OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dugesia bengalensis

Dugesia bengalensis és una espècie de triclàdide dugèsid que habita l'Índia. La localitat tipus, descoberta l'any 1980, és un gran llac poc profund situat als afores de Santiniketan, Birbhum, Bengala Occidental.
L'espècie va ser descrita a partir d'un espècimen que va formar l'aparell reproductor al laboratori, després de quatre mesos sent alimentat una vegada per setmana i mantingut a 16 °C en un lloc fosc.
El cariotip bàsic de D. bengalensis està constituït per set parells de cromosomes metacèntrics o submetacèntrics i un parell de subtelocèntrics (n = 8; 2n = 16).

## Descripció

D. bengalensis és una espècie petita i pigmentada. Els espècimens sexualment madurs mesuren fins a 10 mm de llarg i 1,5 mm d'amplada. El cap presenta una forma de forma subtriangular amb dues aurícules romes. Al mig del cap presenta dos ulls típics de dugèsid, rodejats per una zona lliure de pigment. La faringe és relativament curta.

## Hàbitat

D. bengalensis es va trobar en una bassa gran situada a uns 60 metres d'altitud. Al llarg de les vores d'aquesta bassa hi havia nombroses plantes i herbes aquàtiques. A l'època seca a l'oest de Bengala rarament es troba l'espècie mentre que després de l'època de pluges i el començament del temps fred hi és present en abundància.

## Filogènia

Basant-se en la morfologia de l'aparell reproductor es considera que D. bengalensis està emparentada amb D. indica, D. tamilensis, D. nannophallus, D. andamanensis, D. burmaensis i D. siamana.
L'espècie D. bengalensis es va incloure en una anàlisi filogenètica molecular juntament amb altres espècies de Dugesia:
| Dugesia | D. sicula D. aethiopica D. japonica D. ryukyuensis D. notogaea D. bengalensis D. subtentaculata D. gonocephala D. liguriensis D. etrusca D. ilvana D. benazzii D. hepta |

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Kawakatsu, M.; Oki, I.; Tamura, S.; Yamayoshi, T.; Aditya, A.K. «A new freshwater planarian from West Bengal, India (Turbellaria; Tricladida; Paludicola)». Bulletin of the Biogeographical Society of Japan, 38, 1-12, 1983, pàg. 3-10.
* ↑ Lázaro, Eva Maria; Sluys, Ronald; Pala, Maria; Stocchino, Giacinta Angela; Baguñà, Jaume; Riutort, Marta «Molecular barcoding and phylogeography of sexual and asexual freshwater planarians of the genus Dugesia in the Western Mediterranean (Platyhelminthes, Tricladida, Dugesiidae)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 52, 3, 2009, pàg. 835-845. DOI: 10.1016/j.ympev.2009.04.022.
Espècies de Dugesia :
# Economia d'Austràlia

L'Economia d'Austràlia posseeix un pròsper creixement a l'estil occidental, ocupant el sisè lloc mundial en termes de PIB per capita per sobre de països com els Estats Units, França, Regne Unit i Alemanya segons els valors nominals emesos pel Fons Monetari Internacional el 2012. El país té un cost de vida relativament baix.
L'avantatge competitiu en productes primaris és un reflex de la riquesa natural del continent australià i el seu petit mercat domèstic; 20.3 milions de persones ocupen un territori gairebé de la grandària dels Estats Units. La indústria de serveis s'ha expandit durant les dècades recents a costa del sector manufacturer, el qual en l'actualitat representa una mica menys del 12 per cent del PIB.
L'èmfasi d'Austràlia en les reformes és un factor clau darrere de la contínua fortalesa de l'economia. A la dècada de 1980, el Partit Laborista Australià, dirigit pel primer ministre Bob Hawke i el tresorer Paul Keating, va donar inici a la modernització de l'economia australiana en alliberar el tipus de canvi del dòlar australià el 1983, conduint a una total desregularització financera (el 1992 es va permetre la lliure entrada de bancs estrangers).
Avui, àrees de preocupació per a alguns economistes inclouen el crònic dèficit del seu compte corrent i també els alts nivells d'endeutament extern net del sector privat.

## Enllaços externs

* Projecció econòmica d'Austràlia (anglès)
# E26

La ruta europea E26 és una carretera que forma part de la Xarxa de carreteres europees. Comença a Hamburg (Alemanya) i finalitza a Berlín (Alemanya). Té una longitud de 283 km i una orientació d'est a oest.
# Eduard Zintl

Eduard Zintl (Weiden in der Oberpfalz, Baviera, 21 gener 1898 – Darmstadt, Hessen, 17 gener 1941) fou un destacat químic alemany conegut pel descobriment de les fases de Zintl i de la regla de Zintl.
Durant la seva infància la seva família residí a Weiden i Bayreuth fins a acabar a Múnic. Una vegada completats els seus estudis secundaris fou reclutat pel servei militar durant Primera Guerra Mundial (1914-1918). Als 21 anys inicià els seus estudis de química a la Universitat de Múnic. Aconseguí el seu doctorat als 25 anys sota la direcció d'Otto Hönigschmid amb una tesi sobre una nova mesura de la massa molar del brom. S'incorporà al grup d'investigació d'Otto Hönigschmid, on s'encarregà de la direcció de les tesis doctorals d'estudiants com Josef Goubeau i Günther Rienäcker. Del 1928 al 1933 fou professor de química inorgànica a la Universitat de Freiburg. Durant aquest període estudià l'estructura d'anions complexos formats per metalls en una solució de sodi dins amoníac, com ara el [Na(NH₃)x]$^{+4}$[Pb$_9$]$^{4−}$. Ell 1933 passà a la Universitat de Tecnologia de Darmstadt. Allà seguí amb les seves investigacions sobre anions complexos que el conduïren a descobrir les fases de Zintl. En aquests compostos l'estructura del polianió resulta similar a la d'un element isoelectrònic. Per exemple al compost Na₂Tl el polianió (Tl₄)$^{8−}$ és tetraèdric i similar a la molècula de fòsfor P₄.

## Referències

* ↑ «Wer war Eduard Zintl?» (en alemany). Technische Universität Darmstadt. Arxivat de l'original el 5 d’octubre 2015. [Consulta: 4 octubre 2015].
# Edouard Van Beneden

Édouard Louis Joseph Marie Van Beneden (Lovaina, 5 de març de 1846 - Lieja, 28 d'abril de 1910) era fill de Pierre-Joseph Van Beneden, va ser un embriòleg, citòleg i biòleg marí belga. Va ser professor de zoologia a la Universitat de Lieja. Ell va contribuir a la citogenètica pels seus treballs sobre el cuc intestinal Ascaris. En aquest treball va descobrir com els cromosomes s'organitzaven durant la meiosi (esdeveniment produït durant la producció de gàmetes). Van Beneden dilucidà, juntament amb Walther Flemming i Eduard Strasburger, els fets essencials de la mitosi, on, en contrast amb la meiosi, hi ha una igualtat qualitativa i quantitativa de la distribució cromosòmica de les cèl·lules filles (vegeu cariotip).

## Obres

* Édouard van Beneden Recherches sur la composition et la signification de l'œuf 1868

## Referències

* ↑ Dictionary of Biography Page 141 Houghton Mifflin Company - 2003 "Beneden, Edouard Joseph Louis-Marie van 1846-1910 * Belgian cytologist and embryologist Born in Liege,"
* ↑ "Edouard van Beneden." Arxivat 2012-09-26 a Wayback Machine. SpeedyLook encyclopedia, 22 Mar. 2009

## Bibliografia

* Hamoir, G «The discovery of meiosis by E. Van Beneden, a breakthrough in the morphological phase of heredity». Int. J. Dev. Biol., 36, 1, març 1992, pàg. 9–15. PMID: 1627480.
* Hamoir, G «[Edouard Van Beneden, biologist and stoic]». Revue médicale de Liège, 41, 20, octubre 1986, pàg. 779–85. PMID: 3541105.
# Edouard Drumont

Édouard Adolphe Drumont (3 de maig de 1844 – 5 de febrer de 1917) va ser un escriptor i periodista francès conegut sobretot pel seu antisemitisme.

## Biografia

Drumont va néixer a París, provenia d'una família de pintors de porcellana originaris de Lilla. Als disset any el seu pare morí.
Treballà primer com a treballador del govern, però després va col·laborar a la premsa i escrigué diverses obres com la de Mon vieux Paris (1879) la qual va rebre un premi de l'Acadèmia francesa.
El llibre de Drumont de 1986 La France Juive (La França jueva) ataca el paper dels jueus a França i proposa la seva exclusió de la societat. El 1892 Drumont fundà el periòdic La Libre Parole que va ser una plataforma de l'antisemitisme virulent.
De 1898 a 1902 Édouard Drumont representà Alger en la cambra de diputats francesa.
Les seves idees després varen ser recollides pel nazisme. Explotà el tema dels escàndals del canal de Panamà i arribà al cim de notorietat durant l'Afer Dreyfus, en el qual va ser un acusador d'Alfred Dreyfus.
Pels seus articles del tema de l'escàndol del canal de Panamà va ser condemnat a tres mesos de presó, després es va retirar a Brussel·les i el 1898 tornà a França on va ser elegit diputat per Alger.

## Obra

* La fin d'un monde (1888)
* Dernière battaille (1890)
* Testament d'un antisémite (1891)
* Secret de fourmies (1892)
* De l'or, de la boue, du sang - Du Panama á l'anarchie (1896), dealing with the Panama scandals
* Les Juifs et l'affaire Dreyfus (1899)
* Vieux portraits, vieux cadres (1900)

### La France juive

Aquest llibre va tenir 200 reimpressions fins a l'any 1945.

## Referències

* ↑ Deutsch, Gotthard, and A.M. Friedenberg. “DRUMONT, EDOUARD ADOLPHE.” JewishEncyclopedia.com
* ↑ a Adam Keller, Drumont's Jewish disciple Arxivat 2009-02-09 a Wayback Machine., 2008-06-02
* ↑ Arendt, Hannah. The Origins of Totalitarianism. Harvest Books, 1973; ISBN 0156701537, p. 95-99.

## Publicacions

* Stéphane Arnoulin, M. Edouard Drumont et les Jésuites (Paris, 1902)
# El lector

El lector o The reader (títol original en anglès: The Reader) és una pel·lícula estatunidenca dirigida l'any 2008 per Stephen Daldry.

## Repartiment

* Ralph Fiennes: Michael Berg
* Kate Winslet: Hanna Schmitz
* David Kross: Michael Berg de jove
* Alexandra Maria Lara: Ilana Mather de jove
* Lena Olin: Rose Mather / Ilana Mather
* Bruno Ganz: Professor Rohl

## Anàlisi

Basada en la novel·la Der Vorleser (en català El lector, editada per Empúries), obra semiautobiogràfica de l'escriptor alemany Bernhard Schlink, publicada l'any 1995 i convertida ben aviat en un gran èxit de vendes tant a Alemanya com arreu del món, tracta de les conseqüències de l'Holocaust des d'una perspectiva poc habitual: la protagonista va treballar en diversos camps d'extermini.
En la pel·lícula, han coincidit un bon grapat de talents del cinema anglosaxó: els actors Kate Winslet i Ralph Fiennes, el director Stephen Daldry, el dramaturg i guionista David Hare i els productors Anthony Minghella i Sydney Pollack, que desgraciadament han mort tots dos sense haver pogut veure el film acabat.
Però la gran protagonista és l'actriu Kate Winslet, intèrpret d'Hanna Schmitz, que manté un afer amorós amb un noi de 15 anys al Berlín de finals dels 50. La pel·lícula no recrea la seva implicació amb les SS, sinó que segueix la pista dels dos personatges a partir de la seva relació amorosa en diferents moments posteriors.

## Referències

* ↑ Títol en català a Eldoblatge.com
* ↑ Títol en català a Ésadir.cat

## Enllaços externs

* Pàgina de la pel·lícula.
# El lament d'Ícar

El lament d'Ícar (en anglès: The Lament for Icarus) és un quadre del pintor londinenc Herbert James Draper (1863-1920), en el qual apareix el personatge mític Ícar després de la seva caiguda i mort, envoltat de diverses nimfes que es lamenten. Les ales d'Ícar es basen en el plomatge de l'ocell del paradís. El 1898 aquesta obra fou comprada a una exposició de l'Acadèmia Reial mitjançant el Llegat Chantrey, un fons públic destinat a comprar art modern gràcies al mecenatge de Sir Francis Leggatt Chantry, R.A.. Posteriorment, El lament d'Ícar rebé la medalla d'or durant l'Exposició Universal de 1900 que es feu a París.
Segons la investigadora Justine Hopkins, Draper identifica Ícar "amb els altres herois dels prerafaelites i dels simbolistes, que, com ara James Dean mig segle després, miren de viure ràpidament, morir jove, i deixar un cadàver formós".

## Referències

* 1 2 Jacob E. Nyenhuis. Myth and the creative process: Michael Ayrton and the myth of Daedalus, the maze maker, Wayne State University Press, 2003, p. 54, ISBN 0814330029
* ↑ "The Chantry Bequest" Arxivat 2012-02-14 a Wayback Machine.>
* ↑ «Art Reproduction of Draper». Allartclassic.com. [Consulta: 19 novembre 2010].
# Can Vilagut

Can Vilagut és una obra de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular i coberta a dues vessants que aboca les aigües a la façana principal i queda tancada per un pati. Està formada per planta baixa i dos pisos. La planta baixa té dues finestres amb reixes i al mig la porta amb marc de pedra, on figura la data del 1867. El primer pis comprèn un balcó i dues finestres, i al segon pis hi ha les golfes. Al mig de la façana hi ha un rellotge de sol amb la data del 1768. A la cara de ponent del mas hi ha adossat un altre mas, petit, que és la casa dels masovers.

## Història

El 4 de juliol de 1368, Pere III feu un decret a favor de Berenguer Relat, que ja era senyor de la vila de Molins de Rei, transformant la fortalesa de Ciuró en castell termenat, incloent-hi la vila de Molins de Rei, els masos de Ramon-ça-Torre (Can Vilagut) i el de Bernat Bofill (Can Bofill). A partir d'aquí, aquest mas ja apareix de forma continuada a la vila de Molins de Rei.

## Referències

* ↑ «INVENTARI DE RELLOTGES DE SOL CATALANS». [Consulta: 11 abril 2021].
* 1 2 «Can Vilagut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Radamist d'Ibèria

Radamist o Adam d'Ibèria (a les fonts georgianes Ghadam -georgià: ღადამი, o Adam ადამი) fou un rei d'Ibèria en unes dates incertes que anirien de vers el 141 al 145 (segon Cyril Toumanoff del 132 al 135, segons la cronologia tradicional del 19 al 132.

## Biografia

Les Cròniques georgianes, del príncep Vakhoust, editades i estudiades per Marie-Félicité Brosset, informen breument del seu regnat; li donen el nom d'Adam i el qualifiquen de kartlòsida (descendents de Kartlo)
| « | Adam fill de Pharsman II d'Ibèria, havent arribat al tron del seu pare, va morir després de tres anys de regnat, deixant un fill de només un any. Fins a la seva majoria, el poder va quedar en mans de la seva mare, esposa de Pharsman, de nom Ghadana, | » |
Marie-Félicité Brosset i Cyril Toumanoff identifiquen el fill d'un any de Radamist com el futur rei Pharsman III d'Ibèria.

## Notes i referències

* ↑ Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie, pàg. 74.
* ↑ Marie-Félicité Brosset, op. cit., pàg. 74 & nota númro 6 : « Ghadana va deixar de regnar el 146, 430 de l'11è cicle ».
* ↑ Cyril Toumanoff proposa la hipòtesi que era una filla del rei Vologès I d'Armènia.

## Bibliografia

* (anglès) Robert W. Thomson, Rewriting Caucasian History: The Medieval Armenian Adaptation of the Georgian Chronicles: The Original Georgian Texts and the Armenian Adaptation, Oxford University Press, 1996 ISBN 0198263732, pàg. 65.
* (anglès) Cyril Toumanoff Chronology of the early Kings of Iberia Traditio, Vol. 25 (1969), p. 1-33
# EL86

EL86, és una vàlvula de buit electrònica fabricada a Europa de tipus pèntode amb base noval B9A de 9 forats.

## Classificació per tensió de filament i funció

Pertany al grup E, el que significa que l'alimentació del filament és de 6,3 V i L, la qual cosa significa que és un pèntode de sortida. Té també una versió: la XL86 (8CW5), la tensió de filament de la qual és de 8 V.

## Característiques principals

L'alimentació del filament és en paral·lel i indirecta: 6,3 V - 0,76 A. Té una tensió màxima d'ànode de 300 V i una potència màxima d'ànode de 12 W. La transconductància és d'11,0 mA/V per tensió de placa de 170 v, tensió de pantalla 170 V i tensió de graella 1 o de control de -12,5 V, o de 13,0 mA/V per tensió de placa de 100 V, tensió de pantalla de 100V i tensió de graella 1 de -5,0 V.

### Característiques mitjana per a una vàlvula en sortida simple classe A

* Tensió de placa: 200 V.
* Tensió de pantalla: 200 V.
* Resistor de càtode. 215 ohms.
* Resistència interna de placa. 2500 ohms.
* Resistor de pantalla, sense desacoblament: 470 ohms.
* Corrent de placa: 64 mA.
* Corrent de pantalla: 3,2 mA.
* Tensió d'entrada d'àudio: 7 V.
* Corrent màxima de pantalla: 11,4 mA.
* Potència de sortida, per a 10% de distorsió harmònica total. 5,3 WW.

## Usos

És de les denominades output stage (amplificació final o etapa de sortida), pel que el seu ús principal és com a vàlvula de sortida a amplificadors d'àudio. La EL86 va ser molt utilitzada en els receptors de ràdio de Siemens, AEG o Philips. La seva configuració típica va ser en classe A en aquests receptors. També en equips d'àudio en sortida push-pull (classe A estricta) o en sortida simètrica (classes AB1 o AB2) i en combinats amb sortida sense

## Equivalències i reemplaçaments

El seu equivalent americana és la 6CW5 . Un reemplaçament amb característiques militars és la vàlvula CV5094 .

## Història

Aquesta vàlvula va ser fabricada l'any 1956 per evitar la necessitat d'utilitzar etapes de preamplificació, que fins aleshores es requerien amb la vàlvula EL41. Va ser un intent de reemplaçament per al model EL84. Però mai va arribar a reemplaçar-la completament. Després es va dissenyar la ECL86 que és un tríode "C" i un pèntode "L" en la mateixa vàlvula. I pertany a les del tipus d'alimentació de 6,3 V "E".

## Referències

* ↑ EL86 The National Valve Museum.
* ↑ EL86 Amps.
# Coeficient de partició

El coeficient de partició o coeficient de repartiment (K$_d$) és el quocient entre les concentracions d'un determinat component presents en dues fases líquides en equilibri. Es refereix a dos solvents immiscibles, com l'oli i l'aigua, el gasoil i l'aigua o el triclorometà i l'aigua. Els diferents soluts presents es distribueixen entre les dues fases d'acord amb les seves solubilitats respectives. D'aquesta forma, les sals inorgàniques, pràcticament insolubles en dissolvents orgànics, queden dissoltes en la fase aquosa, mentre que els compostos orgànics o moleculars, que solen ser poc solubles en aigua, passen a la fase orgànica.

## Fórmula

${\ce {K_{d}= {\frac {C1}{C2}}= {\frac {S1}{S2}}}}$
C1: concentració de solut en el dissolvent 1. C2: concentració del solut en el dissolvent 2. S1: solubilitat del solut en el dissolvent 1. S2: solubilitat del solut en el dissolvent 2.
El coeficient de repartiment ens indica l'eficàcia de l'extracció (una tècnica molt emprada per a separar compostos orgànics que es troben en solució o en suspensió aquosa.), que depèn del seu valor i de la quantitat de dissolvent emprat.
Alguns dissolvents orgànics utilitzats són: toluè, èter de petroli, clorur de metilè, èter etílic, etc. L'elecció del dissolvent es fa tenint en compte la solubilitat en el mateix de la substància a extreure i la facilitat de separació d'aquesta substància del dissolvent.

## Coeficient de partició octanol-aigua logP

El coeficient de partició octanol-aigua (P, K$_{o/w}$ o K$_{ow}$ pels noms en anglès) és un dels més usats per conèixer com d'hidrofòbic o hidròfil és un compost; ja que l'octan-1-ol és una substància bastant apolar i, per tant, solubilitza millor els lípids i les altres substàncies apolars, mentre que l'aigua és una substància polar i com a resultat dissol més bé substàncies amb càrrega com ara ions i substàncies polars. Sovint s'empren més els logaritmes que s'expressen com logP.

## Referències

* ↑ «Coeficient de partició». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Can Viladomiu

Can Viladomiu és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És obra de l'arquitecte Josep Maria Ribas i Casas.

## Descripció

És un edifici civil situat a la façana marítima del nucli urbà. Presenta un pati frontal tancat per una reixa de ferro. És una construcció de marcat accent classicista, de planta baixa i dos pisos, amb altres construccions adossades als murs laterals. Destaca especialment l'entrada principal amb tres columnes que suporten una balconada superior, les finestres del pis coronades per frontons semicirculars purament ornamentals, que descansen sobre mènsules, i la galeria superior formada per set arcs de mig punt suportats per columnetes. És interessant la combinació del maó vist amb el mur llis arrebossat, així com la cornisa.

## Història

L'arquitecte Josep Maria Ribas i Casas bastí aquesta casa de dos cossos a finals de la dècada dels anys 1920 per a la família de fabricants Viladomiu. Per a fer-ho s'aterraren dues antigues cases de cos de mitjan segle xviii. A l'antiga casa número 9 hi vivia un sabater que tenia per motiu ‘el Moro’, de nom Jeroni Ros i Llenas que hi morí l'any 1922 als 52 anys.

## Referències

* ↑ «Can Viladomiu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
* ↑ Bas 2003, p. 147

## Bibliografia

* Bas Macià, Damià. Galeria de penja-ases : Motius dels vilassarencs de mar. Vilassar de Mar: L'autor, 2003.
* Lacuesta Contreras (dir.), Raquel. Pla especial urbanístic de protecció i catàleg del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental de Vilassar de Mar. Vilassar de Mar: Diputació de Barcelona, 2014.
* Serrano Méndez, Alexis. L'Abans : Vilassar de Mar recull gràfic (1852-1965). El Papiol: Efadós, 2007. ISBN 978-84-95550-65-1.
# Coll dels Puiols

El Coll dels Puiols, pronúncia pallaresa de Coll dels Pujols, és un coll a 1.023,7 m. alt. del terme municipal de Tremp, a dins de l'antic terme de Fígols de Tremp. Està situat a la Serra del Pui, al sud-est de lo Puiol. Es troba al sud-oest del poble de Puigverd, i al sud de Montllobar.
# Comtat de Bradford

«Comtat de Bradford» té aquests significats:
* Comtat de Bradford (Florida)
* Comtat de Bradford (Pennsilvània)
# Coregonus vandesius

Coregonus vandesius és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Alimentació

Menja principalment crustacis (Entomostraca) i insectes petits.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: Anglaterra i Escòcia.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Kottelat, M. i J. Freyhof 2007. Handbook of European freshwater fishes. Publications Kottelat, Cornol, Suïssa. 646 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M. 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Maitland, P.S., 2004. Keys to the freshwater fish of Britain and Ireland, with notes on their distribution and ecology.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Regan, C.T., 1908. A revision of the British and Irish fishes of the genus Coregonus.
* Regan, C.T., 1911. The freshwater fishes of the British Isles. Methuen, Londres.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
* Wheeler, A.C., N.R. Merrett i D.T.G. Quigley 2004. Additional records and notes for Wheeler's (1992) List of the Common and Scientific Names of Fishes of the British Isles. J. Fish Biol. 65 (Supplement B): 1-40.
* Winfield, I.J., Cragg-Hine, D., Fletcher, J.M. i Cubby, P.R., 1996. The conservation ecology of Coregonus albula and Coregonus lavaretus in England and Wales, UK. Birkhäuser, Basilea.
* Winfield, I.J., Fletcher, J.M. i James, J.B., 2004. Conservation ecology of the vendace (Coregonus albula) in Basesenthwaite Lake and Derwent Water, U.K.

## Enllaços externs

* «Coregonus vandesius». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* AQUATAB.NET Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.