OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa de Convalescència (Barcelona)

La Casa de Convalescència és un edifici situat als carrer del Carme, 47-49 i de les Egipcíaques, 16 del Raval de Barcelona, actual seu de l'Institut d'Estudis Catalans. Forma part del conjunt de l'Hospital de la Santa Creu, catalogat com a bé cultural d'interès nacional.

## Història i descripció

La primera pedra va ser col·locada el 25 de març del 1629, però a causa de la guerra i de la manca de recursos, les obres no s'emprengueren de debò fins al 1655 mercès a diversos llegats testamentaris, especialment el del mercader Pau Ferran. Els responsables foren els mestres de cases Pere Pau Ferrer i Pere Vidal i Puig, i els fusters Joan Mans, Francesc Aldabó i Francesc Puig, el darrer dels quals féu una maqueta de fusta del projecte. El 1675, les obres del claustre eren diriges pel mestre de cases Andreu Bosch, i tres anys més tard per Josep Juli.
Les façanes són austeres i tenen com a únic ornament la fornícula amb una imatge de Sant Pau a la cantonada del carrer de les Egipcíaques, obra de Domènec Rovira el jove (1668). L'edifici és format per quatre crugies de dos pisos disposats entorn d'un pati central quadrat o claustre. La galeria inferior és formada per arcs de mig punt lleugerament rebaixats que recolzen sobre pilars quadrangulars, i es coberta per voltes d'aresta. La galeria superior és formada pel doble d'arcs, també de mig punt, sobre columnes toscanes que recolzen en una balustrada. Un pati enjardinat s'obre en una ala del primer pis.
La tipologia classicista del pati contrasta amb l'abarrocament de la capella decorada amb pintures murals de Josep Bal i una taula de Joan Grau Carbonell, que centra el retaule, atribuït a Lluís Bonifaç el Vell, que realitzà la imatge de pedra de Sant Pau sobre l'antiga cisterna al centre del pati. També són de Bonifaç les gàrgoles i bona part dels escuts.
Des del 1662 fins ben entrat el segle xviii, es realitzaren abundants rajoletes policromes com de cartabó (verdes i blanques) per a bon nombre de dependències, i el principal ceramista que les subministrava fou Llorenç Passoles, que realitzà el cicle de la vida de sant Pau (1679-1682) al mur del cancell d'accés.
El 1703, Antoni Viladomat i Manalt, un dels pintors barrocs catalans més preeminents, hi pintà la capella de Sant Pau.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Hospital de la Santa Creu i Casa de Convalescència». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 «Antic Hospital de la Santa Creu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Casa de Convalescència». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Casa de la Convalescència – Biblioteca de Catalunya». UPCommons.
# Carme Pigem Barceló

Carme Pigem Barceló (Olot, 18 d'abril de 1962) és una arquitecta catalana, membre i fundadora de l'estudi RCR Arquitectes, juntament amb Ramon Vilalta i Rafael Aranda.

## Biografia

Entre 1977 i 1979 cursà a l'Escola d'Art d'Olot, i el 1987 va obtenir el títol d'Arquitecta per l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura del Vallès. Després de graduar-se al 1987, va tornar a Olot on va establir el despatx RCR Arquitectes el 1988 amb Ramón Vilalta i Rafael Aranda. Entre 1992 i 1999 va treballar com professora de Projectes Arquitectònics a la ETSA Vallès, essent membre del Tribunal de Projectes de Fi de Carrera de la mateixa escola entre els anys 1995 i 2004. De 1997 a 2003 va ser professora de Projectes Arquitectònics a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, sent membre del Tribunal de Projectes Fi de Carrera d'eixa escola en 2003, i des de 2005 és professora convidada al Departament d'Arquitectura de l'Institut de Tecnologia de Zúric.

## Referències

* ↑ Zelazko, Alicja «Rafael Aranda, Carme Pigem, and Ramon Vilalta, spanish architects». Encyclopædia Britannica [Consulta: 10 gener 2019].
* ↑ «Carme Pigem». CCCB, 08-01-2018 [Consulta: 10 gener 2019].
* ↑ «RCR Arquitectes 2003-2007. Biografía/Biography» (en castellá/anglès). El Croquis, 138. Arxivat de l'original el 2016-03-04 [Consulta: 25 octubre 2015]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ «RCR arquitectos: Rafael Aranda – Carme Pigem – Ramon Vilalta, o la fuerza desde la comarca» (en castellá). El Periódico de Catalunya, 10-02-2004.
* ↑ Navarro, Núria «En la guarida de los mejores arquitectos del mundo». El Periódico, 14-05-2017 [Consulta: 10 gener 2019].
* ↑ «Carme Pigem». CCCB, Carme Pigem. [Consulta: 4 gener 2021].

## Enllaços externs

* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Carme Pigem». UPCommons.
# Casa de Jaume Vergers del 79 del carrer de Sant Joan

* No s'ha de confondre amb Casa de Jaume Vergers del 73 del carrer de Sant Joan.
La Casa de Jaume Vergers del 79 del carrer de Sant Joan és un edifici medieval de la vila de Vilafranca de Conflent, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. És un edifici inventariat com a monument històric.
Com el seu mateix nom indica, està situada en el número 79 del carrer de Sant Joan d'aquesta vila, a la parcel·la cadastral 69.
Va ser construït el segle XIV; té la planta baixa i el primer pis obrats amb pedra tallada, i el segon pis amb mamposteria de còdols. A la façana s'obren dues grans arcades de punt rodó, de 2,20 i 2,40 m d'amplada, la del costat de ponent convertida en finestral: entre les dues es dreça un pilar de 40 cm.
Al primer pis hi ha dues finestres amb llinda damunt de permòdols.

## Referències

* ↑ «Maison Verges Jacques». Patrimoni. Govern francès. [Consulta: 24 setembre 2018].
* ↑ La Casa de Jaume Vergers en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Garrigou Grandchamp, Pierre. «Inventaire des édifices domestiques des XIIe, XIIIe et XIVe siècles à Villefranche de Conflent». A: La maison au Moyen Age. Toulouse: Société archéologique du Midi, 2002.
# Cases dels Treballadors (la Morera de Montsant)

Les Cases dels Treballadors és una obra d'Escaladei, al municipi de la Morera de Montsant (Priorat), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de cinc habitatges compostos de planta baixa i pis, fets d'obra i amb coberta d'una sola tramada a dues vessants. L'exterior és arrebossat.

## Història

El conjunt d'habitatges fou aixecat pels nous propietaris de les terres de Scala Dei per a instal·lar-hi els treballadors a mitjan S.XIX, com a nucli bàsic del que havia de ser el nou poble "La Unión de Scala Dei", promogut per Antoni Niubó. Són cases senzilles, bastides dins l'estil tradicional que avui presenten nombroses modificacions a les façanes.

## Referències

* 1 2 «Cases dels Treballadors». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].
# Castell de Dudelange

Les ruïnes del Castell de Dudelange (en francès: Château de Dudelange), es troben al Mont Saint-Jean, un pujol boscós a l'oest de Dudelange al sud de Luxemburg. El castell es va completar a començaments del segle xvi, però va ser destruït el 1552.

## Història

A l'indret de les ruïnes es troben rastres d'estructures gal·loromanes, la primera evidència d'un castell a la zona és al mateix Dudelange, on un castell pertanyent als senyors de Gymnich va ser destruït al voltant de 1400 per Robert de Bar. A començaments del segle xv, es va començar a treballar en la construcció d'un castell que es va completar a començaments del segle xvi amb influències gòtiques i renaixentistes. Les pedres estan finament tallades i es troben escultures dels senyors de Gynmich, Boulay, Neufchâtel, Hunolstein i Isembourg que van invertir en la seva fortalesa de luxe. Tanmateix, des de 1542 el castell va ser pres per Francesc I i Enric II de França quan estaven en guerra amb l'emperador Carles V. El 1552, l'edifici va ser destruït i privat de tot valor estratègic. A partir d'aleshores les ruïnes van ser utilitzades com a pedrera per a les construccions dels pobles dels voltants.
Des de la dècada de 1970, l'Amis de l'Histoire de Dudelange et du Mont Saint-Jean (Amics de la Història de Dudelange i Mont St. Jean) han excavat les ruïnes, descobrint els fonaments de diverses torres, el palau, habitatges, estables i dependències. Tres pous i un dipòsit han estat parcialment desenterrats. Les rases i l'entrada al castell encara es poden veure.

## Referències

* 1 2 «Le château fort à Dudelange» (en francès). Association des châteaux luxembourgeois'. Arxivat de l'original el 2020-08-10. [Consulta: 8 octubre 2015].

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg
# Catalunya màrtir

Catalunya màrtir és un documental de 25 minuts sobre els bombardejos que van patir diverses ciutats Catalanes durant la Guerra Civil. Va ser produït per Laya Films l'any 1938. El guió i la locució van anar a càrrec de Jaume Miravitlles. Actualment es conserva una còpia de Catalunya Màrtir en francès, titulada Catalunya màrtir/Le martyre de la Catalogne. Catalunya màrtir forma part de la llista dels bàsics de cinema català.

## Argument

El documental il·lustra els bombardejos soferts per diferents ciutats del territori català, com Barcelona, Granollers o Lleida. Tanmateix, s'emfatitza la destrucció de Barcelona, ciutat que veu interrompuda la seva rutina per les bombes llençades des de bombarders alemanys i italians. A la pel·lícula hi apareixen diferents punts malmesos d'aquesta ciutat com les Escoles Franceses, la cúpula de Santa Eulalia, la Gran Via amb Balmes, etc. El documental acaba a Lleida mostrant un depòsit i les rodalies d'un cementiri on resten els cossos d'aquells que han perdut la vida durant algun dels bombardejos, majoritàriament infants.

## Comentaris
### Exhibició

El documental volia ser un crida d'ajuda internacional, amb aquesta finalitat es va fer un passi a un cinema dels Camps Elisis de París. A aquest passi van assistir-hi nombroses personalitats franceses del món del cine, art, literatura i política de l'època. Es recull que, entre d'altres, van assistir el President de les Corts republicanes Diego Martínez Barrio i el prolífic director de cinema Jean Renoir.

### Copia

El conseller i posteriorment President de la Generalitat Josep Tarradellas i Joan va endur-se una còpia de Catalunya màrtir/Le martyre de la Catalogne a l'exili. En tornar, l'any 1977, la va cedir a l'Arxiu d'Audiovisuals de la Filmoteca de la Generalitat.

## Referències

* 1 2 3 4 Magí., Crusells,. Cine y guerra civil española: imágenes para la memoria. Madrid: Ediciones JC, [2006]. ISBN 8489564485.
* ↑ «Bàsics del cinema català». Filmoteca de Catalunya. Arxivat de l'original el 3 d'abril 2018. [Consulta: 9 octubre 2018].
* ↑ Catálogo general del cine de la guerra civil. Madrid: Cátedra, 1996. ISBN 8437614945.
* ↑ «La Vanguardia». La Vanguardia. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Casa Pessetes

La casa Pessetes és un edifici a la vila d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici renaixentista en molt bon estat de conservació, fet de carreu i en part construït sobre el carrer. A la planta baixa, a nivell del carrer, té portada d'arc de mig punt i una altra porta oberta posteriorment. Al primer pis es troba la planta noble amb dues finestres motllurades, i al pis superior una galeria correguda amb cornisa sota el ràfec, totalment de fusta magníficament treballada. La façana posterior presenta un gran arc de mig punt bisellat que aguanta l'edifici sobre el carrer donant al de l'Hospital. La part superior presenta actuacions recents. La coberta és de teula a dues aigües. L'interior compta amb cambres de grans dimensions així com un llarg passadís.

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan

## Referències

* ↑ «Casa Pessetes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Enllaços externs

* «Casa Pessetes». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Petit (Sant Just Desvern)

La Casa Petit és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Segons el cadastre es va construir el 1923.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt d'aparellades, d'inspiració noucentista, formades per planta baixa i pis, coronades amb un mirador flanquejat per pilastres de planta quadrada i columnetes amb capitell jònic. Les cobertes són de teula suportades per mènsules de fusta. Esdevé una fita visual que acaba el carrer Dolors Modolell.

## Referències

* 1 2 «Casa Petit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Casa Pey

La Casa Pey o Casa Pei és un conjunt del municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) format per un edifici principal i altres. L'edifici principal està protegit com a bé cultural d'interès local, mentre que el conjunt del Cobert, paller i era de Casa Pey forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Casa

La casa, protegida com a bé cultural d'interés local, és una unitat agropecuària familiar organitzada linealment, resseguint el carrer del Raval i deixant al costat sud l'espai suficient per posar-hi horts; a l'extrem est, una era, encara pavimentada. Està constituïda per un edifici d'habitatge, de forma complexa, i coberta, amb forma d'"L". Els afegits de la façana nord han desfigurat la imatge original. A continuació hi ha un cos d'extensió de l'habitatge, amb accés propi i una interessant galeria de fusta sobre un arc apuntat, de pedra, a la façana sud.
Després d'aquest cos n'hi ha dos destinats a paller i corts amb una façana de testa que té la porta d'accés a dites corts i una balconada de fusta al pis. Tanca el conjunt un cobert de construcció molt senzilla amb coberta de pendent únic. És de gran interès i ocupa una posició privilegiada a la façana sud del poble. L'aspecte actual de la façana que dona al carrer del Raval és degut a una reforma posterior a l'any 1922.

## Cobert, paller i era

El cobert, paller i era de Casa Pey és una obra del municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una interessant agrupació d'edificis auxiliars de caràcter agrícola, pertanyents a Casa Pey del C. Raval 25, amb l'era, que conserva el paviment de pedra i el cobert situats al costat nord del C. De la Muralla i el paller i estable al costat sud, units per un pont sobre el carrer.
L'edifici del paller i estable és de planta irregular, amb l'estable a la planta baixa, actualment usat com a estable de cavalls i el paller al pis, amb una entrada a nivell pel carrer Muralla. Cal destacar la interessant façana del carrer del Raval i l'estructura del paller, amb pilars de pedra i entramat de coberta de fusta. El cobert té una única planta de forma trapezoïdal coberta a tres vessants i està obert a l'era.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Pey». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].
* 1 2 3 «Cobert, paller i era de Casa Pey». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].
# Centre d'Estudis Olímpics i de l'Esport

El Centre d'Estudis Olímpics i de l'Esport (CEO-UAB), és un centre de recerca universitària promogut l'any 1989 per la Universitat Autònoma de Barcelona i participat per la Generalitat de Catalunya, la Diputació de Barcelona, l'Ajuntament de Barcelona i el Comitè Olímpic Espanyol. El centre fou fundat pel catedràtic emèrit Miquel de Moragas i Spà i inaugurat per l'antic president del COI, Joan Antoni Samaranch. Des de l'any 1995, manté un acord de col·laboració amb el Comitè Olímpic Internacional a través de la Càtedra Internacional d'Olimpisme (CIO-UAB). El 2017 el director del CEO-UAB és Emilio Fernández Peña.
El Centre es dedica a la recerca científica i formació universitària, i a la documentació i divulgació sobre el fenomen olímpic i esportiu, i els Jocs de Barcelona’92 en particular. Des de la seva creació, disposa d'un servei de documentació que gestiona una col·lecció de més de 5.000 monografies, 77 revistes actives, 725 vídeos, cartells, fotografies i 25 cd-roms sobre els Jocs Olímpics de Barcelona’92, el Moviment Olímpic i els Jocs Olímpics en general, així com el fenomen esportiu des de la perspectiva de les ciències socials. Ofereix un servei de referència, préstec, consulta a sala i ofereix estades de recerca a investigadors.
Cobi, la mascota de los Jocs Olímpics de Barcelon92, ha estat la primera mascota olímpica convertida en una versió acadèmica. Amb l'autorització del COI, s'ha convertit en el símbol del Centre d'Estudis Olímpics i de l'Esport de la UAB.

## Referències

* ↑ «Centre d'Estudis Olímpics» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-07-28. [Consulta: 14 juliol 2017].
* ↑ Cerezuela, Berta «The Management of Information and Documentation at a Research Centre Service: The CEO-UAB Information and Documentation Service (IDS)». An Olympic Mosaic: Multidisciplinary Research and Dissemination of Olympic Studies. CEO-UAB: 20 Years., 2011, pàg. 39- 45.
* ↑ «COBI». Arxivat de l'original el 2017-07-28. [Consulta: 14 juliol 2017].
# Cencreis

D'acord amb la mitologia grega, Cencreis fou la muller de Cínires, rei de Xipre, i mare de Mirra.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. barcelona: Edicions 62, 1997, p. 47. ISBN 8429741461.
* ↑ «A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Smyrna». [Consulta: 8 juliol 2021].
# Jardiner de Huon

El jardiner de Huon (Ailuroedus astigmaticus) és un ocell de la família dels ptilonorínquids (Ptilonorhynchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes del nord-est de Nova Guinea, a la Península de Huon.

## Taxonomia

Considerat coespecífic d'Ailuroedus melanotis, ha estat ubicat a la seua pròpia espècie arran la revisió d'Irestedt et al. (2015).

## Referències

* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ M Irestedt, H Batalha-Filho, CS Roselaar, L Christidis i PGP Ericson. 2015. Contrasting phylogeographic signatures in two Australo-Papuan bowerbird species complexes (Aves: Ailuroedus). Zoologica Scripta 45(4): 365–379
# Casa de Contarini

Contarini és una notable família veneciana que va donar vuit dux de la República de Venecia.

## Membres notables

* Domenico I Contarini (m. 1071), Dux de Venècia 1043-71
* Enrico Contarini (m. 1108), Bisbe de Castello 1074-1108
* Jacopo Contarini (1194–1280), Dux
* Andrea Contarini (died 1382), Dux
* Bartolomeo Contarini governador del Ducat d'Aenes per Francesco I Acciaioli
* Ambrogio Contarini (1429–1499), diplomàtic
* Gasparo Contarini (1483–1542), cardenal i diplomàtic
* Paolo i Francesco Contarini, que encarregaren fer la Villa Contarini.
* Giovanni Contarini (1549–1605), pintor
* Giovanni Matteo Contarini (m. 1507), cartògraf
** Mapa Contarini-Rosselli
* Giacomo Contarini, matemàtic
* Maffio Contarini, (m. 1460), Patriarca de Venècia
* Francesco Contarini (1556–1624), Dux 1623-24
* Nicolò Contarini (1553–1631), Dux 1630-31
* Carlo Contarini (1580–1656), Dux 1655-56
* Domenico II Contarini (1585–1675), Dux 1659-75
* Alvise Contarini (1597–1651), diplomàtic que va representar venècia al Congrés de Münster
* Alvise Contarini (1601–1684), Dux 1676-84
# Paul Ryan

Paul Davis Ryan (Janesville, Wisconsin, 29 de gener de 1970) és un polític republicà estatunidenc. Va ser el candidat a la vicepresidència de Mitt Romney a les eleccions presidencials estatunidenques de 2012.
És un propagandista de la política de retallades i d'austeritat, que ell justificà amb l'obra del professor de Harvard Kenneth Rogoff, que va adverar-se una teoria caduca, recolzada a un error de càlcul en Excel, palesada per l'estudi del doctorand Thomas Herndon l'abril de 2013.

## Referències

* ↑ Ferry Batzoglou, «Verrechnet!», Die Zeit, pàgina 17-19 (en català: Errors de càlcul!)
# Àhmad ibn Abi-Khàlid al-Àhwal

Àhmad ibn Abi-Khàlid al-Àhwal (? - 826/827) fou secretari del califa al-Mamun. Era d'origen sirià. Va tenir contactes amb els barmàquides i va entrar després al servei de Fadl ibn Sahl. Segurament ja el va obtenir alguns diwans (ministeris) a Merv, al Khurasan, abans de la presa de Bagdad el 813. Després va ajudar al-Hàssan ibn Sahl a portar els afers administratius del califat, i finalment el va substituir. Era poc honest i fàcilment subornable, i un notable golafre.
Va fer nomenar el 821 al prefecte de Bagdad, Tàhir ibn al-Hussayn, com a governador del Khurasan en comptes de Ghassan ibn Abbad, però Tàhir es va fer independent el 822. Llavors al-Mamun va enviar a Àhmad al Khurasan, ja que era el garant de la fidelitat del rebel; Àhmad va demanar un ajornament de l'orde durant 24 hores i en aquestes va arribar la notícia de la mort de Tahir, el que fa sospitar que el va fer matar. Llavors Ahmad va fer nomenar governador al fill del difunt, Talha ibn Tàhir, però Al-Mamun el va enviar al Khurasan per vigilar al nou governador. En la seva estada a Khurasan, gaudint de poders militars, va fer una expedició a la Transoxiana i va conquerir Ushurusana.
Més tard va obtenir el perdó per l'oncle del califa, Ibrahim ibn al-Mahdí, que havia aspirat al tron i vivia clandestinament. Va morir el 826/827 i no consta que exercís oficialment el càrrec de wazir que si que tenia de fet.

## Referències

* Sourdel, D. «Aḥmad b. Abī K̲h̲ālid al-Aḥwal». Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 21 de maig de 2016 <http://www.encquran.brill.nl/entries/encyclopaedia-of-islam-2/ahmad-b-abi-khalid-al-ahwal-SIM_0392>
# Correu de son Coc

El correu de son Coc subtitulat Llunàtic-full-dissolvent fou una publicació, eina de comunicació de l'ideari del Taller Llunàtic, publicat amb periodicitat irregular des de l'octubre de 1979 fins al desembre de 1992.
El format del correu de son Coc era un full imprès per les dues cares en tècnica serigràfica.
Existeix una constància de 10 números. Els textos anaven a càrrec de Josep Albertí, Bartomeu Cabot, Jaume Gual, Lluís Maicas, Jaume Sastre i Àngel Terrón i les il·lustracions eren de Bartomeu Cabot.

## Referències

* ↑ Martínez Gili, Raül-David. Textualisme i subversió: formes i condicions de la narrativa experimental. L'Abadia de Montserrat, 2007, p.273. ISBN 8484159329.
* ↑ «Correu de Son Coc, El». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 124. ISBN 84-8661702-2.

## Enllaços externs

* Bloc de Taller Llunàtic
# Pel·lícula concert

Una pel·lícula concert, o concert pel·lícula, és un tipus de pel·lícula documental el tema del qual és la interpretació en directe (concert) d'un músic o comediant. Alguns exemples són Pink Floyd: Live at Pompeii, The Last Waltz o Justin Bieber: Never Say Never.