OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lockheed L-18 Lodestar

El Lockheed Model 18 Lodestar, va ser un avió de transport bimotor de la II Guerra Mundial produït com una de les millores del reeixit Lockheed L-10 electra.

## Disseny i Desenvolupament

Tot i que el Model 14 Super Electra, tenia unes prestacions majors que el Douglas DC-3, aquest últim superava àmpliament en vendes al primer, a causa del seu menor valor operacional. També, el L-14 Super Electra, va patir 3 accidents en tan sols 15 mesos, el que va fer que la confiança dels clients baixés.
Per tot això, Lockheed va iniciar una modificació del Super Electra, eixamplant el fuselatge en 1,68 m el que va permetre situar dues files extra de seients aconseguint arribar a 18 passatgers. En aquesta nova versió es va eliminar la paraula Electra, per evitar que s'associés aquest model al que havia patit els accidents, i va ser designat com a Model 18 Lodestar. Tot i això, al Lodestar li costava molt trobar clients entre les aerolínies estatunidenques

## Història Operacional

El Lodestar que va fer el seu primer vol el 2 de febrer de 1940 i va rebre la seva certificació el 30 de març d'aquell mateix any, va demostrar, tan aviat com es va iniciar la seva producció, que podia igualar els costos del DC-3 sense perdre els seus rendiments superiors.
Un total de 625 unitats van ser produïdes, de les quals menys de 150 van ser entregats per a usos civils, i la resta va correspondre a la versió C-60A, usat pel USAAC com a transport de paracaigudistes tot i que, alguns d'ells van ser reconvertits després de la guerra en transports comercials.

## Especificacions (C-60A-5)

Dades de Lockheed Aircraft since 1913
Característiques generals
* Tripulació: 3
* Capacitat: 18 passatgers
* Longitud: 15.19 m.
* Envergadura: 19.96 m.
* Alçada: 3.6 m.
* Superfície de l'ala 51.2 m2
* Pes buit: 5.670 Kg
* Pes carregat: 7.938 Kg
* Motors: 2× Wright R-1820-87 motor radial, 895 cada un
* Hèlixs: hèlix tripala de pas variable , 1 per motor
Rendiment
* Velocitat màxima: 351 km/h
* Abast: 4.025 km
* Sostre de servei: 7.740 m

## Referències

* 1 2 3 4 5 Jackson, Robert. La enciclopedia de la aviación (en castellà). Edimat Libros, S.A., 2014, p. 306. ISBN 9788497941983.
# Llocs del sistema tusi

Llocs del sistema Tusi (xinès: 土司 遗址; Pinyin: Tǔsī YíZhǐ) són seccions dels llocs Tusi antigues que han estat inscrits a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Tusi Sites» (en anglès). [Consulta: 18 març 2021].
# Lomonóssove

Lomonóssove (en (ucraïnès): Ломоносове, en rus: Ломоносово, Lomonóssovo) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 575 habitants. Pertany al districte de Nijnegorski.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 30 maig 2017].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 30 maig 2017].
# Luca Grimaldi

Luca Grimaldi (Gènova, ? - 18 d'abril de 1275/1308) fou un trobador llombard. No hi ha informació homogènia i coherent sobre aquest trobador tant pel que fa a les dades de referència biogràfiques com a la identificació precisa de la persona. No queda cap rastre del seu corpus poètic literari i tot el que en sabem es deu a fonts documentals de tercers.
Sabem que va existir un trobador amb aquest nom perquè Joan de Nòstra Dama l'esmenta entre els poetes provençals que van escriure en llengua occitana.
El lingüista italià Giulio Bertoni l'identifica amb un Luca Grimaldi mort el 1275, la primera notícia del qual és el 1240 quan hauria estat "presente alla stipulazione della lega stretta da Milano e Genova con Federico II". Durant aquest temps el nom "Luca Grimaldi" va apareixent en d'altres actes genoveses del "Liber Jurium Januae", tot i que no és possible afirmar que siguin sempre la mateixa persona. Per altra banda, l'alemany Oskar Schultz-Gora el distingeix clarament de l'homònim Luchetto Grimaldi, fill d'un tal Oberto, que segons Bertoni Desimoni i Belgrano l'havien identificar erròniament com a poeta.
El nom Luca Grimaldi apareix en documents que van des del 1242 fins al 1252, però no se sap si és el trobador. Aquest nom apareix encara en un document de 1267 junt amb el de Simone Doria i Luchetto Gattilusio, també trobadors que escrivien en occità. El 1258 trobem un Luca Grimaldi com a ambaixador del papa Alexandre IV. El 1262 fou nomenat governador de la ciutat amb Giacomo Grillo i altres ciutadans. El 1269, juntament amb el seu germà Bovarello, aquest Luca Grimaldi va rebre l'encàrrec de Carlo d'Angiò de "rebre amb honor a Gènova els ambaixadors del Soldà de Babilonia". El 1271 fou nomenat alcalde de Ventimiglia.
Tanmateix, la data de la mort del trobador (1308) donada per Nòstra Dama no s'adiria amb cap dels Luca Grimaldi proposats.

## Referències̟

* ↑ Bertoni, 1915, p. 102-103.
* 1 2 Bertoni, 1915, p. 102.
* 1 2 Bertoni, 1915, p. 103.
* ↑ Bertoni, 1903, p. XXI.
* ↑ «GRIMALDI, Luca» (en italià). Treccani. [Consulta: 17 març 2020]. «Extret deː Riccardo Musso - Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 59 (2002)»

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Bibliografia

* Bertoni, Giulio. I trovatori minori di Genova (en italià), 1903.
* Bertoni, Giulio. I Trovatori d'Italia: Biografie, testi, tradizioni, note (en italià). Mòdena: Umberto Orlandini, 1915. «Reeditat per Società Multigrafica Editrice Somu el 1967»
# Luca Damiano

Luca Damiano (nascut Franco Lo Cascio, Roma, 29 d'agost de 1946) és un director de cinema italià.
Lo Cascio va iniciar la seva carrera com a subdirector de Fernando Di Leo en gairebé totes les pel·lícules que va dirigir entre 1967 i 1974. El 1974 va fer el seu debut directorial amb la pel·lícula de paròdia Piedino il questurino protagonitzat per Franco Franchi.
Després de dirigir diverses comèdies, spaghetti western i el thriller sobrenatural Un urlo dalle tenebre el 1976, Lo Cascio es va retirar de la direcció per centrar-se en la seva companyia de distribució "Patrizia Cinematografica" que va fundar juntament amb Diego Spadaro. El 1984, va adoptar el nom artístic Luca Damiano i va dirigir i va produir nombroses pel·lícules pornogràfiques.

## Premis i nominacions

* 2000: Guanyador del premi Ninfa al FICEB - Premi a la carrera
* 2001: Guanyador del Premi Ninfa al FICEB - Premi Especial del Jurat

## Filmografia parcial

* Piedino il questurino (1974)
* Un urlo dalle tenebre (1975)
* Ah sì? E io lo dico a Zzzzorro! (1976)
* Sesso allo specchio (1981)
* Erotic Adventures of Red Riding Hood (1986)
* La Signora dell'Oriente Express (1989)
* Il Marchese de Sade - Oltre ogni perversione (1994)
* Ladri gentiluomini - Donne, gioielli... e culi belli (1994)
* The Erotic Adventures of Marco Polo (1994)
* The Erotic Adventures of Aladdin X (1994)
* Hamlet: For the Love of Ophelia (1995)
* Snow White & 7 Dwarfs (1995)
* War Games (1996)
* Napoleon (1996)
* Orient Express (1996)
* The Princess, the Bodyguard and the Stripper (1996)
* C'era una volta il... bordello (1997)
* Rock Erotic Picture Show (1997)
* Don Juan (1998)
* Paolina Borghese ninfomane imperiale (1998)
* Snow White... Ten Years Later (1999)
* Penocchio (2002)

## Referències

* ↑ Marco Giusti. Dizionario del western all'italiana. Mondadori, 2007, p. 639. ISBN 8804572779.
* 1 2 3 4 Roberto Poppi. I registi: dal 1930 ai giorni nostri. Gremese Editore, 2002, p. 244–245. ISBN 8884401712.
* ↑ «FICEB 2000 Awards». Web.archive.org, 09-06-2007. Arxivat de l'original el 9 juny 2007. [Consulta: 5 maig 2014].
* ↑ «2001 FICEB Award Nominees & Winners». Arxivat de l'original el 9 juny 2007. [Consulta: 21 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Luca Damiano a Internet Adult Film Database (anglès)
* Director Luca Damiano a The Adult Film Database
* Luca Damiano a mymovies.it
# Lonely Planet

Lonely Planet Publications (abreujat: Lonely Planet o LP) és una editorial australiana de guies de viatge. Fou fundada per una parella angloirlandesa a principis dels anys 70, Lonely Planet ha romàs una editorial independent fins al seu rescat el 2007 per la BBC. Les guies Lonely Planet són de les guies de viatge més conegudes i més apreciades pels viatgers a motxilla, és a dir, aquells que viatgen només amb una motxilla, sovint fent autoestop.
Les guies són traduïdes a catorze llengües (algunes d'elles són: anglès, francès, alemany i fins i tot hebreu). Lonely Planet edita al voltant de 650 títols en anglès i més de 120 en francès. L'editorial dona treball a més de 400 persones a les seves filials a Melbourne, Oakland i Londres.

## Història

La primera guia de viatge Lonely Planet, Across Asia on the Cheap (A través d'Àsia de forma barata) va ser redactada per Tony Wheeler i la seva dona Maureen a la taula de la cuina, i publicada el 1973. La guia té un gran èxit a Austràlia i les versions següents d'aquesta guia, que és encara un dels títols més venuts, porten el nom South-East Asia on a shoestring.
Molt orientat en la cultura hippie, les primeres guies s'adrecen sobretot als joves d'Australàsia i Europa (sobretot el Regne Unit), que desitgen unir Europa i Austràlia creuant Àsia del sud-est, l'Índia i l'Orient Mitjà, seguint el que se'n diu la ruta hippie. El nom, Lonely Planet, està inspirat en una cançó de Joe Cocker.
Cada feina és escrita per un autor coordinador al qual s'associen altres autors suplementaris, generalment periodistes. De tres a cinc autors de mitjana col·laboren a cada guia, però alguns títols, com La Xina o L'Índia (amb més de mil pàgines), necessiten la participació d'una desena de persones.
La guia Lonely Planet s'adreça sobretot al viatger independent que desitja organitzar per ell mateix el seu periple. Els títols són actualitzats en general cada dos o tres anys (de vegades quatre per les destinacions més confidencials). Les actualitzacions són completes i són efectuades per autors que retornen al mateix lloc. No hi ha, doncs, cap actualització parcial entre dues reimpressions, com és molt habitual en altres editorials.

## Actualitat

El 2006, la societat Lonely Planet va vendre 6,5 milions de guies i el seu web va rebre de mitjana 4,3 milions de visitants per mes. Ha produït programes de televisió emesos en més de cent països.
L'octubre del 2007, la filial BBC Worldwide de la radiotelevisió pública britànica, BBC, fa públic l'anunci d'haver rescatat la parella d'editors australians, Maureen i Tony Wheeler. La seu mundial, però, continua sent a Melbourne.

## Vegeu també

* Fotografia de viatge

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial (anglès) (castellà) (alemany) (francès) (italià)
# Lorenzo di Credi

Lorenzo di Credi (Florència, c. 1459 – Florència, 12 de gener de 1537) va ser un pintor i escultor italià. En un primer moment va influir Leonardo da Vinci, però després va ser influït per aquest.

## Biografia

Va començar a treballar al taller d'Andrea del Verrocchio. Després de la mort del seu mestre va heretar-ne la direcció del taller. En aquest taller va fer la Madonna di Piazza per a la Catedral de Pistoia, i probablement també va col·laborar-hi en diverses escultures.
Entre les seues obres cal destacar una Anunciació que es conserva als Uffizi, una Mare de Déu amb Infant a la Galleria Sabauda de Torí i una Adoratció de l'Infant a la Querini Stampalia de Venècia. D'una època posterior són una Mare de Déu amb sants (Museu del Louvre) (1493) i una Adoració de l'Infant als Uffizi. A Fiesole va repintar part d'unes taules de Fra Angelico als altars de l'església de Sant Domènec.
A les seues obres de maduresa (com la Crucifixió del Museu de Gottingen, l'Anunciació de Cambridge i la Mare de Déu amb sants de Pistoia) s'hi veuen influències de Fra Bartolomeo, Perugino i del jove Rafael.
Més recentment, una de les obres de di Credi va cridar l'atenció dels estudiosos perquè el rostre de Caterina Sforza que s'hi representa mostrava un gran semblança amb la Mona Lisa de Leonardo da Vinci. Caterina Sforza era senyora de Forlì i d'Imola, i va ser empresonada per Cèsar Borja. El retrat, conegut també com La dama dei gelsomini, es troba a la Pinacoteca de Forlì.
* Madonna Dreyfus
* L'Adoració de l'Infant
* La dama dei gelsomini, retrat de Caterina Sforza
* La nostra Mare de Déu i el jove Sant Joan Baptista que adoren el Nen

## Bibliografia

* ↑ «www.asn-ibk.ac.at». Arxivat de l'original el 2006-01-12. [Consulta: 28 setembre 2008].
* (anglès) Hobbes, James R. Picture collector's manual; Dictionary of Painters (volume II). T. & W. Boone, 29 Bond Street, London; Digitalitzat per Googlebooks (2006), de l'Oxford library, 1849, pages 153.
# Loreak Mendian

Loreak Mendian és una marca de moda creada l'any 1995 a Sant Sebastià per Xabi Zirikiain i Victor Serna influenciats pel surf i l'escena musical local. Després de dissenyar el logotip característic de la margarida, venen els seus productes a tot el món a través tant de botigues multimarca com de botigues pròpies.
L'any 2019 la marca fou adquirida per l'empresa especialitzada en roba de muntanya Ternua Group.

## Referències

* ↑ «Xabier Zirikiain, 25 años de creatividad» (en castellà), 20-05-2020. [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ Becerra, Javier. «En la escena del Donosti Sound están nuestras raíces», 16-12-2012. [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ Guyot, Olivier. «Loreak Mendian abre su nueva tienda en París» (en castellà), 18-05-2015. [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ «Ternua Group salta a la moda: sella la compra de Loreak» (en castellà), 21-05-2019. [Consulta: 2 abril 2022].
# Lordsburg

Lordsburg és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic. Segons el cens del 2000 tenia 3.379 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lordsburg tenia 3.379 habitants, 1.220 habitatges, i 854 famílies. La densitat de població era de 155,7 habitants per km².
Dels 1.220 habitatges en un 36,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,5% hi vivien parelles casades, en un 18,6% dones solteres, i en un 30% no eren unitats familiars. En el 27,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,7 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,31.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,9% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 18,9% de 45 a 60 i un 15% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.036$ i la renda mediana per família de 28.026$. Els homes tenien una renda mediana de 25.952$ mentre que les dones 18.177$. La renda per capita de la població era de 10.877$. Aproximadament el 28,6% de les famílies i el 32,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lordsburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lordsburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sailana (ciutat)

Sailana és una ciutat i nagar panchayat al districte de Ratlam a Madhya Pradesh. Està situada al peu de les muntanyes Vindhya. Consta al cens del 2001 amb 10.903 habitants; un segle abans, el 1901, tenia 4.255 habitants. Monuments destacats són la fortalesa residència del raja, el nou palau, el Jardí de Cactus i els temples Kedareshwar. Fou la capital del principat de Sailana (1736-1948) i va ser fundada pel primer raja Jai Singh (raja amb capital a Raoti del 1730 al 1736).

## Enllaços eternsxternal links

* Blog de Sailana
# Au Bonheur des Dames (pel·lícula de 1930)

Au Bonheur des Dames és una pel·lícula francesa de Julien Duvivier, la seva darrera pel·lícula muda, realitzada el 1930 segons el novel·la Au Bonheur des Dames d’Émile Zola. Una altra adaptació serà filmada el 1943 per André Cayatte: Au Bonheur des Dames.

## Argument

La jove òrfena Denise ve de les províncies a la gran ciutat de París. El seu oncle l'havia convidat mesos abans després de la mort del seu pare i li va oferir una feina al seu negoci de teixits. Però quan Denise arriba a la metròpoli, els seus somnis es trenquen. Recentment, davant de la botiga del seu oncle, es va obrir un gran magatzem anomenat "Au Bonheur des Dames". Això ofereix una selecció més gran i preus més baixos: el minorista no pot mantenir-se al dia. La botiga de teixits de l'oncle de la Denise està a punt de la fallida després del crac del 29.
Però Denise aconsegueix una feina com a model al "Au Bonheur des Dames" i ràpidament s'enamora del propietari de l'imperi. La situació arriba al cap quan la cosina de Denise mor i el seu oncle, cec de ràbia, s'endinsa al "Au Bonheur des Dames" amb una pistola.

## Repartiment

* Dita Parlo : Denise
* Pierre de Guingand : Octave Mouret
* Germaine Rouer : Mme Desforges
* Mireille Barsac : Madame Aurélie
* Nadia Sibirskaïa : Geneviève Baudu
* Fabien Haziza : Colomban
* Fernand Mailly : Sébastien Jouve – el cap de personal
* René Donnio : Deloche
* Albert Bras : Bourdoncle
* Adolphe Candé : El baró Hartmann
* Armand Bour : Baudu
* Ginette Maddie : Clara
* Andrée Brabant : Pauline
* Simone Bourday :

## Rodatge

La pel·lícula es va rodar principalment a les Galeries Lafayette Haussmann, aleshores en construcció. Tanmateix, la façana presa des d'un angle baix a 1.19:10 és la de la Samaritaine (edifici 2), a la cantonada del quai du Louvre i la rue de l'Arbre-Sec.

## Restauració

L'any 1988, la Cinémathèque Française va fer els seus primers intents de restaurar la pel·lícula, gairebé oblidada, que va presentar un any més tard a Canes amb acompanyament de piano. A partir d'aquest material, Lobster Films va emprendre una altra restauració el 2008. Com que es va perdre la música d'il·lustració original de 1930, el compositor canadenc Gabriel Thibaudeau va escriure nova música amb influència de jazz que també inclou passatges vocals.
Arte/absolut.medien GmbH va estrenar la pel·lícula en DVD l'octubre de 2009 amb la nova música d'acompanyament de Gabriel Thibaudeau, interpretada per l'Ensemble Octuor de France.

## Notes i referències

* 1 2 Das Paradies der Damen DVD Edition arte-edition.de (mit Trailer und Bildern)
* ↑ deutsches-filminstitut.de, Dokument: Zulassungskarte.
* ↑ cinefiles – im Salle André Bazin, am Samstag den 20. Mai 1989 um 11 Uhr, am Klavier Bernard Riobe
* ↑ "Inspirat en el jazz nord-americà que va conquerir París a finals dels anys 20, va crear un acompanyament orquestral d'èxit amb passatges cantats que expressa musicalment la dinàmica especial de la pel·lícula d'una manera original ". .arte.tv/de/artikel/das-paradies-der-damen-von-julien-duvivier cinema.arte.tv sobre la nova composició.

## Enllaços externs

* Au Bonheur des Dames a YouTube
# Mikuláš Teich

Mikuláš Teich (Košice, 24 de juliol de 1918) és un historiador de la ciència i editor eslovac.

## Biografia

Nascut a Košice el 1918, va estudiar a la Universitat Masaryk de Brno, fins que el 1939, en ser el seu país ocupat per l'Alemanya nazi, es va exiliar al Regne Unit, fins al 1946, després de la fi de la Segona Guerra Mundial. Els seus pares van morir en camps de concentració. Durant la seva estada a terres britàniques es va doctorar a la Universitat de Leeds. Una vegada a Txecoslovàquia va ser professor a la Universitat Carolina de Praga, encara que va haver d'abandonar de nou el país després de la Primavera de Praga i la intervenció soviètica. Va estar casat amb la també historiadora, en aquest cas econòmica, Alice Teichova, morta al març de 2015.
Va ser un dels autors de History of Exact Sciences in Bohemian Lands Up to the End of the Nineteenth Century (1961), també va escriure obres com A Documentary History of Biochemistry 1770-1940 (1992), al costat de Dorothy M. Needham, i Bier, Wissenschaft und Wirtschaft in Deutschland, 1800-1914. Ein Beitrag zur deutschen Industrialisierungsgeschichte (2000), sobre la història de la cervesa a Alemanya, a més d'editar diversos treballs al costat de Roy Porter.

## Referències

* 1 2 3 Bayertz i Porter, 1998, p. 1-5.
* ↑ Evans, 2015.
* ↑ Behringer, 2001, p. 1118-1120.
* ↑ Marschall, 2003, p. 626-627.

## Bibliografia

* Abir-Am, Pnina «A Documentary History of Biochemistry 1770-1940 by Mikulas Teich, Dorothy M. Needham» (en anglès). Isis, 85, 3, 01-09-1994, pàg. 493-495. ISSN: 0021-1753.
* «Mikuláš Teich: A Biographical Sketch». A: From Physico-theology to Bio-technology: Essays in the Social and Cultural History of Biosciences: a Festschrift for Mikuláš Teich. Rodopi, 1998, p. 1-5.
* Behringer, Wolfgang «Bier, Wissenschaft und Wirtschaft in Deutschland, 1800-1914. Ein Beitrag zur deutschen Industrialisierungsgeschichte by Mikulás Teich». The Journal of Economic History, 61, 4, diciembre 2001, pàg. 1118-1120. ISSN: 0022-0507.
* Evans, Richard J. «Alice Teichova obituary» (en anglès). The Guardian, 21-04-2015.
* Hujer, Karel «History of Exact Sciences in Bohemian Lands Up to the End of the Nineteenth Century by J. Folta, Z. Horsky, L. Novy, I. Seidlerova, J. Smolka, M. Teich» (en anglès). Isis, 55, 1, 01-03-1984, pàg. 99-101. ISSN: 0021-1753.
* Kauffman, George B. «A Documentary History of Biochemistry 1770-1940 (Teich, Mikulas; Needham, Dorothy M.; Dickinson, Fairleigh)» (en anglès). Journal of Chemical Education, 70, 2, 1993, pàg. A52. DOI: 10.1021/ed070pA52.2. ISSN: 0021-9584.
* Marschall, Luitgard «Bier, Wissenschaft und Wirtschaft in Deutschland, 1800-1914: Ein Beitrag zur deutschen Industrialisierungsgeschichte (review)» (en anglès). Technology and Culture, 44, 3, 01-07-2003, pàg. 626-627. DOI: 10.1353/tech.2003.0119. ISSN: 0040-165X.
# Fundació Catalunya Oberta

La Fundació Catalunya Oberta (FCO) fou un think tank català d'ideologia liberal, proper als postulats de Convergència i Unió, que exercí la seva activitat entre 2001 i el juny de 2017.
Joan Oliver va ser-ne el darrer president i Vicent Sanchis el darrer director. Alguns dels patrons de la fundació eren Lluís Prenafeta, Enric Canals, Joan Guitart, Josep Puigbó, Xavier Sala i Martín, Ferran Sáez, Joan Uriach i Antoni Vila. Segons l'associació, els seus objectius eren "analitzar, defensar i promoure els valors de la societat oberta, la llibertat, la democràcia i l'economia de mercat".

## Referències

* 1 2 3 4 «Patronat». Fundació Catalunya Oberta. Arxivat de l'original el 2017-12-04. [Consulta: 24 febrer 2015].
* ↑ «Una fundació propera a CiU coincideix amb Maragall: L'Estatut ha estat un "desastre"». Directe.cat, 03-05-2007. Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 29 desembre 2012].
* ↑ «Prenafeta tanca la Fundació Catalunya Oberta». eltriangle.eu, 13-07-2017. Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 15 novembre 2017].
* ↑ «Las fundaciones se convierten en la pesadilla de CiU» (en castellà). ElPaís.com, 15-03-2010. [Consulta: 15 novembre 2017].

## Enllaços externs

* Fundació Catalunya Oberta - Lloc web oficial