OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tiocianat de plom(II)

El tiocianat de plom(II) és un compost inorgànic, del grup de les sals, que està constituït per anions tiocianat ${\ce {SCN-}}$ i cations plom (2+) ${\ce {Pb^2+}}$, la qual fórmula química és ${\ce {Pb(SCN)2}}$.

## Propietats

El tiocianat de plom(II) es presenta en forma de cristalls blancs o groc pàl·lid, que cristal·litzen en el sistema monoclínic. No presenta olor, la seva densitat és de 3,82 g/cm³ i descompon quan se'l escalfa fins a 190 °C. És soluble en aigua (0,05 g en 100 g d'aigua a 20 °C), poc en aigua freda i descompon en aigua calenta. És soluble en àcid nítric. Pot formar mescles explosives en contacte amb l'aire.

## Preparació

El tiocianat de plom(II) pot preparar-se a partir de nitrat de plom(II) ${\ce {Pb(NO3)2}}$ i tiocianat de potassi ${\ce {KSCN}}$:
${\ce {Pb(NO3)2 + 2KSCN -> Pb(SCN)2 + 2KNO3}}$

## Aplicacions

És un ingredient de la barreja d'imprimació per a cartutxos d'armes petites, llumins de seguretat, tintura.

## Referències

* ↑ Hall, R. D. «LEAD THIOCYANATE.» (en anglès). Journal of the American Chemical Society, 24, 6, 01-06-1902, pàg. 570–573. DOI: 10.1021/ja02020a009. ISSN: 0002-7863.
* 1 2 PubChem. «Lead thiocyanate» (en anglès). [Consulta: 29 octubre 2019].
* ↑ «Synthesis of lead thiocyanate» (en anglès americà), 01-01-2016. [Consulta: 29 octubre 2019].
# Monument als castellers (Vilafranca del Penedès)

* Per a altres significats, vegeu «Monument als castellers».
El Monument als castellers és una escultura realitzada el 1963 a Vilafranca del Penedès per l'escultor català Josep Cañas i Cañas en honor dels castellers de Catalunya. Està esculpida en pedra calcària i representa un pilar de 5. Fou inaugurada el 30 d'agost de 1963.
El mateix escultor fou autor del Monument als castellers situat al Vendrell. Aquest monument, conegut com a Quatre de vuit del Vendrell, representa un 4 de 8 i va ser fet en dues fases des del 1963. El 1969 es va inaugurar la mitat inferior de l'escultura, i la resta no fou finalitzada fins al 1976. Originalment, l'escultura estava ubicada al barri de Francàs del Vendrell i el 1995 es va traslladar a l'emplaçament que ocupa actualment, a l'entrada d'aquest municipi.

## Vegeu també

* Llista de monuments castellers
* Llista de monuments de Vilafranca del Penedès

## Referències

* ↑ «Monument als castellers». festacatalunya.cat. [Consulta: 10 gener 2012].
* ↑ «Monument als castellers». endrets.cat. [Consulta: 10 gener 2012].
* ↑ «Inauguració monument castellers». Castellers de Vilafranca, 30-08-1963. [Consulta: 10 gener 2012].
* ↑ «Monument als castellers (El Vendrell - Baix Penedès)». poblesdecatalunya.cat. [Consulta: 10 gener 2012].

## Enllaços externs

* Monumento a los "Castellers" en Villafranca del Panades. Torres humanas junto a la escultura Crònica del NO-DO (min. 0:00-01:12)
# Joaquim Reig i Rodríguez

Joaquim Reig i Rodríguez (València, 27 d'octubre de 1896 - Madrid, 16 de juny de 1989) fou un polític i empresari valencià, diputat a Corts durant la Segona República.

## Biografia

Es llicencià en dret el 1916 i fou membre del cos jurídic militar de 1919 a 1925. Tot i això havia estat membre de la Joventut Valencianista el 1918 fou un dels fundadors amb Ignasi Villalonga i Villalba de la Unió Valencianista Regional, i director fins al 1924 del periòdic La Correspondencia de Valencia, òrgan del partit. Ambdós fundarien també el diari El Camí el 1932.
Esdevingué cap del partit en proclamar-se la Segona República Espanyola, fou regidor de l'ajuntament de València el 1931-1934, i formà part de la comissió proestatut i de la minoria valencianista de la corporació municipal. Desaparegut el seu partit, a les eleccions de 1933 fou elegit diputat per la Lliga Catalana mercè la seva amistat amb Francesc Cambó. Intentà refer el seu antic partit, i fou cap del Centre d'Actuació Valencianista el 1933 i fundà la Unió Valencianista el 1936. També fou director del Centre de Cultura Valenciana el 1932, però fou molt criticat pels polítics valencianistes per donar suport a la iniciativa del seu partit de dur al Tribunal de Garanties Constitucionals la Llei de Contractes de Conreu.
En esclatar la guerra civil espanyola assolí el grau de comandant de l'exèrcit i escapà a París, on col·laborà amb Joan Estelrich i Artigues en el Bureau d'Information Espagnole, oficina propagandística de suport al nou règim de Francisco Franco creada per Francesc Cambó. Després de la guerra fou director del Banc de València, vicepresident del Banc Central i membre del consell d'administració d'empreses com Construcciones Devis (després MACOSA), Autopistas Mare Nostrum, Dragados y Construcciones, Industrias Químicas Canarias i Obras y Finanzas.

## Obres

* Concepte doctrinal del valencianisme (1932)

## Bibliografia

* Alfons Cucó, El valencianisme polític : 1874-1936, València, Garbí, 1971, 1a ed., 472 p.

## Referències

* Biografia de parlamentaris catalans
* Biografies de polítics valencians Arxivat 2013-06-18 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats
* Biografia Arxivat 2015-10-06 a Wayback Machine. a memoriavalencianista.cat
# Gai Fulvi Flac (llegat)

Gai Fulvi Flac (en llatí Caius Fulvius M. F. Q. N. Flaccus) va ser un militar romà del segle iii aC. Era fill de Marc Fulvi Flac (Marcus Fulvius Q. F. M. N. Flaccus, cònsol el 264 aC) i germà de Quint Fulvi Flac (Quintus Fulvius M. Q. F. N. Flaccus) i de Gneu Fulvi Flac (Cnaeus Fulvius M. F. Q. N. Flaccus). Formava part de la gens Fúlvia, una molt antiga gens romana d'origen plebeu.
Va ser legat del seu germà Quint durant el setge de Càpua. L'any 209 aC se li va ordenar de conduir un destacament a Etrúria per portar a Roma les legions que havien estat enviades allí.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXVI, 33; XXVII, 8
# Element absorbent

En àlgebra, un element absorbent és un tipus especial d'element d'un conjunt respecte d'una operació binària definida en el mateix.
El resultat de combinar un element absorbent amb qualsevol altre element del conjunt, és el mateix element absorbent.
En teoria de semigrup l'element absorbent s'anomena element zero, perquè no hi ha risc de confusió amb altres nocions de zero. En aquest article les dues nocions són sinònims. Un element absorbent pot ser anomenat element anihilador.

## Definició

Formalment, sigui (S, ∘) un conjunt S amb una operació binària ∘ en ell (conegut com a magma). Un element zero és un element z tal que per qualsevol s en S, z∘s=s∘z=z. En són un refinament les nocions de zero per l'esquerra, on hom requereix només que z∘s=z, i zero per la dreta, on s∘z=z.
Els elements absorbents són particularment interessants per als semigrups, especialment per al semigrup multiplicatiu d'un semianell. En el cas d'un semianell amb zero, la definició de l'element absorbent es relaxa, de manera que no sigui requerit 0 com a absorbent; altrament 0 seria l'únic element absorbent.

## Propietats

* Si un magma té, ensems, un zero per l'esquerra $z$ i un zero per la dreta $z'$, llavors té un zero, doncs $z=z\times z'=z'$.
* Si un magma té un element zero, llavors l'element zero és únic.

## Exemples

* El zero és l'element absorbent del producte en els enters.
* El conjunt buit és l'element absorbent de la intersecció de subconjunts.
* El conjunt universal és l'element absorbent de la unió de subconjunts.

## Referències

* ↑ Howie, John M. Fundamentals of Semigroup Theory. Clarendon Press, 1995, p. 2-3. ISBN 0-19-851194-9.
* 1 2 Kilp, M.; Knauer, U.; Mikhalev, A.V.. Monoids, Acts and Categories with Applications to Wreath Products and Graphs. 29. De Gruyter Expositions in Mathematics, 2000, p. 14-15. ISBN 3-11-015248-7.
* ↑ Golan, Jonathan S. Semirings and Their Applications. Springer, 1999, p. 67. ISBN 0-7923-5786-8.

## Enllaços externs

* PlanetMath - Absorbing element
# Eunom d'Atenes

Eunom (en llatí Eunomus, en grec antic Εὔνομος "Eunomos") fou un almirall atenenc durant la Guerra de Corint que va ser enviat amb el comandament de 13 vaixells l'any 388 aC contra l'esparta Gòrgopes, vicealmirall de Hierax i dels eginetes.
Gòrgopes va escortar a Antàlcides a Efes en la seva missió a la cort persa i al seu retorn es va enfrontar amb la flota d'Eunom que el va perseguir fins a Egina. A la nit Eunom va abandonar l'illa. Gòrgopes el va perseguir i li va capturar quatre trirrems en un combat prop de Zoster a Àtica, i la resta va poder arribar al Pireu.
Probablement és el mateix almirall Eunom al que Conó va enviat a Sicília per convèncer a Dionís el Vell de fer aliança amb Atenes contra Esparta, però aquesta missió no va tenir èxit.

## Referències

* ↑ Eunomus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 95
# Tikei

Tikei també coneguda com Manu, Tikai i Tiku és una illa del grup de les Tuamotu a la Polinèsia Francesa. Tikei no és un atol típic de Tuamotu, sinó una illa separada. L'illa té 3,9 quilòmetres de llarg, 1,6 quilòmetres d'amplada i té una superfície terrestre de 4 quilòmetres quadrats. La seva elevació més alta és de 3 metres (9,8 peus) sobre el nivell del mar. Administrativament depèn de la comuna de Takaroa. Forma part del grup d'illes del Rei Jordi. Està situada al nord de l'arxipèlag, a 67 km al sud-est de Takaroa.

## Geografia

L'illa és un antic atol amb l'antiga llacuna interior quasi seca i plena de vegetació. És deshabitada, sense infraestructures. És visitada periòdicament pels habitants dels atols veïns que venen a pescar o a buscar crancs de cocoter.

## Història

El primer europeu que va veure (però no trepitjar) Tikei va ser el mariner i explorador holandès Jakob Roggeveen. Els seus vaixells Arend (capità Jan Koster), Thienhoven (capità Cornelis Bouman) i Africaansche Galey (capità Roelof Rosendaal) van arribar a una illa plana i baixa a les 10 del matí del 18 de maig de 1722, que Roggeveen va suposar que era "Honden Eylandt". Puka), que Willem Cornelisz Schouten i Jacob Le Maire havien visitat més de cent anys abans. Ell descriu l'illa com "espessa d'arbres, que presenta una visió molt agradable, coberta per dins d'aigua salada". El 1816 va ser redescoberta pel rus Otto von Kotzebue, que la va anomenar Romanzoff, nom del patrocinador de l'expedició. Aquest va tornar a l'atol el 8 de març de 1824.

## Referències

* ↑ Young, J.L. «Names of the Paumotu Islands, with the old names so far as they are known». The Journal of the Polynesian Society, 8, 4, 1889, pàg. 264–268. Arxivat de l'original el 10 de febrer 2012 [Consulta: 21 setembre 2014].
* ↑ Dahl, prepared by the International Union for Conservation of Nature and Natural Resources, Commission on National Parks and Protected Areas ; in collaboration with the United Nations Environment Programme; based on the work of Arthur Lyon. Review of the protected areas system in Oceania. Sept. 1986.. Gland, Switzerland: IUCN, 1986, p. 203. ISBN 2880325099.
* ↑ «Names of the Paumotu Islands, by J.L. Young, p 264-268». Arxivat de l'original el 2021-09-27. [Consulta: 18 desembre 2023].
* 1 2 Los Atolones de los Tuamotu
# Monument als herois epònims

El monument als herois epònims és un monument públic de l'àgora d'Atenes. La data de la construcció és incerta, però es calcula que devia ser al voltant del segle v aC, a partir de les reformes politicosocials del legislador Clístenes.
Les referències més antigues al monument es troben en Aristòfanes, el 420 aC, mentre que el monument actual data del 330 aC. L'edifici dona prova de la importància de les reformes de Clístenes.
El monument del segle iv aC està format per una llarga base que constava d'estàtues de bronze que representaven els deu herois epònims de les nou tribus de Clístenes. L'edifici també tenia una funció pràctica, ja que s'hi fixava informació útil per a les diferents tribus, a més d'informació general.

## Vegeu també

* Àgora d'Atenes
# Joan el Diaca

Joan el Diaca (1045-1129) va ser un erudit armeni que va rebre l'honor del títol de sofista (filòsof), i que comptava també amb l'apreciació del David IV de Geòrgia. Va ser nomenat superior del monestir de Hakhpat. També se'l coneixia com a Vardapet (Doctor).

## Obra

Se li atribueix la reforma del calendari armeni, i va deixar molts estudis matemàtics a més de treballs doctrinals, rituals i filosòfics. Va formar una col·lecció d'uns 50 manuscrits de teologia i filosofia, corregint errors fets per anteriors copistes i fent-los tornar a copiar pels seus deixebles.
Es considera que va aportar significativament a la creació d'una literatura armènia no religiosa. Per exemple «Una paraula de saviesa» un poema de Joan dedicat a un estornell, legitima la poesia dedicada a la natura, l'amor o la bellesa femenina.
Es diu que tenia la seva biblioteca a una cova, on estudiava dia i nit. Va morir el 1129 i la seva tomba es pot trobar sota el campanar de l'església de la Mare de Déu] del mateix monestir de Haghpat. Encara es pot llegir el seu nom, Sofista Joan. L'historiador Alexander Yeritziantz va trobar alguns manuscrits armenis petrificats el 1873 a la cova de Karni, que es pensa que era l'estudi i biblioteca de Joan.

## Referències

* 1 2 3 4 Kurkjian, 2014, p. 320.
* ↑ «Evolution of Armenian Language» (en anglès). [Consulta: abril 2015].

## Bibliografia

* Kurkjian, Vahan M. A History of Armenia (en anglès). Nova York, Armenian General Benevolent Union of America: Indo-European Publishing, 2014, p. 320. ISBN 978-1-60444-771-2 [Consulta: abril 2015].
# Gonzalo de Oro-Pulido Plaza

Gonzalo de Oro-Pulido Plaza (Barcelona, c. 1971), conegut simplement com a Gonzalo de Oro, és un polític català del partit Vox. Com a empresari, fa d'assessor financer i perit judicial immobiliari.

## Carrera professional

Amb un màster en direcció economicofinancera al Centre d'Estudis Financers i un altre en emprenedoria digital a la Universitat Pompeu Fabra, ha treballat més de 20 anys en el sector bancari, com ara a Banc Sabadell i Liberbank.
Des del 2012, és soci de Rhombus Global Consulting, una consultoria de gestió patrimonial de la qual també és director d'operacions. A més a més, ha emprès en negocis digitals en els sectors de la moda, els esports i la salut, i ha estat copropietari d'una empresa de restauració.

## Carrera política

El 2018, sense experiència en política, es va afiliar a Vox Barcelona, que coordina des del 2021. Va ser triat pel partit com a candidat a l'alcaldia de Barcelona per a les següents eleccions municipals. En la precampanya, va presentar-se a protestes contra la inseguretat, la droga, la brutícia i la prostitució acompanyat de l'organització Mi Barrio Seguro. Finalment, va ser elegit regidor de l'Ajuntament de Barcelona, juntament amb Liberto Senderos Oliva.
S'oposa a l'independentisme, el comunisme i l'okupació. En canvi, afavoreix les grans inversions, el turisme i els creuers, i és partidari del municipalisme enfront de les autonomies. Va dirigir i presentar el programa Entre tú y yo de l'associació Cataluña Suma por España i ha col·laborat ocasionalment com a articulista en el diari digital El Catalán.

## Vida personal

Viu al barri de Sarrià de Barcelona i té dos fills.

## Referències

* 1 2 Canales, Yolanda. «Gonzalo de Oro-Pulido, candidato de Vox a la Alcaldía de Barcelona» (en castellà). El Debate, 27-12-2022. [Consulta: 21 maig 2023].
* 1 2 «Vox ya tiene candidato para salir del paso» (en castellà). El Español, 13-12-2022. [Consulta: 22 maig 2023].
* 1 2 3 Serrano, Isabel. «Gonzalo de Oro, el candidato de VOX a la alcaldía de una Barcelona "libre de ideología separatista y comunista"» (en castellà). 20minutos, 12-05-2023. [Consulta: 21 maig 2023].
* 1 2 3 «Oro-Pulido, el treballador bancari d’extrema dreta que Vox vol fer batlle de Barcelona». VilaWeb, 27-12-2022. [Consulta: 22 maig 2023].
* 1 2 3 4 Lamelas, Marcos. «Gonzalo de Oro-Pulido, el candidato tranquilo de Vox para la ciudad de Barcelona» (en castellà). El Confidencial, 30-12-2022. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ Aguilera, Gemma. «L’extrema dreta entra al Saló de Cent». TOT Barcelona, 28-05-2023. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ Rocamora, Carme. «4 dels 10 caps de llista per Barcelona viuen a Sarrià-Sant Gervasi». Diari El Jardí, 04-03-2023. [Consulta: 22 maig 2023].

## Enllaços externs

* «Entrevista a Gonzalo de Oro, candidat de Vox». Bàsics. betevé, 23-05-2023.
# Gabriel Blanco del Castillo

Gabriel Blanco del Castillo, va ser un arquitecte, cineasta i escriptor cinemamatogràfic espanyol nascut a Cadis el 5 de desembre de 1936 i mort a Madrid el 27 de febrer de 1991.

## Obra cinematogràfica: curtmetratges

* La edad de piedra (1965)
* Cualquier mañana (1968)
* Algo de amor (1970)
* De purificatione automobilis (1974)
* Vía libre al tráfico (1975)
* La edad del silencio (1978), sobre dibuixos d'Ops, Conquilla d'Or al millor curtmetratge del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1978.
* Felicidad (1980)

## Referències

* ↑ Gabriel Blanco a almesquidsanlucar.blogspot
* ↑ Un excelente filme, fuera de concurso, de Jaime de Armiñán, La Vanguardia, 21 de setembre de 1978
# Epifanio Martínez Peñalver

Epifanio Martínez Peñalver fou un organista que va nàixer a Fuentes (Conca) el 1815, i va fer el seu traspàs en un lloc i data no coneguts.
L'any 1824 guanya per oposició una beca per a infant de cor de la catedral de Cuenca on estudia: cant amb el mestre de capella Higinio Benito Ferrers; i òrgan amb Nicolás Sabas Gallardo, organista primer de la Catedral. L'any 1829 substitueix a l'organista de la catedral. El 1837 va ser nomenat organista de la Col·legial de Belmonte, ja que va abandonar el seu lloc l'any 1839 per traslladar-se a Madrid i perfeccionar els seus estudis. En 1844 fou nomenat, organista de l'església parroquial de San Luis de Madrid.

## Citacions

Saldoni exposa de Martínez i Peñalver: “doncs a més de la molta música que ha escrit per a òrgan sol, passen de seixanta-dos les obres religioses que ha compost per a veus amb acompanyament d'òrgan i diversos instruments; algunes d'elles s'han publicat.”.

## Obres

Podem trobar obres seves a diverses fonts:
* A la Biblioteca del Palau Real trobem 3 publicacions d'aquest autor
* A l'Arxiu de la Catedral del Sant Esperit de Terrassa trobem una obra més

## Referències

* ↑ No hi ha moltes dades sobre aquest autor, pràcticament es redueix a la nota que trobem en el Diccionari biogràfic-bibliogràfic d'efemèrides de Músics Espanyols, escrit per Baltasar Saldoni, elaborat entre 1860 i 1881.
* ↑ «Martínez y Peñalver, Epifanio» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-09-15. [Consulta: 16 juny 2016].
# Falciot arbori bigotut

El falciot arbori bigotut (Hemiprocne mystacea) és una espècie d'ocell de la família dels hemipròcnids (Hemiprocnidae) que habita clars dels boscos a les illes Moluques, Aru, Raja Ampat, Nova Guinea, Arxipèlag Bismarck i Illes Salomó.
# Salomon Koninck

Salomon (de) Koninck (1609-1656) va ser un pintor i gravador holandès.
Nascut a Amsterdam, va ser alumne de Pieter Lastman, David Colijns, François Venants i Claes Corneliszoon Moeyaert i contemporani de Rembrandt.
El seu Filòsof amb llibre obert va ser atribuït durant molt temps a Rembrandt i exposat juntament amb el Filòsof meditant de Rembrandt, en el Louvre.
Per la seva banda, el Museu Nacional del Prado alberga una obra seva, Un filòsof (1635), que durant algun temps va ser atribuïda a Abraham van der Hecken.
En sentit contrari, durant molt temps, l'obra Judit amb el cap de Holofernes, de Salomon de Bray, va ser atribuïda a Koninck pel Museu Nacional del Prado.

## Referències

* ↑ Galería online Museo Nacional del Prado, consultat el 19 de gener de 2015
* ↑ J. J. P. P. (2006).
* ↑ Galería online Museo Nacional del Prado, consultat el 19 de gener de 2015
# Tikhménevo (Primórie)

* Per a altres significats, vegeu «Tikhménevo».
Tikhménevo (en rus: Тихменево) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 917 habitants.

## Referències

* ↑ Законодательное собрание Приморского края. Сборник «Муниципальные образования Приморского края»
# Morenci

Morenci és una concentració de població designada pel cens del Comtat de Greenlee a l'estat d'Arizona (Estats Units d'Amèrica).

## Demografia

Segons el cens del 2000 Morenci tenia 1.879 habitants, 672 habitatges, i 454 famílies La densitat de població era de 895,7 habitants/km².
Dels 672 habitatges en un 45,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,7% hi vivien parelles casades, en un 6,1% dones solteres, i en un 32,3% no eren unitats familiars. En el 30,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 0,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,55.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35,6% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 34,4% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 0,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 128,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 46.010 $ i la renda mediana per família de 54.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.875 $ mentre que les dones 26.063 $. La renda per capita de la població era de 18.695 $. Aproximadament el 2,7% de les famílies i el 3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Morenci». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Morenci». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Joan el Catolicós

Joan el Catolicós o Joan de Drasxanakert (armeni: Հովհաննես Դրասխանակերտցի) va ser un historiador i patriarca (catolicós) armeni nascut a mitjans del segle ix, que va escriure una Història d'Armènia que va ser impresa a finals del segle xvii. Drasxanakert era un lloc proper a Dvin, i se'l va anomenar Patmaban (‘l'Historiador’).
A la mort del patriarca Mashtots I d'Elivard (13 d'octubre del 899) va ser elegit catolicós, ja que era el seu deixeble, amb el nom de Joan V, i que ha passat a la història com Joan el Catolicós. Ocupà la seu fins a la seva mort el 931. Va traslladar la seu de l Església Armènia, de Dvin, on s'havia instal·lat sota el domini àrab, a Vaspurakan l'any 924, amb el permís del califa.

## Referències

* ↑ Dédéyan, Gérard (dir.). Histoire du peuple arménien. Tolosa de Llenguadoc: Privat, 2008, p. 255. ISBN 9782708968936.
* ↑ Hacikyan, Agop J. (ed.). The heritage of Armenian literature. Detroit: Wayne State University Press, 2005, p. 229. ISBN 9780814330234.