OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mary Grey

Mary Elizabeth Grey, nascuda Ponsoby (Whitehaven, 4 de març de 1776 – 26 de novembre de 1861) va ser una aristòcrata britànica i Comtessa de Grey muller de Charles Grey, 2n Earl de Grey i Primer ministre del Regne Unit. Era avantpassada de Diana, Princesa de Gal·les. Era la única filla de William Ponsonby (1744–1806), el que seria 1r Baró de Ponsonby i la seva muller, Louisa Molesworth (1749–1824), filla de Richard Molesworth, 3r Vescomte de Molesworth.

## Vida personal

Mary Elizabeth es va casar el 18 de novembre de 1794 amb Charles Grey (1764–1845), el futur 2n Earl de Grey i Primer ministre del Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda. Charles era el fill de Charles Grey (1729–1807), més tard 1r Baró de Grey i 1r Earl de Grey, i la seva muller Elizabeth Grey (1743–1822).
Mary Elizabeth i Charles van tenir deu fills i sis filles:
* Una filla nascuda morta (1796)
* Lady Louisa Elizabeth Grey (7 d'abril de 1797 – 26 de novembre de 1841); casada amb JohnLambton, 1r Earl de Durham
* Lady Elizabeth Grey (10 de juliol de 1798 – 8 de novembre de 1880); casada amb John Crocker Bulteel (?? - 10 de setembre de 1843).
* Lady Caroline Grey (30 d'agost de 1799 – 28 d'abril de 1875); casada amb el capità George Barrington
* Lady Georgiana Grey (17 de febrer de 1801 – 1900); no es va casar
* Henry George Grey, 3r Earl de Grey (28 de desembre de 1802 – 9 d'octubre de 1894), qui va esdevenir polític com el seu pare
* General Sir Charles Grey (15 de març de 1804 – 31 de març de 1870), pare d'Albert Grey, 4t Earl de Grey
* Almirall Sir Frederick William Grey (23 d'agost de 1805 – 2 de maig de 1878)
* Lady Mary Grey (2 de maig de 1807 – 6 de juliol de 1884); casada amb Charles Wood, 1r Vescomte d'Halifax
* William Grey (13 de maig de 1808 – 11 de febrer de 1815)
* Almirall George Grey (16 de maig de 1809 – 3 d'octubre de 1891) casat amb Jane Frances, filla del general Sir Patrick Stuart
* Thomas Grey (29 de desembre de 1810 – 8 de juliol de 1826)
* Reverend John Grey (2 de març de 1812 – 11 de novembre de 1895) Rector de Durham
* Reverend Francis Richard Grey (31 de març de 1813 – 22 de març de 1890) casat amb Lady Elizabeth Howard (1816–1891), filla de George Howard, 6è Earl de Carlisle, i Lady Georgiana Cavendish
* Henry Cavendish Grey (16 d'octubre de 1814 – 5 de setembre de 1880) Capità de l'exèrcit
* William George Grey (15 de febrer de 1819 – 19 de desembre de 1865) casat amb Theresa Catherine, filla única de Comte Stedink.

## Últims anys

Charles Grey, 2n Earl de Grey, va ser Primer ministre del Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda del 22 de novembre de 1830 al 16 de juliol de 1834. Mary Grey, Comtessa de Grey, va quedar vídua el 17 de juliol de 1845 i va viure fins al 26 de novembre de 1861, en que va morir a Eaton, Londres.

## Referències

* ↑ Burke Peerage, (1999), pp.1225-6
# Manta calefactora

Una manta calefactora és un calefactor elèctric emprat als laboratoris per a escalfar líquids o dissolucions. Està formada per una resistència elèctrica en forma de fils recoberts d'un material aïllant i resistent a la calor i entrellaçats semblantment a un teixit, amb forma de mitja esfera, de manera que es pot col·locar entorn de matrassos de fons rodó, per la qual cosa l'escalfament és més efectiu que el d'una placa calefactora que només escalfa la part inferior del recipient.

## Referències

* ↑ «Manta calefactora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Equipament de laboratori de química :
# Marc Catllà i Oliveras

Marc Catllà i Oliveras (Sant Boi de Lluçanès, 3 de juliol de 1979) és un ex-pilot de trial català. L'any 1997 va guanyar el Campionat d'Europa amb Gas Gas.

## Trajectòria esportiva

De ben jove va començar a destacar en l'esport del biketrial, aconseguint el tercer lloc final al mundial en categoria Benjamin el 1991 i el mateix resultat al Campionat del Món de biketrial de 1992. Més tard va passar a competir en motocicleta com a pilot oficial de Gas Gas i el 1997, amb 18 anys, va proclamar-se campió d'Europa de trial.
Catllà va desaparèixer de l'escena competitiva tan ràpid com hi havia entrat: El 1998 encara va participar en el Campionat d'Espanya de trial i va guanyar els Tres Dies de Trial de Santigosa, però un any més tard va abandonar la competició.
Marc Catllà va iniciar-se en el món del biketrial gairebé per casualitat. Segons explica en una entrevista «A Sant Boi, el meu poble, sempre feien alguna prova de bicitrial per la Festa Major. Un any, de molt jove, m’hi vaig apuntar amb una bicicleta normal, em va anar bé, i vaig guanyar. A partir d'aquell moment vaig passar a desviure'm per aquell esport».

## Palmarès
### Biketrial

| Any | Categoria | C. del Món |
| 1991 | Benjamin | 3r |
| 1992 | Benjamin | 3r |
* ↑ Fins al 1991 inclòs, el biketrial s'anomenà oficialment trialsín

### Trial

| Any | Motocicleta | C. del Món | Altres |
| 1997 | Gas Gas | 16è | Campió d'Europa |
| 1998 | Gas Gas | 17è | |

## Referències

* ↑ «The rider... Catllà Marc» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ Daniel Montañà i Buchaca, Josep Albert Planes i Ball. Books.Google.com. Història de Sant Boi de Lluçanès, desembre 2004 [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «Resultados» (en castellà). trialsin.es, 2012. Arxivat de l'original el 7 de març 2013. [Consulta: 27 setembre 2012].
* ↑ «Gas Gas. Campeonato de España de Trial De 1998» (en castellà). jas.es. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «XXXV 3 Días Trial Santigosa, previo» (en castellà). todotrial.com, 14 a 16 abril 2006. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «Marc Catllà Oliveras: A casa van fer un gran sacrifici». osonacomarca.com. [Consulta: 18 febrer 2010].

## Enllaços externs

* Palmarès de Marc Catllà al Campionat d'Europa de trial (anglès) PDF
Campions d'Europa de trial :
1992 - Pons
1993 - Lampkin
1994 - Benítez
1995 - Justribó
1996 - Reyes
1997 - Catllà
1998 - Pascuet
1999 - Alcaraz
2000 - Raga
2001 - Manzano
2002 - Fajardo
2003 - Bou
2004 - Błażusiak
2005 - Morris
2006 - Dabill
2007 - Gibert
2008 - Brown
2009 - Gubian
2010 - Wigg
2011 - Challoner
2012 - Grattarola
2013 - Karlsson
2014 - Kadlec
2015 - Tournour
2016 - Gelabert
2017 - Farré
2018 - Grattarola
2019 - Marcelli
2020
2021 - Haga
2022 - Hemingway
2023 - Gunvaldsen :
# Maria de re nummaria

La lex Maria de re nummaria va ser una antiga llei romana proposada pel pretor Marc Mari Gratidià l'any 86 aC durant el primer període de govern de Luci Corneli Sul·la. Ordenava reduir a un pes fix el pes de les monedes, moltes de les quals havien estat disminuïdes per extreure'n la plata i substituir-la per coure.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de; José Francisco Díaz. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 113 [Consulta: 21 abril 2022].
# Maria Teresa Espinal i Farré

Maria Teresa Espinal i Farré (Manresa, 1956) és una lingüista i professora universitària catalana.
Doctora en Filologia Hispànica per la Universitat Autònoma de Barcelona i amb un Mestratge en Arts de Lingüística per la Universitat de Londres, ha estat investigadora ICREA Acadèmia (2010-14, 2016-20) al Centre de la Lingüística Teòrica (CLT) i és catedràtica de lingüística a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).
Ha publicat àmpliament en revistes especialitzades sobre temes varis i ha escrit llibres diversos. El seu Diccionari de sinònims i frases fetes, de 2006 és el diccionari de frases fetes més complet de la llengua catalana. Dona una eina a tothom que vol escriure per trobar la frase feta a partir del concepte, el que no és gaire fàcil en un diccionari tradicional. Des de 2018, n'hi ha una edició electrònica que es pot consultar de franc sota una llicència Creative Commons.
La seva investigació més recent se centra en la teoria del llenguatge i la interfície sintaxi-semàntica amb l'objectiu d'entendre millor l'estructura del llenguatge i els mecanismes cognitius en la interpretació de les llengües naturals. Nombrosos articles tracten especialment de qüestions diferents quant a la negació en la comunicació. Malgrat que la seva activitat de recerca abraça principalment les llengües romàniques, ha col·laborat també en estudis d'altres idiomes, com ara el mandarí o el rus. A més, se la considera experta en les construccions idiomàtiques i la semàntica dels noms.
Per distingir el mèrit científic de Maria Teresa Espinal i per agrair la seva contribució al desenvolupament de la ciència i la tecnologia de Catalunya, l'any 2020 la Generalitat de Catalunya li va concedir la Medalla Narcís Monturiol.

## Obra

Per una bibliografia més extensiva vegeu «Obra de Maria Teresa Espinal i Farré» a Dialnet.
* Diccionari de sinònims de frases fetes (pdf). 2a edició revisada. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, Publicacions de la Universitat de València, Publicacions de l'abadia de Montserrat, 2006, p. 1-1578. ISBN 84-490-2441-2.
* Versió en línia a cura de Pere Orga: «Diccionari de sinònims de frases fetes», 2018.

## Referències

* 1 2 «M.Teresa Espinal rep la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic», 21-07-2020.
* ↑ «M.Teresa Espina». Centre de Lingüística Teòrica][Consulta: 12 d'agost 2022.
* ↑ DSFF, 2008.
* ↑ «El diccionari de sinònims de frases fetes «». Un bocí de llengua. CPNL de Badalona i Sant Adrià, 08-01-2019. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ Pla i Nualart, Albert «Ja tenim online el diccionari de Maria Teresa Espinal». Ara, 13-07-2018.
* ↑ DSFF en línia, 2018.
* ↑ «La consellera Geis als guardonats i guardonades Monturiol: "Sou la prova més palpable del talent científic que tenim a Catalunya"». Generalitat de Catalunya, 04-11-2021. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ Medalles Narcís Monturiol per a Victoria Reyes i M. Teresa Espinal[Consulta: 11 de febrer 2021]
# Mario Filippeschi

Mario Filippeschi (Montefoscoli, 7 de juny de 1907 - Florència, 25 de desembre de 1979) va ser un tenor italià principalment del repertori italià i famós pel seu registre de so superior.
Filippeschi va estudiar clarinet durant dos anys, quan era un adolescent, abans d'incorporar-se al servei militar. Després va començar a estudiar cant amb el mestre napolità Vicidomini i amb el mestre Cataldi-Tassoni, més endavant a Milà, i més tard amb Pessina, a Florència. Va fer el seu debut professional a Colorno, prop de Parma, com Edgardo a Lucia di Lammermoor, el 1937.
Ràpidament va començar a cantar per tot Itàlia, França, Espanya i Portugal, així com Amèrica Llatina. La primera vegada que es va concentrar en papers lírics, com el Duc a Rigoletto, Alfredo en La traviata, Rodolfo a La Bohème, Pinkerton en Madama Butterfly, etc., i va ser un dels pocs tenors de la seva generació que va fer front amb èxit un paper tan alta dificultat com Arnold a Guglielmo Tell i Arturo a I Puritani.
Després de la guerra, va començar a afegir funcions més dramàtiques en el seu repertori. El 1950, es va presentar amb gran èxit a Mèxic, com a Radamés a Aida, i com a Cavaradossi a Tosca, davant de la jove Maria Callas. Altres papers notables inclouen, Manrico a Il trovatore, Arrigo a I vespri siciliani, Álvaro de La forza del destino o Calaf a Turandot.
Filippeschi va realitzar diversos enregistraments, en particular, Pollione a Norma, al costat de Maria Callas, i Carlo a Don Carlo, al costat de Tito Gobbi i Boris Christoff. També va aparèixer en les versions cinematogràfiques de Lucia di Lammermoor i Rigoletto, el 1946.

## Fonts

* Rosenthal, Harold; Warrack, John. (trad) R. Mancini & J-J. Rouvereux. Le guide de l'opéra, les indispensables de la musique (en francès). Fayard, 1986. ISBN 2-213-01563-5.
# Mario Galindo

Mario Enrique Galindo Calixto (10 d'agost de 1951) és un exfutbolista xilè.

## Selecció de Xile

Va formar part de l'equip xilè a la Copa del Món de 1974. Destacà al club Colo-Colo.

## Referències

* ↑ «chileapunto.com». Arxivat de l'original el 2010-11-27. [Consulta: 17 desembre 2017].
* ↑ Perfil a national-football-teams
* ↑ Campeonatos Nacionales a Solofutbol.cla
# Marta Almirall i Elizalde

Marta Almirall i Elizalde (Barcelona, 23 de març de 1957) és una ballarina i coreògrafa catalana.
L'any 1983 fundà la companyia Roseland Musical, de la qual n'és la seva directora, amb la finalitat de fer arribar al públic infantil muntatges teatrals de dansa amb la mateixa qualitat que els muntatges destinats al públic adult. Al llarg de la seva carrera ha participat en molts projectes coreògrafics, destacant la seva participació com a coreògrafa en la pel·lícula "Tic-Tac" de Rosa Vergés, en el centenari del Futbol Club Barcelona i en diverses cerimònies dels Jocs Special Olímpics.
El 2007 ha estat guardonada amb el Premi Nacional de Dansa, concedit per la Generalitat de Catalunya, que, a través de la seva companyia Roseland Musical fundada fa més de 20 anys, s'ha dirigit vers el públic infantil i familiar, creant obres divertides i suggerents, amb el mateix rigor i qualitat que si fossin per a adults.

## Obra

* Blau Marí (1987) de David Cirici
* Flit Flit (1990)
* Cara, Calla! (1993) de David Cirici
* La Casa per la Finestra (1997) de David Cirici
* Les mil i una nits (1999) de Manuel Veiga
* El país sense nom (2002) de Ricardo Alcántara
* Canal Roseland (2004)
* Catalonia Stars (2007)
* Les tres bessones i Leonardo da Vinci (2008)
* Pinocchio (2010)
* Viatge al centre de la terra (2005)
* Un dia (2017)

## Referències

* ↑ «Marta Almirall i Elizalde». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Teatre, Institut del. «Roseland Musical – Marta Almirall». [Consulta: 2 novembre 2020].

## Enllaços externs

* (català) (castellà) (anglès) Pàgina oficial de la Companyia "Roseland Musical"
# Matt Doherty

Matthew James Doherty (16 de gener de 1992) és un futbolista professional irlandés que juga com a carriler pel Wolverhampton Wanderers FC anglés i per l'equip nacional irlandés.
# Marta Jaumandreu Calvo

Marta Jaumandreu Calvo (Madrid, 4 de desembre de 1971) és una periodista espanyola de RTVE. Presenta l'Informatiu Territorial de Madrid i substituint el TD-1.
Quan la Marta s'absenta substituint al TD-1, Olga Lambea la substitueix; mentre a l'Informatiu Territorial de Madrid, quan s'absenta, Rosana Romero pren les regnes de l'informatiu (redactora i presentadora en el mateix centre territorial).
És llicenciada en Ciències de la Informació per la Universitat CEU San Pablo de Madrid i Màster en periodisme digital pel Centre d'Estudis Financers. El seu primer treball va ser en la publicació econòmica El butlletí del vespre . Després va formar part dels serveis informatius de Telemadrid, on va treballar en els programes Panorama d'actualitat, Buenos días, Madrid i en la primera edició de Telenoticias. el 1997 va ingressar a Televisió Espanyola com a redactora del Canal 24 hores i un any després va passar a l'àrea de meteorologia, on va ser una de les presentadores de El temps . Al setembre de 2008 es va traslladar al centre territorial de TVE a la Comunitat de Madrid, on va ser presentadora i redactora de l'informatiu regional.
L'agost de 2012 va ser designada presentadora de la segona edició del Telediario , l'informatiu amb més espectadors de TVE, però va ocupar el càrrec només un any. A partir de setembre de 2013, va tornar a l'informatiu de la Comunitat de Madrid i va ser substituïda en l'edició nacional per Ana Blanco. Tot i que no es va concretar la raó d'aquesta decisió, va estar influïda per la pèrdua d'espectadors dels serveis informatius de TVE a totes les seves edicions.
Des del Nadal de 2014, presenta el Telediario 1, en substitucions i períodes de vacances.

## Referències

* 1 2 «/ María Casado substitueix Ana Pastor al capdavant de 'Los desayunos de TVE' a partir del setembre» (en castellà). Fórmula TV, 20-08-2012. [Consulta: 20 agost 2012].
* ↑ «Marta Jaumandreu: "Intento transmetre una informació amb sinceritat i amabilitat "» (en castellà). I vaig despertar, 11-08-2008. Arxivat de l'original el 2012-09-10. [Consulta: 20 agost 2012].
* ↑ «Marta Jaumandreu presentarà el TD2 de TVE, Ana Blanco, el TD1 i Maria Casado, 'Los desayunos'» (en castellà). RTVE, 20-08-2012. [Consulta: 20 agost 2012].
* ↑ «Somoano trasllada a Ana Blanco a l'TD2 per recuperar l'audiència» (en castellà). El Mundo, 18-07-2013. [Consulta: 26 juliol 2013].
# Martín de Azpilcueta

Martín de Azpilcueta (Barasoain, Regne de Navarra, 1492 — Roma, 1586) va ser un canonista i moralista navarrès, anomenat Doctor Navarro a causa del seu origen. És reconegut com un dels primers economistes moderns de la història, el primer a desenvolupar una incipient teoria monetarista.
Va néixer a Barasoain (Regne de Navarra), en una família emparentada amb Francesc Xavier i va estudiar a Alcalá de Henares i Tolosa de Llenguadoc. Va ser professor a Càors, Salamanca i Coïmbra, conseller de Felip II de Castella i defensor de Bartolomé de Carranza. Va viure els darrers anys de la seva vida a Roma on va ser conseller de diversos papes. Era membre de l'Orde de Roncesvalles.
Va descriure les conseqüències econòmiques de l'arribada de l'or de les Índies, teoria precursora de la que definí Jean Bodin, relacionant el valor dels preus amb la quantitat de diners en circulació en una economia.

## Obres

* Manual de Confessores (1556 - traducció al castellà). Es tracta d'un llibre clàssic de la doctrina catòlica, dedicat a Felip II d'Espanya i al papa Pius V, que conté diversos annexos, entre ells:
** Comentario resolutorio de usuras
** Comentario resolutorio de cambios
* Manuale de' confessori, 1584 (Milano, Fondazione Mansutti).
* Consilia et responsa, 1594

## Referències

* ↑ Shahan, Thomas Joseph. «Martin Aspilcueta». Enciclopèdia Catòlica, 1913.
* ↑ «Martín de Azpilcueta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Tomás de Mercado
# Martín de Gainza

Martín de Gainza (? - Marchena, 1556) va ser un artista i arquitecte espanyol d'origen biscaí, que va col·laborar inicialment amb Diego de Riaño a l'edificació de l'Ajuntament de Sevilla, passant en 1529 a ocupar el lloc d'aparellador de la catedral sevillana.
Una segona etapa de la seva vida professional va començar en 1535 en ésser designat mestre major d'aquesta catedral; des d'aleshores i fins a la seva mort, el 1556, dirigeix diverses obres en ella, alhora que és anomenat arquitecte de l'Hospital de la Sang el 1545, compaginant aquests treballs amb altres feines al llarg de les terres de l'arquebisbat.
La seva primera intervenció a Sevilla consisteix a continuar la Sagristia dels Calzes i la Sagristia major. La primera tanca les seves voltes el 1537, acabant-se la seva cúpula el 1543. En el seu disseny es segueixen els plans del seu antecessor, Diego de Riaño, encara que modificats en incorporar en l'extradós, i arcbotants que donen al conjunt aspecte gòtic. Creació seva és la portalada que va servir d'ingrés, des del Pati dels Tarongers, a la capella que tenia el bisbe de Scalas a la catedral, ara fora del recinte del temple i parcialment mutilada, datada entre 1535 i 1539.
Però la principal aportació de Gaínza a aquesta catedral és la seva Capella Reial, iniciada el 1551, i on treballa fins a la seva defunció, moment en què unes certes fallades constructives obliguen a parar l'obra. En reiniciar-se, el seu successor Hernán Ruiz II, modifica els seus dissenys i aixeca la potent volta que cobreix el seu espai central.
Coetània és la seva intervenció en diverses esglésies de l'arquebisbat sevillà, on treballa especialment sobre dos tipus arquitectònics de gran interès, les sagristies i façanes.
Per a les primeres generalitza l'esquema centralitzat de la Sagristia Major de la catedral de Sevilla, i a elles responen les de l'església de Santa María de la Asunción de Arcos de la Frontera, l'església de San Miguel de Morón de la Frontera i la també l'església de San Miguel de Jerez de la Frontera. La primera ha d'ésser coetània amb el remodelatge de la capçalera del temple, datada el 1553. Aquesta sagristia, amb façanes articulades per pilastres senzilles, manca interiorment d'ordres arquitectònics, presentant abundant decoració. Un exemple similar, però recorrent a semicolumnes per organitzar els alçats interiors, emprat a la parròquia de Jerez.
L'articulació, de solució de continuïtat entre portalada i campanar que caracteritza a les torres-façanes era una fórmula ja emprada en alguns temples medievals. La feina de Gainza va ser actualitzar-la amb un llenguatge nou, de tall renaixentista.
L'última obra de Gainza va ser el col·legi dels jesuïtes de Marchena, edifici en què estaria treballant quan li va arribar la mort, el 1556. A la seva església, de concepció espacial gòtica, destaca la solució adoptada per falcar els arcs del creuer, interrompent el fust dels suports per disposar unes mènsules a manera de capitells.

## Bibliografia

* Arquitectura del XVI en Sevilla. Alfredo J. Morales. Cuadernos de Arte Español.
# Martín de Loayza

Martín de Loayza o Loaiza va ser un pintor i daurador mestís peruà l'obra del qual està documentada cap a 1648 a Cuzco. Va treballar la tècnica del clarobscur. Entre els seus deixebles figuraven Pedro Pizarro, Juan Beltrán i José Barrientos.
Es presumeix de la seva autoria una Adoració dels pastors, datada cap a 1663, encarregada pels mercedaris i que avui es troba al convent de la Recoleta. Aquest mateix any va ser contractat, una vegada més pels mercedaris per daurar i estofar el retaule de Sant Pere Nolasc. cal esmentar que Martín de Loayza va ser un dels pintors que va participar en la sèrie de Sant Francesc, per al convent de Lima del mateix nom.
Loayza és un representant de l'Escola cuzquenya de pintura. L'any 1648 ja era mestre i rebia aprenents en el seu taller, entre ells a Pedro Pizarro. El 26 de maig de 1663 es va comprometre a daurar i encarnar les figures del retaule de Sant Pere Nolasc a l'Església de la Mercè del Cusco; per la pintura se li donarien 1.100 pesos, segons es registra en els Arxius Històrics de Cuzco. Entre les seves obres figuren L'Adoració dels Pastors, aquesta pintura es troba a l'Església de la Recoleta del Cuzco, El Martiri de Sant Esteve i La Conversió de Sant Pau, a l'Església de la Mercè, de la mateixa ciutat, 1663.

## Bibliografia

* DE MESA, José; GISBERT, Teresa Historia de la Pintura Cuzqueña Lima, 1982
* Artistas Plásticos en el Perú, 1535--2005 Gabriela Lavarello de Velaochaga, Perú-2007