OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arius nigricans

Arius nigricans és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. (BOOK), Nov., v. 15: i-xxxi + 1-540.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cantó de Monestièr

El cantó de Monestièr és un cantó francès del departament del Tarn, situat al districte d'Albi. Té 9 municipis i el cap cantonal és Monestièr.

## Municipis

* Combafan
* La Parroquial
* Monestièr
* Montirat
* Sant Cristòfol
* Salas
* Lo Segur
* Trevièn
* Virac

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1982-2008 | Jean-Marc Pastor | PS |
| 2008- | Denis Marty | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 3.107 | 3.468 | 3.109 | 3.008 | 2.911 | 2.853 | 2.783 |
# Baixa Segarra

La Baixa Segarra és una comarca natural situada a l'extrem nord de la comarca de la Conca de Barberà, al voltant de la població de Santa Coloma de Queralt i que inclou els municipis del nord-est d'aquesta comarca i alguns de l'Anoia. Fisiogràficament i econòmicament té molts paral·lelismes amb la Segarra, i de fet en forma la zona sud de l'altiplà; d'aquí li ve el nom. A causa de la diferent orografia i, sobretot, de les deficients comunicacions amb la resta de la Conca de Barberà, s'ha proposat que en constituís una comarca diferenciada.
Des del segle xvi, hom ha anomenat també la Conca d'Òdena «Baixa Segarra».

## Geografia

El territori està situat a una cota mitjana d'uns 700 m, a l'àrea de contacte entre l'extrem meridional dels altiplans de la Segarra, la conca d'erosió de Barberà i la serralada Prelitoral. Pertany a tres conques hidrogràfiques diferents: la de l'Ebre, a través del riu Corb; la del Llobregat, a través de la riera de Clariana, afluent de l'Anoia; i la del Gaià. Els cursos alts d'aquests rius drenen el territori i són els responsables del modelatge del relleu.
Hi predominen els conreus herbacis de secà, afavorits per l'existència d'àrees planeres, mentre que la vegetació espontània hi és escassa, encara que hi és fortament present a les Obagues del riu Corb; s'hi troben, però algunes pinedes de pi blanc (Pinus halepensis) i pinassa (Pinus nigra subsp. salzmannii), entre d'altres. En algunes obagues i fons de vall hi apareixen rouredes de roure valencià (Quercus faginea).
Els municipis que la formen són Passanant i Belltall, Vallfogona de Riucorb, Llorac, Santa Coloma de Queralt, Conesa, Savallà del Comtat, i la part nord dels municipis de Les Piles, Forès i Rocafort de Queralt. A la comarca de l'Anoia en formen part els municipis d'Argençola i Bellprat, tot i que Sant Martí de Tous, Orpí, Carme i Jorba, i més antigament, tota la Conca d'Òdena, també hi estaven relacionats.

## Història

La Baixa Segarra ha estat sempre una cruïlla de camins entre terres tarragonines, lleidatanes i barcelonines. La pertinença de Santa Coloma a la conca del Gaià justificà la seva inclusió a la província de Tarragona el 1822, tot i que fins llavors pertanyia al partit judicial d'Igualada. El 1834, l'adscripció tarragonina en forçà la unió al partit judicial de Montblanc, embrió del qual més endavant esdevindria l'actual comarca de la Conca de Barberà.

## Referències

* ↑ Observatori del Paisatge de Catalunya. Catàleg de paisatge del Camp de Tarragona
* ↑ Santa Coloma engega el debat per crear la Baixa Segarra Tinet.cat, 14/10/2004
* ↑ la Segarra (altiplà). Gran enciclopèdia catalana
* ↑ «Generalitat de Catalunya. Departament de Polítíca Territorial i Obres Públiques.Catàleg de Paisatge del Camp de Tarragona. Unitat de Paisatge 2: Baixa Segarra». Arxivat de l'original el 2012-06-21. [Consulta: 3 maig 2009].

## Bibliografia

* Societat Catalana de Geografia Arxivat 2008-06-08 a Wayback Machine.
* DPTOP. Catàleg de Paisatge del Camp de Tarragona. Unitat de Paisatge 2: Baixa Segarra Arxivat 2012-06-21 a Wayback Machine.
# París-Roubaix 1906

La París-Roubaix 1906 fou l'11a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 16 d'abril de 1906 i fou guanyada pel francès Henri Cornet, que s'imposà a l'esprint en la meta de Roubaix.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Henri Cornet | - | 9h 59' 20" |
| 2 | Marcel Cadolle | Alcyon | m. t. |
| 3 | René Pottier | - | |
| 4 | Louis Trousselier | Peugeot | |
| 5 | César Garin | La Francaise | |
| 6 | Hippolyte Aucouturier | Alcyon | |
| 7 | Georges Passerieu | Peugeot | |
| 8 | Marceau Narcy | - | |
| 9 | Émile Georget | - | |
| 10 | Sain | - | |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats de l'edició de 1906 a les-sports.info
* Resultats de l'edició de 1906 a cyclebase.nl
# Hug d'Empúries (mariscal del Temple)

Fra Hug d'Empúries va ser el darrer mariscal de l'orde del Temple a Terra Santa. Fra Hug pertanyí a la poderosa família dels comtes d'Empúries. Segurament era fill d'Hug V d'Empúries.
Fra Hug va ser el sots-mariscal de fra Bartomeu de Quincy (mariscal de l'orde) a la poderosa guarnició de l'illa d'Arwad, que havia de servir de base logística en les ofensives conjuntes del Gran Khan Ghazan dels tàrtars, del rei Hethum II d'Armènia, del rei Enric II de Xipre i del Temple.
L'ofensiva va aconseguir la victòria de Wadi al-Khazandar contra el soldà An-Nàssir Muhàmmad ibn Qalàwun i la breu ocupació de Jerusalem a finals de 1299 i principis de 1300, però no va poder consolidar el seu domini. La contraofensiva del soldà egipci va expugnar Arwad el setembre de 1302.
Mort fra Bartomeu de Quincy en combat, fra Hug va esdevenir mariscal del Temple i és qui va rendir la guarnició d'Arwad a l'emir Zarrak, contra la promesa de salvar-los la vida i permetre-los tornar a Xipre. Aquesta promesa no va ser complida i la guarnició va ser massacrada, exceptuats alguns cavallers pels quals els egipcis van esperar ofertes de rescat (especialment, per fra Dalmau de Rocabertí).
Després de la caiguda d'Arwad no se sap res més de fra Hug. Hi va haver rumors de la seva conversió a l'Islam i matrimoni amb una dona musulmana, però el més probable és la seva mort. No consta que l'ambaixada d'Eymeric d'Usall per rescatar fra Dalmau fes cap gestió per portar fra Hug cap a Catalunya.

## Bibliografia

Josep Maria Reyes Vidal ha escrit una documentada biografia sobre Eymeric d'Usall i les seves ambaixades de rescat dels templers d'Arwad a: bubok.com Arxivat 2010-07-08 a Wayback Machine.. I també a Google Llibres
# Cantó de Peiròla de Provença

El cantó de Peiròla de Provença és un cantó francès del departament de les Boques del Roine, situat al districte d'Ais de Provença. Té 5 municipis i el cap és Peiròla de Provença.

## Municipis

* Jocas
* Mairarga
* Peiròla de Provença
* Lo Pueg de Santa Reparada
* Sant Pau de Durènça
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1955-1998 | Louis Philibert | SFIO, després PS |
| 1998- | Alexandre Medvedowsky | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Mastacembelus albomaculatus

Mastacembelus albomaculatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 22 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 82.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical (3°S-9°S) que viu en aigües costaneres i de fons rocallós.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és un endemisme del llac Tanganyika.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Gosse, J.-P., 1986. Anabantidae. P. 402-414. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Coulter, G.W., 1991. Composition of flora and fauna. P. 200-274. A: G.W. Coulter (ed.). Lake Tanganyika and its life. Natural History Museum Publications, Oxford University Press. Londres, Oxford i Nova York.
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Vreven, E.J., 2005. Redescription of Mastacembelus ophidium Günther, 1893 (Synbranchiformes: Mastacembelidae) and description of a new spiny eel from Lake Tanganyika. J. Nat. Hist. 39(18):1539-1560.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Ariocarpus

Ariocarpus és un gènere de cactus endèmics de Mèxic i el sud de Texas. A aquestes plantes les hi sol cridar roques vivents, encara que aquesta designació és usada també per a altres gèneres tant de cactàcies com d'altres suculentes, tals com els Lithops. A causa que els membres d'aquest gènere són altament apreciats pels col·leccionistes, estan actualment protegits al seu país d'origen, per la legislació actual en matèria de protecció ambiental. La majoria de les espècies són de creixement lent. No obstant això, les seves flors són espectaculars.
El nom es compon d'una banda del grec carpus, fruit, i ari, és a dir, fruit similar al de "Ària".

## Distribució i hàbitat

S'estén des dels estats de San Luis Potosí, Zacatecas, Coahuila, Nou León i Tamaulipas, regió que comprèn el Desert de Chihuahua, fins al sud de Texas. Les plantes solen créixer en llomes pedregoses, amb sòls calitxos o lleugerament alcalins, enterrades gairebé per complet, per la qual cosa és difícil observar-les a menys que estiguin en època de floració.

## Espècies seleccionades

* Ariocarpus agavoides
* Ariocarpus bravoanus
* Ariocarpus fissuratus * Ariocarpus furfuraceus
* Ariocarpus kotschoubeyanus
* Ariocarpus retusus
* Ariocarpus scapharostrus
* Ariocarpus trigonus

## Sinonímia

* Anhalonium Lem.
* Neogomesia Castañeda
* Neogomezia Buxb. (orth. var.)
* Roseocactus A.Berger
* Stromatocactus Karw. ex Rümpler (nom. inval.)

## Referències

* Bravo-Hollis, Helia i Hernando Sánchez-Millorada. Les Cactàcies de Mèxic, Mèxic: UNAM, 1991, ISBN 968-36-1759-X, Vol. II, pàg. 252-263
* Britton, N.L. and J.N. Rose. The Cactaceae, New York: Dover, 1963, ISBN 0-486-21192-4, Vol. III, pàg. 80-83
# Cantó de Monistròu de Lèir

El cantó de Monistròu de Lèir és un cantó francès del departament de l'Alt Loira, situat al districte de Sinjau. Té 4 municipis i el cap és Monistròu de Lèir.

## Municipis

* Beauzac
* La Chapelle-d'Aurec
* Monistròu de Lèir
* Saint-Maurice-de-Lignon

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1962-1992 | Jean Proriol | RI, després UDF |
| 1992-2011 | Guy Granger | RPR, després UMP |
| 2011- | François Berger | NC |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Papamosques d'Indoxina

El papamosques d'Indoxina (Cyornis sumatrensis) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae) del sud-est asiàtic. Es troba des del sud de Myanmar i la península de Malaca fins a Indoxina i el nord-est de l'illa de Sumatra. Habita les zones humides i els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits. El seu estat de conservació és de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «papamosques d'Indoxina». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 4 gener 2021].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 699. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Indochinese Blue-flycatcher. Cyornis sumatrensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 4 gener 2021].
# Districte d'Aurich

El Districte d'Aurich (en alemany Landkreis Aurich) és un districte alemany (districte) en l'estat federal de Baixa Saxònia (Alemanya). La capital de districte és Aurich localitzada en el centre de la regió històrica de Frísia Oriental. A l'oest i nord es troba la costa del Mar del Nord sent una frontera natural de l'estat de Baixa Saxònia al nord. A l'est limita amb el Districte de Wittmund i al sud amb el Leer així com amb la ciutat d'Emden.
Inclou les illes Frisones de Baltrum, Juist i Norderney.

## Demografia

| Any | Població | Any | Població |
| 1976 | 164.825 | 1980 | 167.422 |
| 1985 | 169.283 | 1990 | 170.521 |
| 1995 | 180.118 | 1999 | 185.102 |
| 2003 | 189.243 | 2005 | 190.128 |

## Composició del districte

Dades de població del cens de 30 de juny de 2005)
Municipis :
| Aurich, Ciutat (40.462) Baltrum (502) Dornum (4.807) Großefehn (13.191) Großheide (8.725) Hinte (7.297) Ihlow (12.644) | Juist, Municipi insular (1.866) Krummhörn (13.260), Campen, Pilsum Norden, Ciutat (25.092) Norderney, Ciutat (6.113) Südbrookmerland (19.088) Wiesmoor, Ciutat (13.128) |

### Municipis conjunts

| 1. Municipi conjunt de Brookmerland (13.427) Leezdorf (1.987) Marienhafe, Flecken (seu)(2.008) Osteel (2.398) Rechtsupweg (2.123) Upgant-Schott (3.845) Wirdum (1.066) | 2. Municipi conjunt d'Hage (10.679) Berumbur (2.560) Hage, Flecken (seu) (5.826) Hagermarsch (467) Halbemond (1.062) Lütetsburg (764) |

### Zona sense municipi

* Memmert (5,17 km², deshabitada)

## Enllaços externs

* Web oficial
# Human Proteome Organization

La Human Proteome Organization (HUPO), Organització del Proteoma Humà en anglès, és un consorci internacional format per associacions nacionals en recerca proteòmica, investigadors governamentals, institucions acadèmiques i indústria. Es tracta d'una organització sense ànim de lucre fundada el juny de 2001 per a promoure el desenvolupament i la conscienciació al voltant de la recerca en proteòmica. Defensa els investigadors en aquest camp arreu del món i treballa per a facilitar les col·laboracions científiques entre membres i promoure'n iniciatives. En darrer terme, el seu objectiu és ajudar a obtenir una comprensió millor i més completa del proteoma humà.
El seu projecte més conegut és el Projecte Proteoma Humà (HPP), que consisteix en una estructura internacional per a la col·laboració global, la compartició de dades, l'establiment d'estàndards de qualitat i la millora de l'anotació del proteoma codificat pel genoma. L'organització va elaborar el primer esborrany de la seqüència del proteoma humà el 2020.
Paral·lelament, cada any organitza un congrés i concedeix diferents tipus de premis en el marc de la proteòmica.

## Referències

* ↑ Organization, European Molecular Biology. «DeepMind Releases Accurate Picture of the Human Proteome – “The Most Significant Contribution AI Has Made to Advancing Scientific Knowledge to Date”». SciTechDaily, 22-07-2021. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ Hanash, Sam; Celis, Julio E. (en anglès) Molecular & Cellular Proteomics, 6, 01-06-2002, pàg. 413–414. DOI: 10.1074/mcp.R200002-MCP200. ISSN: 1535-9476. PMID: 12169681 [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Human Proteome Organization». ICS | International Conference Services - Association, Tradeshow & Conference Management. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ Merrick, B. Alex Environmental Health Perspectives Toxicogenomics, 2002. DOI: 10.1289/txg.5918. ISSN: 0091-6765 [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Researchers Create High-Stringency Blueprint of Human Proteome | Genetics | Sci-News.com». Breaking Science News | Sci-News.com. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Scientists map the human proteome». ScienceDaily. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Mapping the Human Proteome: A Journey». Proteomics & Metabolomics from Technology Networks. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «HUPO - Past Award Recipients». www.hupo.org. [Consulta: 27 juliol 2021].
# Can Salvà (Palau-solità i Plegamans)

Can Salvà és una obra de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta rectangular de tipus ciutat-jardí. La teulada, a quatre vessants, és de teula àrab i ràfec en voladís, amb un tractament formal i plàstic de línies clàssiques. Els cavallets dels quatre vessants del sostre, van ser construïts a terra i pujats després amb una grua, cosa inusual a l'època.
A la façana principal trobem la porta flanquejada per dues grans finestres d'arc rebaixat. Per sobre hi ha una motllura que recorre tota la casa i separa la planta baixa de la resta de l'edifici. Al primer pis hi ha dues finestres d'arc rebaixat i al centre una escena esgrafiada que representa un pescador i un caçador, possiblement activitats típiques de la contrada o aficions del propietari de la casa. A les golfes trobem un òcul flanquejat de dues petites finestres. En tota la façana es poden apreciar decoracions d'esgrafiat representant corns de l'abundància i gerros amb elements florals; a les cantoneres, la mateixa tècnica imita el disseny de pedres cantoneres: dibuixos en rectangle amb alternança d'elements romboïdals. Aquesta decoració la trobem a les quatre façanes.
A la façana de migdia, a la planta baixa, es pot veure la porta emmarcada per dos grans finestrals. Al primer pis hi ha una obertura d'arc rebaixat que dona a una gran balconada que ocupa tot l'ample de la façana i en un costat un rellotge de sol esgrafiat. Al tercer pis es pot veure una finestra rectangular. Al interior de la casa, tot està fet amb fusta de melis.
L'aspecte global d'aquesta casa exemplifica la incidència dels gustos clàssics sota l'esperit nacionalista que dominava en el moviment noucentista.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Oromí - Can Salvà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1991

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1991 va tenir lloc el 1992 a Madrid. El Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC) considera que és el quarantè setè lliurament d'aquestes medalles, ja que van ser atorgades per primera vegada quaranta-sis anys abans. No obstant això, la veritat és que durant els cinc anys anteriors —1985 a 1989—— l'esdeveniment no s'havia celebrat a causa de la greu crisi que sofria l'associació. Novament es van lliurar medalles en vuit categories, si bé el Premi revelació va ser substituït per la Medalla al millor muntatge.
La triomfadora va ser Las cartas de Alou, que es va fer amb tres medalles: millor pel·lícula, fotografia i guió original. La luna negra i ¡Ay, Carmela! van aconseguir dos premis cadascuna.

## Llista de medalles

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | Las cartas de Alou | pel·lícula |
| Millor director | Imanol Uribe | La luna negra |
| Millor actriu | Carmen Maura | ¡Ay, Carmela! |
| Millor actor | Andrés Pajares | ¡Ay, Carmela! |
| Millor fotografia | Joan Amorós i Andreu | Las cartas de Alou |
| Millor música | José Nieto | La luna negra |
| Millor guió original | Montxo Armendáriz | Las cartas de Alou |
| Millor muntatge | José Antonio Rojo Paredes | La sombra del ciprés es alargada |

## Referències

* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1990». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-02-26. [Consulta: 19 juliol 2019].

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1991
* VI Premis Goya
* I Premis de la Unión de Actores
* I Premis Turia
* 36a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
* X Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya

## Enllaços externs

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1991 a Internet Movie Database
# Aster, Agrupació Astronòmica de Barcelona

* «Aster» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Aster (gènere)».
Aster, Agrupació Astronòmica de Barcelona, és una entitat privada sense afany de lucre que reuneix els afeccionats a l'astronomia i ciències afins, de l'àmbit de Barcelona en particular i de Catalunya en general.
El seu objectiu és fomentar l'interès tant pràctic com teòric per l'astronomia. Les activitats que es realitzen per assolir aquest objectiu són, bàsicament, la divulgació popular d'aquesta ciència utilitzant tots el mitjans possibles i la potenciació de l'observació astronòmica pràctica en tots els àmbits a l'abast de l'astrònom amateur.
Entre les seves fites històriques més importants destaquen haver estat els primers d'Europa Occidental en detectar el senyal emès pel satèl·lit Sputnik 1 el 17 de gener de 1957, i el descobriment de l'erupció d'una banda atmosfèrica de Júpiter el 1989.

## Història

L'entitat va ser fundada va ser fundada l'any 1948 per grup de joves aficionats a l'astronomia liderats per Ernest Guille i Moliné, que fou el primer president de l'Agrupació. Un any després van realitzar la seva primera activitat, que fou l'observació d'un eclipsi parcial de Sol des del Tibidabo.
Els socis de l'Agrupació van construir un observatori inaugurat el 1953 a l'àtic del número 71 del Passeig de Gràcia de Barcelona, on hi havia la seu social d'ASTER. La terrassa de l'observatori disposà fins a final de la dècada de 1980 d'una garita meteorològica amb termòmetres, higròmetre, baròmetre i pluviòmetre. La instal·lació es va desmuntar quan les construccions veïnes la van inutilitzar. L'any 2004 Aster abandonà la seu del Passeig de Gràcia, degut al preu del lloguer, per traslladar-se al número 291 del carrer Viladomat, on guarden els seus històrics telescopis i la memòria dels seus assoliments, com el descobriment, l'any 1989, d'una gran erupció a Júpiter.

## Referències

* 1 2 3 La Vanguardia, El día que el ‘Sputnik’ llamó a Barcelona
* 1 2 astrogea.org, any 1998, Observatori Aster Arxivat 2005-03-24 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Societat Catalana de Gnomònica

## Enllaços externs

* Aster, Agrupació Astronòmica de Barcelona