OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dakidarría

Dakidarría és un grup gallec que fusiona ska punk i reggae, fundat el 2003 a la comarca de la Val Miñor. Les seves lletres es basen en la crítica social i política contra el capitalisme, el consumisme, l'alienació, i a favor de l'internacionalisme, la llibertat dels pobles i la diversitat cultural.

## Discografia

* Diskordia Nas Rías Baixas. (maqueta, 2002)
* Fragasaurus Rex (2005)
* El futuro nunca existió (2008)
* Realidades alienantes... (2010)
* ...Utopías emergentes (2011)
* Terra (2013)
* #10AnosNaRúa (2015)
* Utopías EmerXentes (2015)
* De Cuncas e de Mar (2016)
* Filosofía Incendiaria (2018)

## Referències

* ↑ «Ahora podemos ir presos por cosas que escribimos hace 15 años» (en castellà). Faro de Vigo. [Consulta: 24 novembre 2021].
* ↑ del Olmo, Lara. «Dakidarria - Utopías Emergentes» (en castellà). Insonoro.com, 02-03-2012. [Consulta: 24 novembre 2021].
# Cerèl·lia

Cerèl·lia (en llatí Caerellia) va ser una dama romana que es va destacar en temps de Ciceró pels seus coneixements i amor per la filosofia.
Era amiga de Ciceró i va estudiar els seus escrits filosòfics amb gran cura. Tenia moltes possessions i propietats a Àsia que Ciceró va recomanar a Publi Servili l'any 46 aC, en una carta on parla d'ella com a amiga íntima, encara que en altres ocasions la va escarnir. Fufi Calè acusà a Ciceró de tenir en la seva vellesa una relació adultera amb Cerèl·lia però no es pot determinar si és veritat.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/550?rgn=full+text;view=image;q1=Caere+lliaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 535-536. ]
# Pachycara microcephalum

Pachycara microcephalum és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Les femelles poden assolir 7,7 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 93.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 1.462-1.505 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-oest d'Islàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Zugmayer E., 1911. Diagnoses de poissons nouveaux provenant des campagnes du yacht "Princesse-Alice" (1901 à 1910). Bull. Inst. Oceanogr. (Mònaco) Núm. 193. 1-14.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Jensen, A. S., 1902. Ichthyologiske studier. Videnskabelige Meddelelser fra den Naturhistoriske Forening i Kjøbenhavn, Aaret. 1901: 191-214.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Møller, P.R. i M.E. Anderson, 2000. Assignment of Lycodes microcephalum (Jensen, 1902) to Pachycara (Zugmayer, 1911) (Teleostei: Zoarcidae). Cybium 24(1):61-65.
* ↑ Jonsson, G., 1992. Islenskir fiskar. Fiolvi, Reykjavik, Islàndia. 568 pp.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1989. Review of the eelpout genus Pachycara (Zugmayer, 1911) (Teleostei: Zoarcidae), with descriptions of six new species. Proc. Cal. Acad Sci. 46(10):221-242.
* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Florentia (cràter)

Florentia és un cràter sobre la superfície de (21) Lutècia, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 28 ° de latitud nord i 144 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 10.9 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el cinc d'abril de 2011 i fa referència a Florentia, una ciutat de l'època de Lutècia.

## Referències

* ↑ "Florentia (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Talbert, Richard J.A.. Princeton University Press. Barrington Atlas of the Greek and Roman World, 2000.
# Cantó de Vaugneray

El cantó de Vaugneray (en francès canton de Vaugneray) és una divisió administrativa francesa del departament del Roine, situat al districte de Villefranche-sur-Saône. Té 18 municipis i el cap és Vaugneray.

## Municipis

* Aveize
* Coise
* Duerne
* Grézieu-le-Marché
* La Chapelle-sur-Coise
* Larajasse
* Meys
* Pollionnay
* Pomeys
* Rontalon
* Saint-André-la-Côte
* Sainte-Catherine
* Sainte-Consorce
* Saint-Martin-en-Haut
* Saint-Symphorien-sur-Coise
* Thurins
* Vaugneray
* Yzeron

## Consellers generals i departamentals

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1962 | Armand Haour | Divers droite |
| 1962-1982 | Jean Villard | CD, després UDF |
| 1982-2015 | Georges Barriol | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Llista dels consellers departamentals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2015- | Claude Goy | UDI | |
| 2015- | Daniel Jullien | UDI | |
# Kongsvinger

Kongsvinger és un municipi situat al comtat d'Innlandet, Noruega. Té 17.835 habitants (2016) i la seva superfície és de 1.036 km². El centre administratiu del municipi és el poble homònim.
Forma part de la regió tradicional de Glåmdal. El municipi fou creat per decret reial el 1854. Posteriorment els municipis de Vinger i Brandval es van fusionar amb Kongsvinger l'1 de gener de 1964. El nou municipi de Kongsvinger va perdre el títol de ciutat, però més tard el va recuperar gràcies al creixement del municipi.

## Informació general
### Nom

El primer element de Kongs- ("del rei") es va afegir al topònim després que es construís una fortalesa el 1690. Es va aplicar per primera vegada només a la fortalesa (escrit com Königs Winger en documents antics), i després a la ciutat que va créixer al seu voltant i, finalment, el municipi modern. El segon element Vinger (en nòrdic antic: Vingr) és un nom antic que no se'n sap el seu origen.

### Escut d'armes

L'escut d'armes és modern. Se'ls va concedir el 25 de juny de 1926. L'escut mostra la fortalesa de Kongsvinger amb la línia blanca que representa el riu Glomma. La fortalesa és d'importància històrica a la zona.

## Geografia

Kongsvinger està situat a banda i banda del riu Glomma, on el riu que fluïa cap al sud pren un gir agut cap al nord-oest. El símbol principal de Kongsvinger és la seva fortalesa, situada en un turó al nord-oest del riu. Kongsvinger és una vila i municipi de la regió tradicional de Glåmdal, que se situa a la part sud del comtat de Hedmark. Limita a l'oest amb el municipi de Sør-Odal, al nord amb Grue, i al sud amb Eidskog. A l'est limita amb Suècia. Kongsvinger és a 110 quilòmetres d'Oslo i a 70 quilòmetres de l'aeroport d'Oslo-Gardermoen.

## Agermanaments

Kongsvinger manté una relació d'agermanament amb les següents localitats:
* Arvika, Comtat de Värmland, Suècia
* Ebel es Saqi, Marjayoun, Líbia
* Skive, Regió de Midtjylland, Dinamarca
* Ylöjärvi, Länsi-Suomi, Finlàndia

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ Norske Kommunevåpen. «Nye kommunevåbener i Norden», 1990. [Consulta: 22 desembre 2008].
# CrRNA

El crRNA, CRISPR-RNA, o ARNcr és un petit fragment d'ARN que fa de guía de la nucleasa Cas9 cap a la seqüència diana, ja que són complementàries. Forma part del sistema CRISPR.

## Referències

* ↑ http://www.biochemj.org/content/453/2/155
# Rivulus rubrolineatus

Rivulus rubrolineatus és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden arribar als 6,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Dionís Renart i Bosch

Dionís Renart i Bosch (Tarragona, 1852 - Barcelona, 1922) va ser un daurador i tallista català, pare de Dionís Renart i Garcia i de Joaquim Renart i Garcia
Traslladat de Tarragona a Barcelona, va començar a treballar al taller del daurador Pere Màrtir Casanovas, la botiga del qual va heretar.
Amb Cassimir Llobet van creat la societat Llobet i Renart que es dedicava a la producció i comercialització d'imatgeria religiosa i festiva. Van fer, per exemple, l'altar de sant Frederic bisbe, de l'església dels sants Just i Pastor (1883) i els gegants de la ciutat
Consta la participació de Llobet i Renart a l'Exposició Universal de 1888, a l'Exposició d'Indústries artístiques de 1892 i a l'Exposició de belles arts i indústries artístiques de 1896.
Tenien la botiga a Barcelona, al carrer del Regomir, i el taller al carrer de la Palma de Sant Just.
Sobresortia pel seu domini de les diverses tècniques de l'art de la dauradura i en especial pel seu coneixement del daurat en els retaules gòtics.
També va dur a terme la restauració d'imatges religioses, com la Mare de Déu de Queralt.(1916)
Més endavant, Llobet va abandonar la societat, que llavors passà a denominar-se Renart i companyia (Renart i Cia.).i es va traslladar a l'Eixample. Els seus fills Dionís i Joaquim n'assumiren la direcció i la continuïtat
Va ser president del Foment de les Arts Decoratives entre els anys 1909 i 1917

## Referències

* ↑ «Gegants del Pi | Cultura Popular». [Consulta: 26 maig 2022].
* ↑ dir., Montmany, Antònia, comp. Coso, Teresa, comp. Fontbona, Francesc, (1948-),. Repertori de catàlegs s'exposicions coll̃ectives d'art a Catalulnya (fins a l'any 1938). Institut d'Estudis Catalans, 2002. ISBN 84-7283-661-4.
* ↑ Aymerich Bassols, Montserrat «El viatge a Barcelona de la Madona de Queralt». Erol L', 2016, pàg. 112-119.
* ↑ Anuari del Foment de les Arts Decoratives, 1923, pàg. 31-33.

## Bibliografia

* J.F. RÀFOLS (dir.): Diccionario biogràfico de artistas de Cataluña, desde la época romana hasta nuestros días. Volum 2. Barcelona: Millà, 1953
# Chaco Boreal

El Chaco Boreal és la zona més septentrional del Gran Chaco.
Els seus límits pel nord són difusos, i estan assenyalats, aproximadament, pel paral·lel 16°S (un criteri molt usat per donar els límits septentrionals del Chaco Boreal és la divisòria d'aigües: el costat corresponent a la Conca de la Plata es considera chaqueño, el costat corresponent a la conca de l'Amazones es considera amazònic, però tal criteri, si bé té l'avantatge de donar una separació bastant perceptible, pateix d'imprecisions ecològiques, ja que al nord dels límits de la conca de l'Amazones es prolonguen extensions de biomes indiscutiblement chaqueños. El seu límit meridional ve donat pel Riu Pilcomayo (o Araguay), Els seus límits orientals s'ubiquen al llarg del riu Paraguai i el Pantanal, mentre que els seus límits occidentals estan donats per les Iungues dels contraforts dels Andes, denominats aquí Serralada Oriental.
Observats els límits, podem dir que el Chaco Boreal, actualment, es troba repartit entre els següents estats:
Per la seva part, Argentina, tot i que cap a 1870 va arribar a reclamar un extens sector del Chaco Boreal el límit del qual era una diagonal que partia de l'encreuament del paral·lel 22°S amb el Pilcomayo, i des d'allà fins a l'encreuament del paral·lel 20°S amb el riu Paraguai, després va reduir la seva pretensió fins al riu Fogones o Yaveviry (més conegut com a Riu Verde), tanmateix un laude arbitral nord-americà va considerar que el límit argentí se situava en el límit entre el Chaco Boreal i el Chaco Central, és a dir, que tal límit és l'esmentat Riu Pilcomayo i per tant, Argentina no té zones en el Chaco Boreal.
En els anys trenta del s. XX el Chaco boreal va ser l'escenari de l'anomenada Guerra del Chaco entre Bolívia i el Paraguai.
El relleu del Chaco Boreal és com el de tota la gran Plana chacopampeana molt horitzontal i amb poc declivi. Hi ha muntanyes aïllades, com les de San José, i grans zones deprimides que s'inunden durant les grans pluges, zones que són anomenades "esteros" o "bañados", per exemple els Esteros de Patiño o els Bañados de Izozog i els Bañados de Otuquis, etc. La flora es divideix naturalment en dues zones principals: a l'est, boscos densos amb molts boscos de ribera, és a dir el "Chaco humit" i en el centre i a l'oest. una zona fitoeográfica de parc, és a dir zones arbrades disperses o imbricades entre zones on predominen herbàcies. Les zones de parc chaqueño, durant les estacions seques (principalment durant els hiverns), arriba a tenir aspecte desèrtic. El subsòl del Chaco Boreal és molt ric en ferro, petroli, i gas natural.
# Friedrich Schuchardt

Friedrich Schuchardt (Gotha, 1876 - segle XX). fou un compositor alemany.
En el Conservatori de Leipzig va tenir per mestres a Reinecke i Jadassohn, després estudià teologia i s'ordenà sacerdot.
Entre les seves composicions hi figuren l'òpera Die Bergmannsbraut (Gotha, 1904); l'oratori Peter Forschegrund; l'obra coral Die Erscheinung der Muse, i diverses melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 54, pàg. 1176. (ISBN-84-239-4554-5)

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Friedrich Schuchardt en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Cantó de Vatan

El cantó de Vatan és un cantó francès del departament de l'Indre, situat al districte d'Issoudun. Té 14 municipis i el cap és Vatan.

## Municipis

* Aize
* Buxeuil
* La Chapelle-Saint-Laurian
* Fontenay
* Giroux
* Guilly
* Liniez
* Luçay-le-Libre
* Ménétréols-sous-Vatan
* Meunet-sur-Vatan
* Reboursin
* Saint-Florentin
* Saint-Pierre-de-Jards
* Vatan

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Aimé Esmelin | PCF |
| 1951-1958 | L. Prompt | SFIO |
| 1958-1964 | Jean Bouchard | Divers droite |
| 1964-197. | Alphonse Bruneau | PCF |
| 197.-197. | M. Bouchet | PCF |
| 197.-1991 | Francis Levasseur | UDF |
| 1991- | Yves Fouquet | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 5.220 | 5.578 | 5.031 | 4.585 | 4.411 | 4.284 | 4.484 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# La Talleda (Vic)

La Talleda és una masia de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta basilical, orientada a llevant, on hi ha un portal rectangular amb una llinda de roure. El cos central consta de planta baixa i un pis. Annexionat a la part esquerra de la casa hi ha un altre cos que es troba semi derruït. Cal remarcar unes bigues de roure balcades que devien formar un antic portal. És construïda amb pedra i a la barbacana hi ha unes grosses lloses. La teulada de la part dreta es troba ensorrada. L'interior manté l'estructura típica de casa pairal amb molts dels antics elements que darrerament s'han perdut. A la part posterior hi ha una cisterna.
Es troba abandonada i el deteriorament és progressiu.

## Història

Antic mas situat a la serra de la Talleda que confronta amb el terme de Muntanyola.
Entre els firmants de l'acta de dotació del temple parroquial de Sentfores hi consta la Talleda.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Talleda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Cristina Nombela Otero

Cristina Nombela Otero (Cartagena, 1978) és una investigadora, neurocientífica i professora universitària espanyola.
Doctorada en neurociència per la Universitat de Múrcia, ha centrat la seva investigació en les malalties neurodegeneratives. Concretament, les seves línies de recerca se centren en les alteracions cognitives derivades de la malaltia de Parkinson, tema que ha pogut treballar en diferents centres com ara la Universitat de Cambridge, la Universitat Politècnica de Cartagena o la Universitat de Múrcia. Nombela treballa com a investigadora a la Facultat de Psicologia de la Universitat Autònoma de Madrid.
En un intent de visibilitzar el treball de les dones que van treballar amb Santiago Ramón y Cajal, Nombela és coautora de l'article «Las científicas "invisibles" de la escuela de Cajal» (2022), un treball publicat conjuntament amb Elena Giné i Fernando de Castro Soubriet, científic del Consell Superior d'Investigacions Científiques i nét del col·laborador homònim de Ramón y Cajal. "Relato de un descubrimiento: Las mujeres en la escuela de Cajal" és també el títol d'una de les ponències on Nombela rebat la idea que sempre s'ha pensat que l'escola de Cajal estava formada per homes, però buscant als documents de Cajal i en les memòries es pot veure com descriu qui ha estat part de la seva escola, anomenant alumnes d'elit que han superat el seu mestre, entre els quals ja es poden trobar algunes dones que havien passat absolutament desapercebudes.

## Referències

* ↑ «Cristina Nombela». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), 2022. [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ «Cristina Nombela Otero». Sociedad Española de Neurociencia. Mujeres en Neurociencia, 19-09-2017 [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ «Las neurocientíficas que investigaron con Cajal salen del olvido». Universitat Complutense de Madrid. [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ Giné Domínguez, Elena; Nombela Otero, Cristina; De Castro Soubriet, Fernando «Las científicas «invisibles» de la escuela de Cajal». Cuaderns Mente & Cerebro. Investigación y Ciencia. Monográficos de Psicología y Neurociencia, Núm. 27, Novembre/Desembre 2020 [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ Mairal, Patricia «Cristina Nombela: “Cuando Cajal describe a sus alumnos de élite ya nombra a dos mujeres”. La neurocientífica habla este martes en Huesca de las mujeres en la escuela del Premio Nobel». Diario del Alto Aragón, 30-11-2021 [Consulta: 27 octubre 2022].
# Daniel Haller

Daniel Haller (Glendale, Califòrnia, Estats Units, 14 de setembre de 1926) és un director artístic, productor de cinema i director estatunidenc.

## Filmografia
### Director artístic

* 1956: Hot Rod Girl
* 1958: I Mobster
* 1958: Suicide Battalion
* 1958: War of the Satellites
* 1958: Machine-Gun Kelly
* 1958: Hot Car Girl
* 1958: Night of the Blood Beast
* 1958: No Place to Land
* 1959: Plunderers of Painted Flats
* 1959: The Girl in Lovers Lane
* 1959: Tank Commandos
* 1959: Ghost of Dragstrip Hollow
* 1959: Diary of a High School Bride
* 1959: A Bucket of Blood
* 1959: Attack of the Giant Leeches
* 1959: The Atomic Submarine
* 1960: The Wasp Woman
* 1960: Valley of the Redwoods
* 1960: The Little Shop of Horrors
* 1960: The Wild Ride
* 1961: Master of the World
* 1961: The Cat Burglar
* 1961: Pit and the Pendulum
* 1962: Premature Burial
* 1962: Tower of London
* 1963: The Raven
* 1963: Diary of a Madman
* 1963: Operation Bikini
* 1963: The Terror
* 1963: Beach Party
* 1963: The Haunted Palace
* 1964: The Comedy of Terrors
* 1964: Bikini Beach
* 1964: Pajama Party
* 1964: The Tomb of Ligeia
* 1965: Dr. Goldfoot and the Bikini Machine
* 1966: The Ghost in the Invisible Bikini
* 1966: Fireball 500
* 1967: Thunder Alley
* 1967: A Time for Killing

### Productor

* 1961: Master of the World
* 1965: The City Under the Sea

### Director

* 1965: Die, Monster, Die!
* 1967: Devil's Angels
* 1968: The Wild Racers
* 1970: L'horror de Dunwich (The Dunwich Horror)
* 1970: Paddy
* 1970: Pieces of Dreams
* 1971: Nichols (sèrie TV)
* 1972: The Sixth Sense (sèrie TV)
* 1972: Banyon (sèrie TV)
* 1973: Doc Elliot (sèrie TV)
* 1975: Khan! (sèrie TV)
* 1975: The Desperate Miles (TV)
* 1975: The Blue Knight (sèrie TV)
* 1976: McNaughton's Daughter (TV)
* 1976: Quincy (sèrie TV)
* 1977: The Hardy Boys Mysteries (sèrie TV)
* 1977: Nancy Drew Mysteries (sèrie TV)
* 1978: A Double Life (TV)
* 1978: Black Beauty (fulletó TV)
* 1978: Little Mo (TV)
* 1978: Sword of Justice (sèrie TV)
* 1978: Battlestar Galactica (sèrie TV)
* 1979: Buck Rogers in the 25th Century
* 1979: The Misadventures of Sheriff Lobo (sèrie TV)
* 1979: High Midnight (TV)
* 1980: The Georgia Peaches (TV)
* 1981: Margin for Murder (TV)
* 1982: K 2000: Temporada 1#Episodi 2: Pilot (Knight Rider) (pilot de la sèrie TV)
* 1983: Manimal (sèrie TV)
* 1985: Street Hawk (sèrie TV)
* 1988: Police 2000 (sèrie TV)

## Referències

* ↑ Roberts, Jerry. Encyclopedia of Television Film Directors. Scarecrow Press, 5 de juny de 2009, p. 228. ISBN 978-0-8108-6378-1. [Consultaː 9 de febrer de 2017].
* ↑ Hutchings, Peter. The A to Z of Horror Cinema. Scarecrow Press, 2 de setembre de 2009, p. 152. ISBN 978-0-8108-7050-5. [Consultaː 9 de febrer de 2017].
# Chaco Central

El Chaco Central és una ecoregió que forma part del Gran Chaco i es troba delimitada pel Pilcomayo-Araguai, al nord, i pel Bermejo i el Teuco, al sud.
La major part de l'actual territori pertany a la província argentina de Formosa i al departament bolivià de Tarija, més concretament a la zona coneguda com a Monte Bravo.
El territori rep el nom de Llanos del Manso i té un clima tropical-continental. Els seus tres rius principals són el Paraguai, el Bermejo i el Pilcomayo.

## Vegeu també

* Chaco Austral
* Chaco Boreal

## Referències

* ↑ Chaco Central (South America, region): britannica.com (anglès)