OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Chi lavora è perduto (In capo al mondo)

Chi lavora è perduto (In capo al mondo) és una pel·lícula dramàtica italiana de 1963 dirigida per Tinto Brass i protagonitzada per Sady Rebbot. Es tracta del debut com a director de Tinto Brass.
El 2008 la pel·lícula fou seleccionada per entrar en la llista dels 100 film italiani da salvare.

## Sinopsi

La pel·lícula segueix un dia de Bonifacio (Sady Rebbot), un dissenyador jove i aturat amb tendències antisocials. Ha presentat una sol·licitud de treball i té una entrevista per a l'examen psicològic al matí. La resta del dia, comença a passejar per Venècia i recorda el seu passat, també somiant despert amb el seu futur. Els flashbacks revelen la seva aflicció amorosa amb la seva ex-xicota Gabriella (Pascale Audret) i les seves relacions amb els seus amics comunistes Claudio (Tino Buazzelli) i Kim (Franco Arcalli).

## Repartiment

* Sady Rebbot - Bonifacio
* Pascale Audret - Gabriella
* Tino Buazzelli - Claudio
* Franco Arcalli - Kim
* Nando Angelini - Sergent
* Andreina Carli
* Gino Cavalieri
* Piero Vida - Amic de Bonifacio

## Cameo

Brass actua com a contrafigura de l'actor principal en el rodatge del rem: les mans i la part del cos de Tinto, vistes per darrere, estan emmarcades. També apareix al Festival del Lido com a "paparazzo".

## Censura

La pel·lícula va ser inicialment rebutjada pels censors, que van demanar retallades a la pel·lícula. Tinto Brass es va negar i, tot i tot, va aconseguir estrenar la pel·lícula en versió completa al cinema, només canviar el títol de la pel·lícula de In capo al mondo a Chi lavora è perduto Segons el director, això també va ser possible gràcies al nou ministre socialista d'Espectacles del govern de centreesquerra que havia pres possessió del càrrec mentrestant i a la nova composició de la Comissió per la Revisió Cinematogràfica.

## Referències

* ↑ Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia; Mario Pecorari Dizionario del cinema italiano. I film. Gremese Editore, 1992, 1991. ISBN 978-88-7605-593-5.
* ↑ Massimo Bertarelli, Il cinema italiano in 100 film: i 100 film da salvare, Gremese Editore, 2004, ISBN 978-88-8440-340-7
* ↑ «Ecco i cento film italiani da salvare». Corriere della Sera, 28-02-2008 [Consulta: 19 abril 2013].
* ↑ Le mutande della censura
* ↑ 'Grazie Nanni, sei stato spiritoso ma ora perché non mi sdogani?

## Enllaços externs

* Chi lavora è perduto a YouTube
# Circuit de Dallas

El circuit de Dallas es trobava dins el Fair Park, extens complex d'oci que es troba a Dallas, Estats Units.
El 8 de juliol de 1984 es va córrer al circuit el GP dels Estats Units de Fórmula 1, essent aquesta edició l'única vegada que hi ha estat present la F1.
Aquesta cursa es va crear com a contrapunt del Gran Premi de l'oest dels Estats Units que es corria al circuit de Long Beach.
| Temporada | Data | Pilot Guanyador | Equip Guanyador | Reportatge |
| 1984 | 8 de juliol | Keke Rosberg | Williams - Honda | Resultats |
# Circular Road

Circular Road és un canal de l'Índia a l'estat de Bengala Occidental al districte de 24 Parganas (dividit el 1986 en North 24 Parganas i South 24 Parganas). El canal va entre el riu Hugli a Bagh Bazar al nord de Calcuta fins a l'anomenat llac de l'Aigua Salada (Salt Water Lake).

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Beçan

Beçan (en francès Bessan) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Agermanament

* Remich, Luxemburg

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau

## Ligams

* Estudi del parlar de Beçan a partir d'un poema
# Bosquerola de Cuba oriental

La bosquerola de Cuba oriental (Teretistris fornsi) és un ocell de la família dels teretístrids (Teretistridae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc i zones brollades de Cuba oriental, incloent l’Arxipèlag de Camagüey.

## Referències

* ↑ «Bosquerola de Cuba oriental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Bisell

El bisell, en música, és un sistema de producció de so en un grup d'aeròfons, consistent en una aresta esmolada que es troba a l'embocadura de l'instrument, a l'inici del tub sonor. La seva funció és tallar el flux d'aire que hi insufla l'instrumentista. D'aquesta manera, aquest entra en vibració. Una part de l'aire queda desviat cap a l'exterior del tub i una altra, menor, entra al tub i produeix el so resultant.
La forma i la posició del bisell respecte al flux d'aire determina el timbre de l'instrument en la mesura en què neutralitza o no determinats harmònics.
En general, tots els instruments de vent que disposen de bisell (s'anomenen sovint instruments de bisell) es consideren flautes. Totes les flautes tenen una embocadura de bisell. Així i tot, segons la posició i factura del bisell respecte a l'instrument, i a la configuració general d'aquest es determinen tres grans grups d'instruments de bisell:
* Flautes de pan: un o -més generalment- diversos tubs es posen en posició vertical i es bufen de manera que el mateix extrem del tub, convenientment esmolat, fa de bisell.
* Flauta travessera: el bisell es troba a la vora d'un forat practicat sobre l'eix longitudinal del tub. L'instrumentista bufa en direcció a aquesta aresta.
* Flautes de bec: el bisell està tallat en una obertura lateral (frontal, segons la manera com es toca l'instrument en la majoria de casos) anomenada finestra, i un conducte a l'inici del tub porta l'aire directament al bisell. Alguns tubs d'orgue també utilitzen aquest sistema.
En el sistema de Hornbostel-Sachs els instruments de bisell tenen la classificació 421.
* Detall del bisell a l'embocadura d'una flauta travessera
* Detall de l'embocadura d'una flauta tradicional de la Maragatería. El bisell és situat a la finestra
* Detall del bisell d'una quena
* Detall del bisell d'un shakuhachi

## Vegeu també

* Broquet

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.61. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 14 novembre 2014].
Viccionari
# Bufo cophotis

Bufo cophotis és una espècie d'amfibi de la família dels bufònids que es troba al Perú. Viu als rius i als aiguamolls d'aigua dolça.

## Referències

* ↑ IUCN «Nannophryne cophotis: IUCN SSC Amphibian Specialist Group» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species 2018, 30-03-2018. DOI: 10.2305/iucn.uk.2018-2.rlts.t54615a89196913.en.
* ↑ «Nannophryne cophotis (Boulenger, 1900)». Amphibian Species of the World. [Consulta: 11 agost 2024].
* ↑ «Bufo cophotis». Integrated Taxonomic Information System ITIS - Report. [Consulta: 11 agost 2024].
# Bles (poeta)

Bles (en llatí Blaesus, en grec Βλαίσος) va ser un poeta italià nascut a Caprae.
Va escriure una sèrie de comèdies còmiques en grec (σπουδογέλοιοι). Dues d'aquestes comèdies (Μεσοτρίβας i Σατοῦρνος) són citades per Ateneu de Naucratis. La seva època és incerta, però probablement va viure al segle III aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 491.
# Butterzopf

El Butterzopf ("trena de mantega"; a Suïssa normalment Zopf, en alemany bernès Züpfe i a Àustria Striezel o Strietzel; en francès: Tresse, en italià: Treccia; a l'Hunsrück Zopp o Kranzkuchen) és pa trenat típic de Suïssa, Àustria i el sud d'Alemanya. A diferència del Hefezopf, no està endolcit i no conté ni panses ni ametlles.
La trena de mantega està feta amb massa de llevat (Hefeteig). Conté mantega i llet i encara és comestible fins i tot després de diversos dies. Abans de coure es pinta amb rovell d'ou. En la producció industrial, en lloc de la mantega s'utilitza greix de mantega pura i la llet es substitueix per llet en pols. A Suïssa, aquesta pràctica està regulada en el reglament EDI sobre aliments d'origen vegetal, bolets i sal de taula (VLpH). L'article 75 de la VLpH diu: "Si el producte té un contingut de mantega clarificada d'almenys 70 g/kg, el nom del producte pot indicar un contingut de mantega com "Butterzopf". En aquest cas, no està permesa l'addició de greixos de cuina, olis de cuina, margarines o minarines".
Tradicionalment, el pa es trena a partir de dos fils dobles de massa, cosa que li dona més volum. Malgrat que per a l'elaboració es faci servir normalment farina blanca, a Suïssa sovint es fa servir l'anomenada farina trenada (Zopfmehl), que conté una porció de farina d'espelta, que millora l'estructura de la massa. També s'hi pot afegir àcid ascòrbic, gluten addicional i malt. La molla de la trena ha de tenir una estructura fibrosa. Això s'aconsegueix utilitzant una farina alta en gluten i estirant els fils trenats diverses vegades. La trena es menja tradicionalment per esmorzar els dies festius amb mantega i mel o melmelada.

## Referències

* ↑ Stefan Wüthrich. ««Schlauer i d’Wuche» - «Butterzopf» ohne Butter – und doch kein Etikettenschwindel».
* ↑ «SR 817.022.17 - Verordnung des EDI vom 16. Dezember 2016 über Lebensmittel pflanzlicher Herkunft, Pilze und Speisesalz (VLpH)».
* ↑ «Kulinarisches Erbe der Schweiz Patrimoine culinaire». [Consulta: 24 maig 2024].
# Butteville

Butteville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2000 tenia 293 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Butteville tenia 293 habitants, 106 habitatges, i 83 famílies. La densitat de població era de 108,8 habitants per km².
Dels 106 habitatges en un 33% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74,5% hi vivien parelles casades, en un 4,7% dones solteres, i en un 20,8% no eren unitats familiars. En el 17,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,76 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,18.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,7% tenia menys de 18 anys, un 4,1% entre 18 i 24, un 21,5% entre 25 i 44, un 34,1% de 45 a 60 i un 11,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.429 $ i la renda mediana per família de 65.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 71.875 $ mentre que les dones 26.607 $. La renda per capita de la població era de 31.258 $. Aproximadament el 9,7% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Butteville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Butteville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Bo Stråth

Bo Stråth (1943) és un historiador finlandès catedràtic emèrit d'història nòrdica, europea i mundial i director d'investigació al Centre d'Estudis Nòrdics del Departament de Cultures del Món de la Universitat de Hèlsinki. Entre el 1997 i el 2007 va ser professor d'història contemporània a l'Institut Europeu Universitari de Florència, i entre el 1990 i el 1996 va ser professor d'història a la Universitat de Göteborg. Ha estat professor visitant a la Universitat Humboldt de Berlín, la Universitat d'Estocolm, l'École des Hautes Études en Sciences Sociales de París o el Collegium for Advanced Studies in Social Sciences, i les Universitats d'Uppsala i d'Aarhus. Així mateix, ha estat membre del Comitè Internacional d'Història Social. La seva investigació s'ha centrat en la filosofia de la història i la teoria política, social i econòmica de la modernitat, amb una atenció especial a la història de les idees. Ha reflexionat i escrit sobre la construcció de la comunitat i els factors que uneixen o divideixen una societat. Ha publicat A European Memory? Contested Histories and Politics of Remembrance (amb Magorzata Pakier, Berghahn Books, 2010) i The Political History of European Integration. The Hypocrisy of Democracy-through-Market (amb Hagen Schulz-Forberg, Routledge, 2010).

## Referències

* ↑ Pendre la Paraula. Debat de Barcelona. CCCB, gener de 2015

## Enllaços externs

* Web
# Bunzi

Bunzi, a la mitologia Ngoyo (Congo) és una deessa de la pluja. És la filla de Mboze, la Gran Mare. Bunzi apareix com una serp multicolor, i premia els que la adoren amb una collita abundant. Mboze va prendre el seu propi fill, Makanga, com a amant i va donar a llum a Bunzi. Després de veure que Mboze havia donat a llum a una serp, el marit de Mboze, Kuitikuiti, sabia que ella havia estat infidel amb ell i la va matar. Bunzi va assumir el poder de la pluja de la seva mare. Segons la llegenda, quan un arc de Sant Martí apareix al cel, això és Bunzi. De vegades també se la pot veure en l'aigua del riu al capvespre.
El Bunzi Mons, una muntanya de Venus, porta el seu nom.

## Vegeu també

* Mami Wata

## Referències

* ↑ Auset, Brandi. The Goddess Guide: Exploring the Attributes and Correspondences of the Divine Feminine. Llewellyn Worldwide, 2009, p. 40. ISBN 9780738715513.
* ↑ Lynch, Patricia Ann. African Mythology A to Z. Infobase Publishing, 2004, p. 20. ISBN 9781438119885.
* ↑ Leeming, David Adams. Goddess: Myths of the Female Divine. Oxford University Press, 1996, p. 97-98. ISBN 9780195104622.
* ↑ «Bunzi Mons».
# Bujurquina megalospilus

Bujurquina megalospilus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Kullander, S. O. 1986. Cichlid fishes of the Amazon River drainage of Peru. Swedish Museum of Natural History. Cichlids Amazon: 1-431, Pls. 1-38.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Bujurquina megalospilus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bujurquina cordemadi

Bujurquina cordemadi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ Kullander, S. O. 1986. Cichlid fishes of the Amazon River drainage of Peru. Swedish Museum of Natural History. Cichlids Amazon: 1-431, Pls. 1-38.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Bujurquina cordemadi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Buenaventura Yñiguez

Buenaventura Yñiguez (Sangüesa, 14 de juliol de 1840 - Sevilla, 12 d'abril de 1902) va ser un organista i compositor navarrès.
Deixeble de l'organista Evaristo Vallejos fins que després va estudiar a l'Escola Pia de Sos del Rei Catòlic i al seminari de Tudela, on aviat va destacar com a organista.
Al mateix seminari va exercir com a professor a més de director de la Schola Cantorum de Jaca, però aviat va marxar a estudiar al Conservatori de Madrid. Al 1865 es va fer amb la plaça de primer organista de la catedral de Sevilla, recomanat per Eslava, on aviat va adquirir gran reputació entre la crítica i el públic, especialment pels seus dots d'improvisació. Va pertànyer a la Reial Acadèmia de Londres, al Gran Cercle de Bellini en Catania i va ser president de la Unió Artística de Sevilla. Mereix especial esment també la seva obra teòrica, manifestada tant en el seu Mètode per a l'estudi de l'ogue, de 1871, com en El missal i el breviario de l'organista, de 1882, destinada a la formació litúrgic-musical. També va publicar un Mètode complet de cant pla (1871). Si d'una banda era un bon coneixedor de l'orgue de la seva època, també tenia bons criteris sobre la conservació dels instruments més antics.

## Obres

De la seva producció musical, es conserva una trentena d'obres corals amb òrgan i orquestra, i algunes altres per a òrgan o altres instruments, incloent el txistu. Va compondre així mateix una simfonia, L'espanyola, i una òpera inèdita. Poden destacar-se un Et Deum a quatre veus amb òrgan i orquestra que va tenir un premi en L'Escorial, una Missa a vuit veus amb orquestra, un Invitatorio de difunts, el motet Norabuena ho vau parir, el seu Petit divertimento instrumental, i el seu Himne a la Concepció Puríssima

## Referències

* ↑ Labeaga Mendiola, Juan Cruz. Buenaventura Iñiguez, organista de la catedral de Sevilla, y su ciudad natal, Sangüesa, Navarra. Revista de Musicología, XIV, 1991, p. 598-603.
* ↑ Guichot, J «Buenaventura Iñiguez». Gazeta Hispanoamericana, 103, 1892, pp. 57-9..
* ↑ «Biblioteca Nacional de España». [Consulta: 13 juny 2016].
* ↑ «Buenaventura Íñiguez Tellechea» (en castellano).
# Ca l'Illa

Ca l'Illa és una masia de Fogars de Montclús (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un masia de planta rectangular amb de planta baixa i dos pisos amb coberta és a dues vessants. La façana està arrebossada i pintada, la seva composició simètrica. La porta d'entrada és un arc de mig amb pedra. Les finestres són petites però revestides amb pedres.

## Història

Aquesta masia que també ha servit d'hostal, data del 1272. Està situada sota la parròquia de Sant Esteve de la Costa a tocar de la Tordera.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Illa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Ca l'Iseta

Ca l'Iseta és una obra del Palau d'Anglesola (Pla d'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa gran que assoleix el seu aspecte més característic a finals del segle passat. El sector més conservat i interessant de la casa és la part que toca la façana: en aquesta les estances es distribueixen simètricament en torna a la sala central i corredor. Aquesta sala i un quartet lateral tenen les parets i cel ras pintats amb orles florals i geomètriques. El mobiliari i l'ambient són d'època però no gaire de luxe.

## Història

Hi ha restes de celler a la planta baixa.
Segons la bibliografia, aquesta casa i cal Massot són edificis de l'antic Castell o Palau de la vila, refets al segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 «Ca l'Iseta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Cabariot

Cabariot és un municipi francès de la regió de la Nova Aquitània i el departament del Charente Marítim. El 2021 tenia 1.445 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 28 gener 2024].
# Cal Marquet de l'Era

Cal Marquet de l'Era és un edifici del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local. L'origen de la casa es troba al segle xii però va tenir reformes posteriors. Hi ha diverses inscripcions a les llindes de les obertures de la façana lateral, amb dates corresponents a aquestes reformes (1689, 1692...).

## Descripció

És un gran edifici de planta quadrangular, format per planta baixa, dos pisos i golfes amb teulada a quatre vessants. A la planta baixa de la façana principal hi ha diverses obertures allindanades, de dimensions i distribució irregular, que són el producte de modificacions posteriors. Al primer pis hi ha un balcó corregut de dues obertures i dues petites finestres, una a cada banda. El segon pis és ocupat per quatre petis balcons.
Al pis de les golfes hi ha sis obertures d'arc de mig punt, actualment tapiades en la seva part inferior. Les obertures allindanades es troben emmarcades en pedra.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Marquet de l'Era». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
# Cachan

Cachan és un municipi francès, situat al departament de Val-de-Marne i a la regió de l'Illa de França. L'any 1999 tenia 24.838 habitants.
Forma part del cantó de Cachan i del districte de L'Haÿ-les-Roses. I des del 2016, de la divisió Grand-Orly Seine Bièvre de la Metròpoli del Gran París.
Situat al sud de París, a 2 km de les portes d'Orléans i d'Itàlia i 5 km del centre de la capital, és el centre estatal de l'ensenyament tècnic. El municipi s'estén sobre tota l'amplada de la vall del Bièvre, d'un vessant a l'altre. Al cim del vessant est, el parc panoràmic ofereix una vista quasi-exhaustiva del municipi així com una bonica vista sobre el sud-oest de París i la Torre Eiffel.
El municipi de Cachan només existeix des del 1923. Abans era un barri més aviat burgès i rural del municipi industrial d'Arcueil.

## Educació

* École Normale Supérieure de Cachan
# Cambra de la Propietat Urbana

Cambra de la Propietat Urbana és un edifici de Lleida protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici representatiu entre mitgeres, amb façanes a dos carrers, planta baixa i dos pisos.
La façana presenta una composició simètrica, la planta baixa es conforma en concepte de sòcol i al cos superior s'obre una arqueria a doble alçada. Es remata amb una línia de ràfecs. Apareixen emblemes a les obertures de la planta baixa i als ràfecs de la coronació.
Murs de càrrega, forjats isostàtics, aplacats de pedra i murs de maó.

## Referències

* 1 2 3 «Cambra de la Propietat Urbana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].