OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vladimír Čech

Vladimír Čech (České Budějovice, Bohèmia, 25 de setembre de 1914 - Praga, 2 de febrer de 1992) va ser un director de cinema i guionista txec. Va dirigir més de 35 pel·lícules entre 1941 i 1980. El 1971 la seva pel·lícula Klíč (La clau) fou seleccionada al 7è Festival Internacional de Cinema de Moscou on va guanyar el premi de plata. I el 1972 la seva pel·lícula Svatba bez prstýnku fou seleccionada pel Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1972.

## Filmografia

* 1941: Strevícky panny Pavlíny
* 1947: Danová morálka
* 1951: Stika v rybníce
* 1951: Nejlepsí tip (documental)
* 1954: Expres z Norimberka
* 1956: Nezlob Kristino
* 1958: Cerný prapor
* 1959: První a poslední
* 1961: Komu tancí Havana
* 1964: Mezi námi zlodeji
* 1965: Alibi na vode (1965)
* 1965: Úplne vyrízený chlap (1965)
* 1967: Sedm havranu
* 1968: Bylo ctvrt a bude pul
* 1970: Svatá hrísnice
* 1971: Klíč
* 1972: Svatba bez prstýnku
* 1975: Akce v Istanbulu
* 1979: Silnejsí nez strach
* 1980: V hlavni roli Oldrich Novy

## Referències

* ↑ «Vladimír Čech». csfd. [Consulta: 23 desembre 2012].
* ↑ «7th Moscow International Film Festival (1971)». MIFF. Arxivat de l'original el 3 d'abril 2014. [Consulta: 23 desembre 2012].
* ↑ Pel·lícules a la selecció de 1972 al web del Festival
# Whitewater (Missouri)

Whitewater és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 113 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Whitewater tenia 113 habitants, 48 habitatges, i 37 famílies. La densitat de població era de 218,1 habitants per km².
Dels 48 habitatges en un 16,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,6% hi vivien parelles casades, en un 10,4% dones solteres, i en un 22,9% no eren unitats familiars. En el 22,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,76.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,7% tenia menys de 18 anys, un 11,5% entre 18 i 24, un 21,2% entre 25 i 44, un 27,4% de 45 a 60 i un 22,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.750 $ i la renda mediana per família de 31.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 18.594 $ mentre que les dones 16.563 $. La renda per capita de la població era d'11.533 $. Entorn del 21,1% de les famílies i el 30,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Whitewater». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Whitewater». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Xenurobrycon macropus

Xenurobrycon macropus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 1,8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 22 °C - 28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraguai.

## Referències

* 1 2 Myers, G. S. & P. de Miranda Ribeiro 1945. A remarkable new genus of sexually dimorphic characid fishes from the Rio Paraguay Basin in Matto Grosso. Bol. Mus. Nac. Rio de J. Zool. (N. S.) Núm. 32: 1-7.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Xatrac de les Kerguelen

El xatrac de les Kerguelen (Sterna virgata) és una espècie d'ocell de la família dels làrids (Laridae) que habita la zona meridional de l'Índic, criant prop d'estanys, aiguamolls i platges de les illes Heard, Marion, Crozet i Kerguelen.
# Xturmangof

Xturmangof (en rus: Штурмангоф) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Leningrad, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 17 habitants, pertany al districte de Vólossovo.

## Referències

* ↑ «Переписная оброчная книга Водской пятины 1500 года» С. 593 (304)
* ↑ Йордебокер Писцовые книги Ижорской земли. Том 1. Годы 1618—1623, С. 83
* ↑ «Генеральная карта провинции Ингерманландии» Э. Белинга и А. Андерсина, 1704 г., составлена по материалам 1678 г.
# Àcid glutacònic

L'àcid glutacònic és un compost orgànic amb fórmula HO₂CCH=CHCH₂CO₂H. Aquest àcid dicarboxílic existeix com a sòlid incolor i és relacionat amb la saturació química de l'àcid glutàric, HO₂CC(CH₂)₃CO₂H. Èsters i sals de l'àcid glutacònic són anomenats glutaconats.

## Composts relacionats

L'isòmer geomètric, àcid cis-glutacònic, té un punt de fusió sensiblement inferior (130–132 °C). Pot ser preparat per bromació de l'àcid levulínic seguit per tractament de la dibromocetona amb carbonat de potassi.
L'Anhídrid glutacònic, el qual es forma per deshidratació del diàcid, existeix principalment com el tautòmer del dicarbonil dins de solució. És un sòlid incolor que es fon a 77–82 °C. Qualsevol diàcid el cis o el trans pot servir per obtenir l'anhídrid: la forma trans isomeritza sota les condicions de reacció.
* Isòmer Trans
* Isòmer Cis
* Isòmer Trans
* Isòmer Cis

## Aspectes mèdics

Els àcids Glutàric, 3-hidroxiglutàric, i el glutacònic són metabòlits estructuralment relacionats. En l'acidúria glutàrica tipus 1, l'àcid glutacònic s'acumula, ocasionant danys al cervell.

## Referències

* ↑ «Mechanism-Based Inactivation of Coenzyme B₁₂-Dependent 2-Methyleneglutarate Mutase by (Z)-Glutaconate and Buta-1,3-diene-2,3-dicarboxylate». Eur. J. Inorg. Chem., 18, 2006, pàg. 3622–3626. DOI: 10.1002/ejic.200600405.
* ↑ «The Structure of Glutaconic Anhydride and the Synthetic Utility of its Diels–Alder Adduct with Cyclopentadiene». J. Chem. Soc. Perkin Trans I, 146, 1981, pàg. 146–149. DOI: 10.1039/P19810000146.
# Àcid glicocòlic

L'àcid glicocòlic procedeix de l'àcid còlic (un dels àcids biliars) conjugat amb l'aminoàcid glicina.
Aquest àcid amb sodi i potassi dona lloc a una de les sals biliars. A més, és un àcid feble emprat en el desencalcinament de les pells. És un detergent eficaç.

## Referències

* ↑ «àcid glicocòlic». Diccionari enciclopèdic de medicina. [Consulta: 16 gener 2022].
# Zenón de Somodevilla y Bengoechea

Zenón de Somodevilla y Bengoechea, marquès de l'Ensenada (Hervías, La Rioja, 2 de juny de 1702 - Medina del Campo, (Valladolid, 2 de desembre de 1781) fou un polític il·lustrat espanyol, conseller d'Estat de Felip V, Lluís I i Ferran VI. Fou una figura clau en el disseny i l'aplicació de la Gran Batuda, coneguda oficialment com a Presó General de Gitanos, un intent d'extermini dels gitanos que vivien a Espanya.

## La Gran Batuda

Amb l'autorització de Ferran VI d'Espanya, Ensenada va organitzar una operació secreta, executada de manera sincronitzada a tot el territori espanyol el dimecres 30 de juliol de 1749 i coneguda com a Gran Batuda o Presó General de Gitanos. Va tenir per objectiu arrestar tots els gitanos del regne, separant els homes de les dones per tal d'aconseguir l'extinció de l'ètnia. Ja en el primer dia de l'acció van ser detinguts entre 9000 i 12 000 gitanos. Els homes gitanos majors de set anys van ser encadenats i internats en arsenals on van realitzar treballs forçats. Les dones i els nens van ser internats en presons i fàbriques. Els seus béns van ser confiscats. Aquesta acció va finalitzar en 1763.

## Referències

* ↑ https://www.madridiario.es/469372/efemeride-panteon-hombres-ilustres-san-francisco-grande
* ↑ jesuslerma. «La Gran Batuda, l'intent d'extermini del poble gitano», 30-07-2016. [Consulta: 25 novembre 2019].
# Àlex Alemany

Àlex Alemany (Gandia, 5 de gener de 1943 - València, 16 de setembre de 2021) va ser un pintor valencià.
Fins a 2004 va presidir el Cercle de Belles Arts de València. Va tenir una extensa i eclèctica obra pictòrica de diversa temàtica i estils. En 1962, va fer la primera exposició individual en Gandia, tancant en el 2009 amb una retrospectiva però no tornaria a exposar fins a 1972 a Alcoi. A partir d'aquest any es consolida una intensa llista d'exposicions en el País Valencià (València, Alacant, Castelló i Gandia), i també va exposar a Espanya (Madrid, Burgos, Logroño) i altres països europeus (Anglaterra, França, Alemanya) i d'Amèrica (Veneçuela, Estats Units, Mèxic)

## Referències

* ↑ «Alemany abandona la dirección del Círculo de Bellas Artes «harto de actitudes retrógradas»» (en castellà). e-valencia, 23-05-2004. Arxivat de l'original el 2014-03-07. [Consulta: 3 desembre 2012].
* 1 2 «Exposició Àlex Alemany». Ajuntament de Gandia. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 3 març 2014].

## Bibliografia

* València. 1993. Alex Alemany: Simbolismos : [Exposición, Lonja De Valencia, Noviembre-Diciembre De 1993]. Valencia: Ayuntamiento de Valencia.
* Catalá Gorgues, Miguel Ángel. Alex Alemany en la Lonja de Valencia. Guadalimar, 1994, n. 122, dic., p. 49
* CATALÁ GORGUES, Miguel Ángel, Colección pictórica del Excmo. Ayuntamiento de Valencia (2a part), Catálogo de exposición, 1983
* Manglano, Ángela. Alex Alemany. Diario 16. La Luna, 1994, n. 4, 7 en, p. 10.
* PRATS RIVELLES, Rafael, Apuntes para una historia del arte valenciano contemporáneo: Alex Alemany. El retrato del rey para el Ayuntamiento de Valencia, Valencia : Valencia Atracción, n. 503 (desembre 1976) p. IX, 7
* Agramunt Lacruz, Francisco. Albatros. Diccionario de Artistas Valencianos del siglo XX (en espanyol). Albatros, 1999, p. 601. ISBN 84-7274-238-5. pàgines 55 i 56 del I volum.

## Enllaços externs

* Web d'Alex Alemany
# Àlex Antor i Seignourel

Àlex Antor i Seignourel (Narbona, 1 d'abril de 1979) és un esquiador alpí andorrà que representà el seu país als Jocs Olímpics d'Hivern de l'any 2006. També fou el portador de la bandera durant la cerimònia d'inauguració.

## Referències

* ↑ «El cap de Govern destaca l'esperit olímpic en la recepció a la delegació andorrana als Jocs de Torí». Arxivat de l'original el 2007-09-28. [Consulta: 11 juny 2007].
# Ángel Ortiz

Ángel Ortiz (Aregua, Paraguai, 27 de desembre de 1977) és un futbolista paraguaià.
Ha disputat 27 partits amb la selecció del Paraguai entre els anys 2003 i 2007. Al Paraguai destacà al Club Guaraní.
Estadístiques amb la Selecció del Paraguai :
| Anys | Partits | Gols |
| 2003 | 13 | 0 |
| 2004 | 6 | 0 |
| 2005 | 7 | 0 |
| 2006 | 0 | 0 |
| 2007 | 1 | 0 |
| Total | 27 | 0 |

## Referències

* ↑ Ángel Ortiz a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Ángel Ortiz afirma que el problema de Guaraní es físico paraguay.com
# Ètnia Nyangatom

Els nyangatom, també anomenats inyangatom o donyiro són un petit poble indígena de pastors seminòmades, format per uns 14.000 individus, que viuen al sud-oest d'Etiòpia i al sud-est de Sudan del Sud a una part especialment inhòspita del Triangle d'Ilemi.
Els seus veïns, gairebé tots hostils, com per exemple els suri i els turkana a la Vall del Omo, els anomen despectivament «bume», que es tradueix com “els que fan mala olor”.
L'economia dels nyangatom es basa en la ramaderia i la agricultura, ja que son principalment pastors de vaques, ovelles i cabres però també cultiven sorgo, mill i blat de moro al llarg de les vores dels rius. A la seva alimentació també tenen lloc la mel silvestre i la carn de cocodril, que cacen amb uns arpons a bord d'unes rudimentàries piragües excavades al tronc d'un arbre.
La seva llengua és una de les llengües nilótiques de l'est, emparentada amb les llengües karimojong, jie i teso d'Uganda, Toposa i Turkana. Aquestes llengües conformen el grup de llengües teso-turkanas.
Els nyangatom, igual que altres pobles indígenes de la zona, estan en perill de ser desplaçats per la construcció de la presa Gibe III. També es veuen amenaçats amb l'expulsió per la creació del Parc Nacional de l'Omo, que els convertiria en habitants il·legals de la seva pròpia terra.

## Referències

* 1 2 Giansanti, Gianni; Novaresio, Paolo. África Negra (en castellà). Art Blume, S.L., 2006, p. 158-175. ISBN 9788498011272.

## Enllaços externs

* Indígenes de la Vall de l'Omo al lloc de Survival International.
# Zeami (cràter)

Zeami és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 129 km de diàmetre. Porta el nom del dramaturg japonès Zeami Motokiyo (世阿弥 元清) (c. 1363-1443), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1976.

## Referències

* ↑ «Zeami». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 14-10-2016. [Consulta: 6 juny 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Ștefan Kovács

Ștefan Kovács (romanès: Ştefan Covaci; hongarès: Kovács István) (Timișoara, 2 d'octubre de 1920 - Cluj-Napoca, 12 de maig de 1995) fou un futbolista i entrenador de futbol romanès d'ascendència hongaresa.
Va néixer a Timișoara, Romania, en el si d'una família hongaresa. El seu germà Nicolae Kovács també fou futbolista. Destacà en la tasca d'entrenador, dirigint l'Steaua București entre 1967 i 1971. El 1971 es convertí en el successor de Rinus Michels a l'AFC Ajax que practicava l'anomenat futbol total. Guanyà dues Copes d'Europa els anys 1972 i 1973. Més tard fou entrenador de França, Panathinaikos FC i AS Monaco.

## Palmarès
### Steaua București

* Lliga romanesa de futbol: 1967-68
* Copa romanesa de futbol: 1968-69, 1969-70

### Ajax

* Eredivisie: 1971-72, 1972-73
* KNVB Cup: 1971-72
* Copa d'Europa de futbol: 1971-72, 1972-73
* Supercopa d'Europa de futbol: 1972
* Copa Intercontinental de futbol: 1972

### Panathinaikos

* Copa grega de futbol: 1981-82

## Referències

* ↑ «Negyven éve: két magyar az Európa-válogatottban» (en hongarès). MLSZ.
* ↑ Kovács, Ștefan. Football Total. Calmann-Lévy - Paris, 1975. ISBN 2-7021-0019-8.
* ↑ French Football Federation Profile Arxivat 2012-10-12 a Wayback Machine. (francès)
* ↑ Stefan Kovacs Arxivat 2017-07-01 a Wayback Machine. at WeAreFootball (francès)
# Žitavce

Žitavce és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país. El 2021 tenia 412 habitants.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1232.

## Referències

* ↑ «Nitriansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities» (en anglès), 12-04-2022. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «História» (en eslovac). Obec Žitavce. [Consulta: 7 agost 2022].
# Álvaro Martínez Beltrán

Álvaro Martínez Beltrán (nascut el 30 de març de 1974), conegut simplement com a Álvaro, és un exfutbolista basc que jugava com a porter.

## Carrera de club

Nascut a Vitòria-Gasteiz, Àlaba, Álvaro va començar la seva carrera amb el CD Aurrerá de Vitoria local, ascendint a Tercera Divisió en la seva primera temporada com a sènior. L'estiu de 1993 va fitxar amb el gegant basc Athletic Club, jugant els seus únics dos anys a nivell professional amb el filial de Segona Divisió, sent segona opció.
Álvaro va tornar al seu primer club l'any 1995, i va passar a representar en els següents 14 anys Burgos CF, SD Lemona, UB Conquense, Benidorm CF, CD San Isidro, Cultural i Deportiva Leonesa i CP Villarrobledo, tant a Segona Divisió B com a quart nivell. Es va retirar al final de la campanya 2009-10, després d'un any amb els amateurs de l'AD San José Obrero (cinquena divisió).
Durant la seva carrera com a jugador, Álvaro també va exercir d'entrenador de porters juvenils als clubs en els quals va jugar. Després de la seva jubilació, va treballar com a entrenador en equips juvenils.

## Referències

* ↑ «Carrera» (en castellà). Official website. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 22 maig 2012].
* ↑ «Álvaro Martínez Beltrán se hace cargo del San José Obrero cadete provincial» (en castellà). , 04-11-2011 [Consulta: 22 maig 2012].

## Enllaços externs

* Álvaro a BDFutbol
* Álvaro Fitxa com a entrenador a BDFutbol
* Web oficial (en castellà)
# Çò des de Laurenç

Çò des de Laurenç és una casa del poble de Garòs, en el municipi de Naut Aran (Vall d'Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una casa de secció rectangular considerable,constituïda per una planta baixa, un primer pis i "l'humarau" amb "lucanes" i "boques de lop" en el nivell superior del "losat".

## Descripció

La façana paral·lela a la "capièra" és orientada a llevant amb les obertures disposades de manera simètrica (5-5), entre l'arrebossat emblanquinat dels paraments. Aquesta és decorada, en sentit longitudinal, per un sòcol que imita els carreus, una motllura que separa la primera planta de la segona i, al capdamunt, el ràfec de la coberta graonat. Altrament les finestres són ornades a partir de motius diversos: les dues primeres de l'esquerre amb una franja de mosaic, i les quatre de la dreta amb una línia de petits còdols blancs disposats en ziga-zaga que incorpora una petita pedra a l'espai triangular. El xamfrà exterior és escapçat, a fi fe facilitar el transit. La porta d'accés, elevada,és resolta amb elements de fàbrica en el marc i les dues dividides en tres plafons, amb la motllura de tancament coronada per una mena de capitell ornat amb esquemàtiques fulles d'acant gravades.

## Referències

* 1 2 «Çò des de Laurenç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Ílici

Ílici o Íl·lici (en llatí: Ilici o Illici), en grec Hèlice (Ἑλίκη Helikē), fou una població ibèrica i, posteriorment, colònia romana de la península Ibèrica. Es correspon amb la ciutat d'Elx, i les seves restes arqueològiques es troben al jaciment de l'Alcúdia.
Es tracta d'una població ibèrica fundada el segle v aC. Després de la Primera Guerra Púnica, els cartaginesos, liderats pels bàrcides, centraren la seva expansió en la península Ibèrica per raons econòmiques i estratègiques, atès que Cartago necessitava amb urgència els metalls preciosos de les conques mineres de Sierra Morena perquè les seues arques havien romàs buides. Així doncs, cap al 229 aC, Hamílcar Barca va arribar a la península i va reduir nombroses poblacions al seu domini, i tot seguit va fundar Acra Leuce (actualment Alacant). La ciutat d'Hèlice, però, es va resistir, i Hamílcar hi va posar setge (228 aC). Els habitants d'Hèlice reclamaren ajuda dels seus veïns oretans, òlcades i vetons, i finalment alçaren el setge i feren fugir Hamílcar, que va caure a un riu i va morir anegat. Malgrat que hi ha autors que identifiquen aquesta Hèlice amb altres poblacions, com ara Elche de la Sierra, en general se sol entendre que es tracta de la ciutat ibera d'Ílici.
Anys més tard, després de la Segona Guerra Púnica, la zona va ser conquerida pels romans, i Ílici s'incorporà a la República. No obstant això, Ílici continuà funcionant com a ciutat ibèrica fins al segle i aC: fou llavors que l'emperador August instal·là a la vall del Vinalopó tota una remesa de veterans (en), que repoblaren la zona, i de la mà del cònsol Estatili Taure, va refundar la ciutat com a colònia romana. Va ser llavors que Ílici es convertí en una vertadera ciutat romana, que es pot visitar al jaciment arqueològic de l'Alcúdia. Ílici resistí la crisi del segle III, però cap al segle v els senyals de decadència ja eren ben visibles. El segle viii, després de la conquesta islàmica, va ser refundada, conservant el nom, una mica més al nord, embrió de l'actual Elx.

## Referències

* ↑ Hernández Sánchez-Barba, Mario. España: historia de una nación. 1a ed.. Complutense, 1995, p.31. ISBN 9788489365346.
* ↑ Gebhardt, Víctor. Historia general de España y de sus Indias desde los tiempos más remotos. 1a ed., 1864, p.64.
* ↑ Diodor de Sicília, Biblioteca històrica, XXV 10.3-4.
* ↑ Tortosa Rocamora, 2006, p. 31.
* 1 2 «'La tabula de Ilici', así se repartían la tierra los romanos». El Español, 27-02-2024.
* ↑ «Ilici / Helike». Digital Atlas of the Roman Empire. Centre for Digital Humanities, University of Gothenburg.
* ↑ «Ilici / Helike». Pleiades. Ancient World Mapping Center.

## Bibliografia

* Tortosa Rocamora, Trinidad. Los estilos y grupos pictóricos de la cerámica ibérica figurada en la contestania. CSIC, 2006. ISBN 8400084357.
# Íkrima ibn Abi-Jahl

Íkrima ibn Abi-Jahl (àrab: عكرمة بن أبي جهل, ʿIkrima b. Abī Jahl) fou cap del clan quraixita dels Banu Makhzum, que va assolir la direcció del grup el gener del 630. Oposat al profeta Mahoma i a mantenir converses amb ell, fou abandonat per membres del seu propi clan. Conquerida la Meca pels musulmans, Íkrima va fugir al Iemen i els Banu Makhzum es van fer musulmans. Íkrima fou perdonat i va poder tornar del Iemen i va participar després a la repressió de la ridda o apostasia (632-633) sent esmentat operant en diversos llocs entre els quals Iemen, Hadramaut i Mahra. Tot i actuar al Iemen, no en degué ser governador. Va morir en batalla contra els romans d'Orient a Síria, no se sap si a al-Ajnadayn o a Yarmuk.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Mak̲h̲zūm, Banū".