del sostre, lleument manipulats, i una sèrie de plans verticals més o menys contundents en funció de l'àmbit que volen definir, ajudant-se de murs que no arriben al sostre o d'altres amb grans obertures, buscant la continuïtat dels espais. Aquests tractament no es limita a l'interior de l'habitatge sinó que es transmet a l'espai de transició cap a l'exterior. Un pati interior, el lleuger porxo de la galeria del pis superior i els porxos que es formen degut als retranqueigs de l'habitatge faciliten la fusió entre l'interior i l'exterior. A l'accés apareix una paret de pedra que contrasta amb la blancor de les façanes. L'estructura és de parets de càrrega. La coberta és plana. Les fusteries són lacades negres.

## Referències

* ↑ «Casa Petin». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Casa Permayol

La Casa Permayol és una obra d'Alins (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal pairal de planta baixa i dos pisos amb façana al migdia situada en la paret mestre perpendicular al cavall que suporta l'ample coberta a dues aigües de llicorella. A la planta baixa s'obre un ample portal amb llinda format per una forta biga de fusta i muntants igualment de fusta decorats amb dues motllures i en la part superior al centre, un arc de cortina gravat. Al centre s'obre la porta d'un sol batent. En els murs, de gruix considerable, s'obren espitlleres. A costat i costat de l'edifici principal, hi ha adossades altres dependències de la casa (estables, pallers, etc).

## Referències

* ↑ «Casa Permayol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Casa Peya

Casa Peya és un edifici noucentista del municipi de Palafrugell (Baix Empordà) que Caterina Jordi Jofra va fer construir l'any 1930, en el solar d'una casa de la seva propietat. Casa Peya és una de les cases més destacades del modernisme i el noucentisme a Palafrugell, testimonis del desenvolupament econòmic vinculat al comerç amb Amèrica i a la indústria surera. La Casa Peya està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa Peya està situada al carrer Cavallers. Consta de planta baixa i dos pisos; a la planta baixa, on el parament de la façana és de pedra i maó vist, hi ha la porta d'accés d'arc de mig punt amb emmarcament de pedra treballada. A ambdós costats hi ha finestres rectangulars, amb resseguiment de terracota. El primer pis té tres obertures allindanades, la central amb tribuna de fusta i els laterals emmarcades en pedra, i al segon pis hi ha cinc obertures d'arc de mig punt. La cornisa és molt sobresortint i decorada amb terracota.

## Història

Caterina Jordi era membre d'una família d'hisendats i negociants i estava casada amb el metge Ernest Peya Miró. L'arquitecte va ser el figuerenc Pelayo Martínez Paricio, membre de la segona generació noucentista, reconegut pel seu treball a l'Alt i el Baix Empordà i a Barcelona i fundador d'una indústria ceràmica a la Bisbal destinada a l'ornamentació arquitectònica.
Després de diferents usos com a seu de negocis i d'anys d'abandó, el 2017 es va reformar per a l'obertura d'un hotel.

## Referències

* «Casa Peya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 abril 2012].
# Castel Volturno

Castel Volturno és un municipi italià, situat a la regió de Campània i a la província de Caserta. L'any 2004 tenia 21.444 habitants.
# Castell de Glenbuchat

El castell de Glenbuchat és un castell de planta en Z prop del riu Don, a Kildrummy, Aberdeenshire (Escòcia).
Fou construït l'any 1590 per John Gordon de Cairnbarrow per celebrar les seves noces.
La família va vendre el castell el 1738, i va romandre en mans privades fins al segle xx. James William Barclay va comprar el castell el 1901, i el coronel James Barclay Milne, el seu net, el va col·locar sota atenció estatal el 1946. Un club local va comprar els parcs circumdants el 1948 i els va donar a l'estat per assegurar-se que el castell i l'entorn quedarien intactes. Tant el castell com els seus voltants són gestionats per Historic Scotland com a monument antic.
L'edifici actualment no té cap sostre.

## Referències

* ↑ (en anglès) Info a la web oficial de Historic Scotland. Consultat el 17 de novembre de 2014.
* ↑ Simpson, William Douglas. Kildrummy and Glenbuchat castles, Aberdeenshire. H.M.S.O., 1965, p. 15 (Great Britain Ministry of Public Building and Works).
* ↑ «Glenbuchat Castle - SM90151». Historic Environment Scotland. [Consulta: 9 setembre 2017].
# Charlie Share

Charles Edward "Chuck" Share (Akron, Ohio, Estats Units, 14 de març de 1927 - Chesterfield (Missouri), Missouri, 7 de juny de 2012) va ser un jugador de bàsquet nord-americà que va jugar durant 9 temporades a l'NBA. Amb 2,11 metres d'altura jugava en la posició de pivot. Va ser el primer jugador a ser triat com a número 1 del Draft de l'NBA de la història, ja amb la lliga unificada.

## Trajectòria esportiva

Va jugar durant quatre temporades amb els Falcons de la Universitat de Bowling Green, en les quals va fer una mitjana de 14,2 punts en 121 partits disputats.
Va ser triat en primer Draft de l'NBA de 1950 pels Boston Celtics, encara que mai va arribar a jugar-hi. Va començar la seva trajectòria professional als Fort Wayne Pistons, on va romandre durant dues temporades i mitja, tot i que no va jugar gaire. A mitjan de la temporada 1953-54 va ser traspassat als Milwaukee Hawks, equip en el qual va comptar amb més minuts i en el qual va romandre gairebé fins al final de la seva carrera, se'n va anar amb ells a la ciutat de St. Louis, on va guanyar el seu únic anell de campió el 1958. En la seva última temporada en actiu, la 1959-60, va jugar uns pocs partits amb els Minneapolis Lakers.
En el total de la seva carrera va fer una mitjana de 8,3 punts i 8,4 rebots per partit.

## Referències

* ↑ «Charlie Share dies; captain of '58 Hawks team that won NBA title». STL Today, 09-06-2012. [Consulta: 10 juny 2012].
* ↑ TheDraftReview Ficha de Share en TDR, consultat el gener de 2008

## Enllaços externs

* Estadístiques de Chuck Share Arxivat 2012-05-09 a Wayback Machine.
* Fitxa en NBA.COM