OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Schäferita

La schäferita és un mineral vanadat que pertany a la classe dels fosfats, al grup estructural del granat i al grup de la berzeliïta. Va ser descoberta l'any 1980 per Helmut Schäfer, de qui en rep el nom, en una pedrera al volcà Bellerberg, a Alemanya.

## Característiques

La schäferita és un vanadat de fórmula química (NaCa₂)Mg₂(VO₄)₃. Cristal·litza en el sistema isomètric en cristalls euèdrics de fins a 0,15 mm en forma d'icositetràedre trapezoïdal i en agregats cristal·lins. És de color vermell o vermell ataronjat i la seva ratlla és de color groc. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz la schäferita pertany a «08.AC: Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb 49 minerals més, entre els quals es troben: howardevansita, al·luaudita, arseniopleïta, bobfergusonita, hagendorfita, johil·lerita, johnsomervilleïta, marićita, yazganita, qingheiïta, qingheiïta-(Fe$^{2+}$), whitlockita i xenofil·lita.

## Formació i jaciments

La schäferita va ser trobada en un xenòlit ric en silici en una roca volcànica formada per leucita i tefra concrescuda amb magnesioferrita. A part de la localitat original també n'existeix un jaciment a Attica, Kamariza, Grècia.
Sol trobar-se associada amb diversos minerals com ara sil·limanita, quars, enstatita, sanidina, cordierita, corindó, mullita, hematita i augita.

## Història

La schäferita va ser originalment classificada com a clonohumita només basant-se en el seu aspecte; va ser reconeguda per la Comissió de nous minerals i de noms de minerals de l'IMA com un nou mineral l'any 1997 després que una anàlisi amb ED-XRF va revelar que tenia un alt contingut en vanadi.

## Referències

* 1 2 «Schäferite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 4 Krause, W.; Blaß, G.; Effenberger, H. (en anglès) Neues Jahrbuch für Mineralogie, Monatshefte, 1999, pàg. 123-134.
* ↑ Ralph, Jolyon and Ida Chau, 17 August 2010, "Schäferite." http://www.mindat.org/min-7279.html. Accessed 27 September 2010.
* ↑ Barthelmy, David, 1997-2010, “Schäferite Mineral Data.” http://www.webmineral.com/data/Schaferite.shtml. Accessed 27 September 2010.
# Schwäbisch Hall

Schwäbisch Hall, coneguda popularment com a Hall, és una ciutat del nord-est de l'estat de Baden-Württemberg d'Alemanya, a uns 37 km a l'est de Heilbronn i a uns 60 km al nord-est de Stuttgart. És la ciutat més gran i la capital del districte del mateix nom.

## Llocs d'interès

Destaca la plaça del mercat (marktplatz), edificada sobre un terreny en pendent, amb l'escalinata que porta fins a l'església de Sant Miquel, que serveix de magnífic escenari als actors d'un festival que se celebra de juny a agost. La plaça està envoltada de cases de diferents estils arquitectònics, des del gòtic fins al barroc.
Davant de l'església s'alça l'ajuntament de finals del barroc (1730-1735) amb una torre amb rellotge.
La font de la plaça (1509) es recolza sobre un mur decorat amb les estàtues de Samsó, sant Miquel i sant Jordi.
Una escalinata de 53 esglaons condueix fins a l'església de Sant Miquel i l'atri, que s'obre fins a la torre romànica amb un afegit renaixentista. Al segle xv es va reconstruir l'interior en estil gòtic i ricament decorat, i un segle després fou edificat el seu presbiteri d'estil gòtic tardà.

## Mort a Schwäbisch Hall

* August Heissmeyer (1897-1979), nazi i criminal de guerra
# Schenckochloa

Schenckochloa és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Schenckochloa barbata (Hack.) J. J.Ortiz
# Seikimatsu Occult Gakuin

Occult Academy (世紀末オカルト学院, Seikimatsu Okaruto Gakuin, End of Century Occult Academy) és una sèrie d'animació japonesa produïda per A-1 Pictures i Aniplex i dirigida per Tomohiko Ito.

## Referències

* ↑ «世紀末オカルト学院» (en japonés). Official website. [Consulta: 7 juliol 2010].
# Seiko (cràter)

Seiko és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 3,4 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim japonès, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 2003.

## Referències

* ↑ «Seiko». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Scorzè

Scorzè és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Venècia. L'any 2007 tenia 18.944 habitants. Limita amb els municipis de Martellago, Mogliano Veneto (TV), Noale, Salzano, Trebaseleghe (PD), Venècia i Zero Branco (TV).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1999-2004 | Romano Centomo | centreesquerra |
| 2004-2008 | Clara Caverzan | centredreta |
| 2008-2009 | Luigi Pizzi | |
| 2009- | Giovanni Battista Mestriner | centredreta |
# Serra de les Agulles

La serra de les Agulles és una alineació muntanyenca situada entre la Ribera del Xúquer i la Valldigna, al País Valencià.

## Particularitats

Es tracta d'una gran muralla muntanyosa que discorre paral·lela a la serra de Corbera, al nord. S'estén entre Alzira (Ribera Alta), Benifairó de la Valldigna i Tavernes de la Valldigna (a la Safor).
Aquesta serra junt a la de Corbera formen el darrer contrafort pel sud del sistema Ibèric, del qual es troba aïllat, separant la gran Depressió Central Valenciana pel nord i l'Horta de Gandia pel sud. Està formada per un anticlinal jurassicocretaci, en el qual predominen les calcàries amb abundants formes càrstiques. No obstant això, l'anticlinal ha sigut arrasat i ha originat la vall d'Aigües Vives, una espècie de corredor que comunica la Ribera del Xúquer amb la Valldigna.
La serra de les Agulles forma una unitat orogràfica amb les serres de Corbera, de les Creus i de la Murta, totes en direcció NO-SE i separades entre si per valls com la de la Casella o la de la Murta.
Les modestes elevacions, que no depassen dels 564 metres, són, però, força accidentades amb agulles rocoses (que li donen nom a la serra) i amb nombroses fonts, donada la natura calcària de la roca.
* Serra de les Agulles i Benifairó de la Valldigna
* La serra de les Agulles amb la Barraca d'Aigües Vives a sota

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià.
* Paratge natural municipal de la Murta i la Casella.
* La Barraca d'Aigües Vives.

## Referències

* ↑ «Serra de les Agulles». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Serra de les Agulles». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Serra de les Agulles». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Mapa Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
* La Murta, 25 anys després del foc Arxivat 2010-12-30 a Wayback Machine..
* Excursionisme - Alzira Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..
* Senderisme pel País Valencià: la serra de les Agulles.
# Serra de les Vallfenoses

La Serra de les Vallfenoses és una serra situada al municipi de Flix a la comarca de la (Ribera d'Ebre), amb una elevació màxima de 377,5 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Nihil sine Deo

Nihil sine Deo, llatí per a "Res sense Déu" (en alemany: Nichts ohne Gott; en romanès: Nimic fără Dumnezeu), s’utilitza com a lema de la família reial alemanya Hohenzollern - Sigmaringen i era el lema tant de l’antic Principat de Romania com de l’antic Regne de Romania.

## Història

Nihil sine Deo va ser introduït com el lema del Principat de Romania pel rei Carol I de Romania el 1866 i va ser utilitzat al Regne de Romania des de la seva creació el 1881. Va substituir el primer lema de la Romania moderna, Toți în unu ("Un per a tothom"), que estava en ús des del 1862. Romania va ser una monarquia fins al 1947, quan es va establir la República Popular de Romania. Avui, el lema es mostra a les habitacions del castell de Peleș.
El 2009, la Reial Decoració de Nihil Sine Deo, que porta el nom del lema, va ser creada per l'exrei de Romania Miquel I.

## Proposta de retorn com a lema de Romania

S'ha proposat que Nihil sine Deo s'hauria d'adoptar de nou com a lema oficial de Romania. El 2013 es va votar per la Comissió de Revisió de la Constitució per decidir-ho. La proposta va obtenir 11 vots a favor i 8 vots en contra, la qual cosa significa que no va obtenir més dels dos terços dels vots necessaris perquè una proposta fos adoptada, de manera que va ser rebutjada.

## Referències

* ↑ «Cine a spus "Nihil sine Deo"? Ce înseamnă acest lucru pentru România?» (en romanès). , 06-10-2020.
* ↑ «De ce roșu, galben și albastru? O scurtă istorie a tricolorului (partea I)» (en romanès). , 1 December 2015.
* ↑ Hitchins, Keith. A concise history of Romania. Cambridge University Press, 2014. DOI 10.1017/CBO9781139033954. ISBN 978-0-521-87238-6.
* ↑ «Decorația Regala Nihil Sine Deo» (en romanès). Royal House of Romania. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 28 maig 2021].
* ↑ Dadacus, Liviu «NOUA CONSTITUȚIE: Propunerea ca "Nihil sine Deo" să fie deviza României nu a întrunit voturile necesare adoptării» (en romanès). , 06-06-2013.
# Medalla de la Guerra del Gran Est Asiàtic

La Medalla de la Guerra del Gran Est Asiàtic és una medalla de campanya de l'Imperi Japonès, promulgada per l'Edicte Imperial 417 del 21 de juny de 1944, i es tracta d'una medalla commemorativa de la intervenció del Japó a la Segona Guerra Mundial (allà coneguda com la "Guerra del Gran Est Asiàtic".

## Disseny

Medalla circular de 30mm amb el Crisantem al centre, amb dues espases creuades sobre una estrella de 8 puntes. Es suspèn del galó amb una barra amb la inscripció "Medalla de Guerra". Al revers apareix la inscripció "Guerra del Gran Est Asiàtic" al centre d'un camp japonès.
La barra, a diferència de les altres medalles, és a part del suspensor i passa pel damunt del galó, amb els 4 caràcters habituals per "medalla de guerra", escrit d'esquerra a dreta (i no de dreta a esquerra, com a les medalles anteriors).
Es suspèn d'un galó de seda de 36mm verd oliva, amb una franja de 3mm en blau fosc, una de 3mm en blau cel i una 3mm en verd per la Marina, la Força Aèria i l'Exèrcit.
# El Viso (Madrid)

El Viso és un barri del districte de Chamartín, a la zona nord-est de la ciutat de Madrid. Fou una colònia industrial construïda durant el període 1933-1936 i dissenyada per l'arquitecte de la generació del 25 Rafael Bergamín (amb l'ajuda del seu nebot, el també poeta Luis Felipe Vivanco). La colònia constitueix un exemple del racionalisme madrileny (de la mateixa manera que alguns edificis de les Facultats de la Ciutat Universitària). Es compon de cases unifamiliars de dos pisos que foren habitades per alguns dels intel·lectuals de l'època. Limita al nord amb Hispanoamérica (Chamartín), al sud amb Castellana (Salamanca), a l'est amb Ciudad Jardín i Prosperidad, i a l'oest amb Ríos Rosas i Cuatro Caminos (Tetuán).

## Història

Abans de la construcció de la mateixa casa Bergamín, dissenyà la Casa del Marqués de Villora. El 1933, ja en plena Segona República i a l'empara de la Llei de Cases Econòmiques, Bergamín decidi construir la colònia en uns terrenys pròxims a la Colonia de Casas Baratas Iturbe, en els Altos del Hipódromo (fent referència a l'Hipòdrom de la Castellana). La idea inicial era dissenyar un complex residencial de xalets i habitatges baixes sota la denominació Cooperativa de casas económicas El Viso. Inspirat en les obres de l'arquitecte Adolf Loos. Quan es construïren les cases, la colònia es trobava allunyada del nucli de població de Madrid. Alhora també era una de les cotes més elevades de la ciutat, i per això el seu nom. En els anys quaranta fou quan l'eixample de Madrid inclogué la colònia en l'interior de la ciutat, deixant de ser una zona perifèrica. L'eix d'expansió cap al Nord de la Castellana provocà que la colònia fos inclosa finalment en la ciutat.

## Referències

* ↑ Eduardo Amann, (1966), Paseo por "EL Viso" madrileño del brazo de Bergamín, Nº. 2, págs. 17-21, Nueva forma : arquitectura, urbanismo, diseño, ambiente, arte, ISSN 0029-5825
* ↑ Jean-Paul Midant, Diccionario Akal de la arquitectura del siglo XX, pág. 199, Ed. AKAL, 2004, 1ª Ed., ISBN 8446017474
* ↑ Castillo Cáceres, Fernando. La Librería. Madrid y el Arte Nuevo (1925-1936) Vanguardia y Arquitectura. Damián Flores Llanos (ilustraciones). Primera, 2011, p. 132-134. ISBN 978-84-9873-163-7.
* ↑ Guerra de la Vega, Ramón. Propia del autor. Madrid (1920-1980) Guía de Arquitectura Contemporánea. Primera, 1981, p. 20-21. ISBN 84-300-5362-X.

## Enllaços externs

* Ortofoto del districte amb els límits de cada barri
* Districtes de Madrid
# Lògica díode-transistor

La lògica díode-transistor (DTL) és una classe de circuits digitals que és l'avantpassat directe de la lògica transistor-transistor. S'anomena així perquè les funcions de porta lògica AND i OR es realitzen mitjançant la lògica del díode, mentre que la inversió lògica (NOT) i l'amplificació (que proporciona la restauració del senyal) es realitza mitjançant un transistor (en contrast amb RTL i TTL).

## Implementacions

El circuit DTL que es mostra a la primera imatge consta de tres etapes: una etapa lògica de díode d'entrada (D1, D2 i R1), una etapa de desplaçament de nivell intermedi (R3 i R4) i una etapa d'amplificador d'emissor comú de sortida (Q1 i R2). . Si les dues entrades A i B són altes (1 lògic; prop de V+), aleshores els díodes D1 i D2 tenen polarització inversa. Aleshores, les resistències R1 i R3 subministraran prou corrent per encendre Q1 (conduir Q1 a la saturació) i també subministraran el corrent necessari per R4. Hi haurà una petita tensió positiva a la base de Q1 (V $_{BE}$, uns 0,3 V per al germani i 0,6 V per al silici). El corrent del col·lector del transistor activat farà baixar la sortida Q (0 lògic; V $_{CE(sat)}$, normalment menys d'1 volt). Si una o ambdues entrades són baixes, almenys un dels díodes d'entrada condueix i tira la tensió als ànodes a un valor inferior a uns 2 volts. Aleshores, R3 i R4 actuen com a divisor de tensió que fa que la tensió base de Q1 sigui negativa i, en conseqüència, desactiva Q1. El corrent del col·lector de Q1 serà essencialment zero, de manera que R2 augmentarà la tensió de sortida Q (lògic 1; prop de V+).

## Primera lògica de díodes amb inversor de transistors

Fins al 1952, IBM va fabricar transistors modificant els díodes de germani disponibles, després de la qual cosa van tenir la seva pròpia planta de fabricació de transistors d'unió d'aliatge a Poughkeepsie. A mitjans de la dècada de 1950, la lògica de díodes es va utilitzar a l'IBM 608, que va ser el primer ordinador totalment transistoritzat del món. Una sola targeta conté quatre circuits de dues vies o tres de tres o un de vuit. Tots els senyals d'entrada i sortida eren compatibles. Els circuits eren capaços de canviar de manera fiable polsos tan estrets com un microsegon.

## Referències

* ↑ «Diode Transistor Logic (DTL)» (en anglès). https://bisonacademy.com.+[Consulta: 13 juliol 2023].
* ↑ «Digital Logic Families» (en anglès). https://www.classe.cornell.edu.+[Consulta: 13 juliol 2023].
* ↑ Babida, Blair. «Diode-Transistor Logic» (en anglès). https://www.eeweb.com,+02-08-2013.+[Consulta: 13 juliol 2023].
* ↑ «Diode-Transistor Logic (DTL)» (en anglès). https://users.metu.edu.tr.+[Consulta: 13 juliol 2023].
# Maria, abadessa de Quedlinburg

La Duquessa Maria de Saxònia-Weimar (7 d'octubre de 1571 – 7 de març de 1610) va ser una princesa-abadessa de Quedlinburg des del 1601 i fins a la seva mort.

## Biografia

Nascuda a Weimar, Maria era filla de Joan Guillem, Duc de Saxònia-Weimar i de Dorotea Susanna de Simmern.
La Princesa-abadessa Anna III de Quedlinburg va morir el 12 de maig de 1601. El prevost de la congregació havia mort de pesta i no havia estat substituït. Se suggerí a Dorotea com successora d'Anna pel guardià de l'abadia, el seu germà Frederic Guillem I, duc de Saxònia-Weimar. L'emperador Rodolf II confirmà l'elecció el 2 de juliol.
El seu regnat va ser tranquil. Es mostrà incapaç d'enfrontar-se als protectors de l'abadia, els ducs de Saxònia, la qual cosa comportà que perdés poder temporal. Va morir sobtadament a Halle (Saxònia-Anhalt), mentre que es dirigia a Dresden, sent enterrada a l'abadia de Quedlinburg.

## Referències

* Lorenz, H. Werdegang von Stift und Stadt Quedlinburg (en alemany), 1922.
# Mare de Déu del Carme de la Clínica la Rossellonesa

La Mare de Déu del Carme de la Clínica la Rossellonesa és la capella de la clínica d'aquest nom, al sector nord-est del centre de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord.
Actualment transformada en Clínica Mutualista Catalana, l'antiga Clínica La Rossellonesa era a l'Alt Vernet, en el número 289 de l'avinguda del Mariscal Joffre. Actualment l'edifici està dedicat a la salut mental, i conserva el nom de La Rossellonesa.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 214. La Mare de Déu del Carme de la Clínica La Rossellonesa». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ La Clínica La Rossellonesa en els ortofotomapes de l'IGN
# Mare de Déu del Carme del Comte

La Mare de Déu del Carme del Comte era l'església del poble del Comte, a l'antic terme municipal de Peramea, i a l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situada en el mateix nucli del Comte, en el sector més occidental. És un temple modern, petit, d'una sola nau, sense absis exterior aparentment. Era sufragània de l'església de Peramea i actualment està en ruïnes.

## Referències

* ↑ Web de l'Ajuntament de Baix Pallars Arxivat 2016-07-01 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* La Mare de Déu del Carme del Comte en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Massalota

Massalota en Fosa (indústria) i metal·lúrgia són dipòsits de metall fos que es col·loquen en els llocs del motlle que són crítics (sobreixents), és a dir, que tendeixen a generar xuclets i aporten material per evitar-los. És possible calcular amb relativa precisió la posició d'aquestes massalotes mitjançant taules, després es calculés el volum de la mazalota mitjançant el càlcul del TST, el càlcul del mòdul, o directament amb l'equació de Chirinola. El mòdul (Mc) d'una secció és la relació entre el seu volum (v) i la seva superfície de refredament (s): Mc = V/S Les massalotes s'eliminessin després de desemmotllar mitjançant tenalles o llimes.
# Metavivianita

La metavivianita és un mineral de la classe dels fosfats. Va ser anomenada per C. Ritz, Eric J. Essene i Donald R. Peacor l'any 1974 per la seva relació estructural amb la vivianita.

## Característiques

La metavivianita és un fosfat de fórmula química Fe$^{2+}$Fe$^{3+}$₂(PO₄)₂(OH)₂·6H₂O. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 1974. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1,5 i 2. És dimorfa de la ferrostrunzita, i isostructural amb la simplesita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la metavivianita pertany a «08.DC: Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: nissonita, eucroïta, legrandita, strashimirita, arthurita, earlshannonita, ojuelaïta, whitmoreïta, cobaltarthurita, bendadaïta, kunatita, kleemanita, bermanita, coralloïta, kovdorskita, ferristrunzita, ferrostrunzita, metavauxita, strunzita, beraunita, gordonita, laueïta, mangangordonita, paravauxita, pseudolaueïta, sigloïta, stewartita, ushkovita, ferrolaueïta, kastningita, maghrebita, nordgauïta, tinticita, vauxita, vantasselita, cacoxenita, gormanita, souzalita, kingita, wavel·lita, allanpringita, kribergita, mapimita, ogdensburgita, nevadaïta i cloncurryita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Nacional d'Història Natural, l'Smithsonian, situat a Washington DC (Estats Units), amb el número de registre: 127100.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Big Chief, a la localitat de Glendale, dins el districte miner de Keystone del comtat de Pennington (Dakota del Sud, Estats Units). Tot i tractar-se d'una espècie no gaire habitual ha estat descrita en tots els continents del planeta a excepció d'Oceania i l'Antàrtida.

## Referències

* ↑ «Metavivianite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r gener 2022].
# Setge de Gibraltar (1316)

El setge de Gibraltar de 1316, també conegut com el Segon Setge de Gibraltar va ser un intent frustrat del nassarí Emirat de Granada per recuperar Gibraltar l'any 1315, una plaça que havia caigut en mans de Ferran IV de Castella el 1309. El setge va precipitar-se a partir de l'enderrocament de Nasr, el soldà de Granada, a mans del seu nebot Ismaïl, l'any 1314. El nou soldà va diclarar la jihad contra els governants cristians de la península Ibèrica l'any següent i es va traslladar a assetjar Gibraltar.
Mentre les forces d'Ismaïl prenien posicions, les forces castellanes sota el comandament del regent Pere de Castella i de Molina, qui exercia l'autoritat en nom del rei infant Alfons XI de Castella, va dur a terme una incursió per saquejar i destruir les fèrtils terres agrícoles de l'emirat. Quan la notícia del setge va aplegar a coneixement de Pere, mentre hi era a Còrdova, va deixar el seu exèrcit on era i va marxar a Sevilla per tal d'organitzar les forces navals i terrestres per aixecar el bloqueig nassarita. Tot sembla indicar que el setge va concloure sense cap enfrontament: els assetjadors es van retirar a la vista que s'aproximaven les tropes castellanes. El regent Pere va dissoldre el seu destacament, garantint als soldats grans avantatges, com una paga doble, i va retornar amb la seua armada a Còrdova per prosseguir la fustigació de Granada.

## Referències

* ↑ Hills, George (1974). Rock of Contention: A History of Gibraltar. Londres: Robert Hale & Company. p. 54. ISBN 0-7091-4352-4
# Nectari (desambiguació)

«Nectari» té aquests significats:
* Botànica: Glàndula productora de nèctar d'algunes plantes. Vegeu Nectari
* Història: (Νεκτάριος, mort el 398) Patriarca de Constantinoble. Vegeu Nectari de Constantinoble
* Història: Patriarca de Jerusalem. Vegeu Nectari de Jerusalem (1605-1680)