OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Atta insularis

Atta insularis és una espècie de formiga de la subfamília dels mirmicins (Myrmicinae). És la major i més notable de les formigues de Cuba, d'on és endèmica. Té gran polimorfisme i les seves obreres s'especialitzen en diferents activitats. Les guerreres tenen caps notablement grossos. Va ser descrit pel zoòleg francès Félix Édouard Guérin-Méneville el 1845.

## Referències

* ↑ «Atta insularis» (en anglès). AntWeb. California Academy of Sciences, 2022. [Consulta: 27 març 2022].
* ↑ Guérin-Méneville, Félix Édouard. Iconographie du règne animal de G. Cuvier, ou représentation d'après nature de l'une des espèces les plus remarquables, et souvent non encore figurées, de chaque genre d'animaux. Insectes (pdf) (en francès). París: J.B. Baillière, 1844, p. 576.

## Bibliografia

* Herrera, Madelén; Valenciaga, Nurys; Cortés, B.; Assis, C.; de Calzadilla, Josefina; Mora, C. «Distribución espacial de los nidos de Atta insularis Guérin en un pastizal con predominio de Leucaena leucocephala y Panicum maximum» (en castellà). Revista Cubana de Ciencia Agrícola, 42, 2, 2008, pàg. 199-203. ISSN: 0034-7485.
# Jules Pasdeloup

Jules Ètienne Pasdeloup (París, França, 15 de setembre de 1819 - Fontainebleau, 13 d'agost de 1887) fou un director d'orquestra francès i fundador de Festivals Musicals.
Als deu anys entrà en el Conservatori de la seva ciutat nadiua, aconseguint el primer premi en piano el 1834. Nomenat el 1841 professor auxiliar del mateix establiment, poc temps després concebé el projecte de fer arribar al gran públic les composicions dels clàssics, que fins llavors només estava a l'abast de les classes adinerades.
Després d'alguns assajos que l'animaren a continuar en el seu intent, fundà una orquestra, composta en la seva majoria per alumnes del Conservatori, donant el primer concert en la Sala Herz, de París, el febrer de 1841. L'èxit superà les esperances de Pasdeloup, que va comprendre la necessitat de disposar d'u local més gran, i el 1861 es traslladà al Circ d'Hivern, on continuà donant els seus concerts cada vegada amb major èxit de públic que inundava les localitats del teatre.
Mercès a Pasdeloup es feren populars les grans concepcions de Bach, Beethoven i Mozart, ensems també donà conèixer moltes altres obres dels joves compositors francesos que fins llavors cultivaven molt poc el gènere simfònic degut a les dificultats de per la seva execució.
El 1860 intentà ampliar els concerts fent intervenir masses corals, però les excessives despeses d'aquesta empresa el feren desistir d'ella després d'algunes sessions. També fracassà, i per la mateixa causa, en la direcció del teatre Líric, en què, entre altres obres, representà Iphigénie en Tauride, de Gluck, i Rienzi de Wagner (1869).
Els concerts populars, que mai havia abandonat, continuaren amb pròspera vida fins que la fundació d'altres empreses semblants (entre altres les Societats de concerts Colonne i de Lamoreux) restaren ingressos a la de Pasdeloup que, finalment, tingué d'abandonar el camp als seus rivals, més joves i millors administradors que ell.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm, 42, pàg. 497 (ISBN 84-239-4542-1)
# Lola Badia i Pàmies

Lola Badia i Pàmies (Barcelona, 22 de març de 1951) és una filòloga i medievalista catalana, acadèmica de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i Premi Nacional de Cultura 2016.

## Biografia

El 1973 es va llicenciar en Filologia Hispànica a la Universitat Autònoma de Barcelona, on s'hi doctorà el 1977 sota la direcció de Martí de Riquer. Ha estat catedràtica de literatura catalana a la Universitat de les Illes Balears, Universitat Autònoma de Barcelona, Universitat de Girona i Universitat de Barcelona, on des del 1987 coordina el Seminari de Literatura i Cultura de l'Edat Mitjana i l'Edat Moderna (SLIMM) al Departament de Filologia Catalana. És responsable del Grup de Recerca Consolidat de Literatura i Cultura Catalanes Medievals, i dirigeix projectes de recerca del Ministeri d'Educació.
Especialitzada en literatura catalana de la baixa edat mitjana, i en especial Ramon Llull, ha estat professora visitant a la Universitat Autònoma de Barcelona i a la Universitat de Girona, al Warburg Institute de la Universitat de Londres, al Westfield College - Queen Mary University of London, al Raimundus Lullus Institut de la Universitat de Friburg de Brisgòvia i al Pontifical Institute of Mediaeval Studies de la Universitat de Toronto, entre altres llocs. També ha publicat edicions filològiques de clàssics catalans com Lo Somni de Bernat Metge (1999) i Curial e Güelfa (2011).
Des de 1996 és acadèmica de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. És codirectora del Repertori Informatitzat de l'Antiga Literatura Catalana (RIALC) i directora del Centre de Documentació Ramon Llull de la Universitat de Barcelona. El 2000 va rebre la Medalla Narcís Monturiol de la Generalitat de Catalunya.

## Obres

* Poesia catalana del segle xiv. Edició i estudi del Cançoneret de Ripoll (1983)
* Les poesies de Jordi de Sant Jordi (1984) amb Martí de Riquer
* De Bernat Metge a Joan Roís de Corella (1988, Premi de la Crítica Serra d'Or 1989)
* Ramon Llull. Vida, pensament i obra literària (1988), amb Anthony Bonner
* Tradició i modernitat als segles xiv i xv. Estudis de cultura literària i lectures d'Ausiàs March (1992)
* Pàgines pedagògiques de Ramon Llull (1992)
* Intel·lectuals i escriptors a la baixa Edat Mitjana (1994)
* Textos catalans tardomedievals i ‘ciència de natures´ (1996)
* La ciència en l'obra de Ramon Llull (2003)
* Història de la literatura catalana, vol. II. Literatura medieval (II). Segles XIV-XV (2014), directora
* Història de la literatura catalana, vol. I. Literatura medieval (I). Dels orígens al segle XIV (2013), directora.

## Referències

* 1 2 «Lola Badia i Pàmies». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Plantada, Esteve «La mediavalista gironina Lola Badia, Premis Nacionals de Cultura». Nació Digital, 14-03-2016 [Consulta: 19 novembre 2016].
* ↑ Biografia Arxivat 2016-02-02 a Wayback Machine. a l'IRCUM

## Enllaços externs

* Lola Badia al Departament de Filologia de la UB
* Lola Badia, a lletrescatalanes.cat
* Lola Badia, a narpan.net
«Obra de Lola Badia i Pàmies» a Dialnet.
# Viktória Barànova

Viktória Alekséievna Barànova (en rus Виктория Алексеевна Барaнова), actualment coneguda com a Viktória Tiúmneva (en rus Виктория Тюмнева) (Moscou, 6 de febrer de 1990) és una ciclista russa especialista en el ciclisme en pista.
Després de tenir certs èxits en categoria júnior i sub-23, la seva carrera va quedar interrompuda per un positiu en testosterona que li van impedir anar als Jocs Olímpics de Londres de 2012. Va ser suspesa durant dos anys.

## Palmarès

* 2007
** Campiona del món júnior en Keirin
* 2008
** Campiona d'Europa júnior en Velocitat
* 2011
** Campiona d'Europa sub-23 en Velocitat
** Campiona d'Europa sub-23 en Keirin
** Campiona de Rússia en Keirin
* 2012
** Campiona d'Europa sub-23 en Velocitat
** Campiona d'Europa sub-23 en Keirin
** Campiona d'Europa sub-23 en Velocitat per equips (amb Anastassia Vóinova)

## Referències

* ↑ «El atleta colombiano Palomeque y la ciclista rusa Baranova, excluidos de los Juegos por dopaje». rtve.es, 04-08-2012 [Consulta: 7 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Amherst (Nou Hampshire)

Amherst és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Hampshire. Segons el cens del 2000 tenia 10.769 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Amherst tenia 10.769 habitants, 3.590 habitatges, i 3.065 famílies. La densitat de població era de 121,3 habitants per km².
Dels 3.590 habitatges en un 47,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 78,3% hi vivien parelles casades, en un 4,6% dones solteres, i en un 14,6% no eren unitats familiars. En l'11,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,26.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,7% tenia menys de 18 anys, un 4,5% entre 18 i 24, un 27,5% entre 25 i 44, un 29% de 45 a 60 i un 7,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 89.384$ i la renda mediana per família de 97.913$. Els homes tenien una renda mediana de 73.432$ mentre que les dones 35.250$. La renda per capita de la població era de 35.531$. Entorn de l'1% de les famílies i l'1,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Amherst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Amherst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Baixador de Mata

El Baixador de Mata és una obra noucentista de Porqueres (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de petites dimensions d'una sola planta, de forma rectangular, i coberta plana. A la façana principal, davant de l'antiga via de tren, hi ha una porta rectangular en un costat i a l'altre tres finestres, també rectangulars. Una motllura ressegueix les obertures, el sòcol i el contorn de la façana; per sobre hi ha una cornisa que separa el frontó que té forma curvilínia al centre.

## Història

La línia del Tren Pinxo de Banyoles era de 16 quilòmetres i va ser realitzada l'any 1909 per l'enginyer belga Climent Destrebecqz, però les obres no es van dur a terme fins a l'any 1926. només es conserva l'edifici del baixador de Mata. L'ajuntament té previst convertir aquesta estació en un petit museu ferroviari.

## Referències

* 1 2 «Baixador de Mata». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Joseph Henry Gilbert

Sir Joseph Henry Gilbert, Fellow of the Royal Society (1 d'agost de 1817 – 23 de desembre de 1901) va ser un químic anglès, notable pels seus experiments per a millorar l'agricultura.

## Biografia

Nasqué a Hull, era fill de Joseph Gilbert i Ann Gilbert. Estudià química primer a Glasgow amb Thomas Thomson; després a la University College, London, en el laboratori d'Anthony Todd Thomson (1778-1849); i finalment a la Universitat de Giessen sota Liebig. A la seva tornada a Anglaterra acceptà l'oferiment de John Bennet Lawes per treballar a l'Estació Experimental de Rothamsted. .
Gilbert va ser membre de la Royal Society el 1860, i el 1867 va rebre la Royal Medal junt amb Lawes, va ser professor honorari del Royal Agricultural College, Cirencester. Va ser fet cavaller el 1893,.

## Referències

* ↑ «Obituary notice: Sir Joseph Henry Gilbert». J. Chem. Soc., Trans., 81, 1902, pàg. 625–636. DOI: 10.1039/CT9028100625.
* ↑ Plantilla:ODNBweb
* ↑ «GILBERT, Sir (Joseph) Henry». Who's who, biographies, 1901, page 467.
* ↑ The London Gazette: no. 26433. p. 4705. 18 agost 1893.
* Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
* Antonio Saltini, Storia delle scienze agrarie, vol. IV, L'agricoltura al tornante della scoperta dei microbi, Edagricole, Bologna 1989, 413-458

## Enllaços externs

* Biographical Database of the British Chemical Community: Joseph Henry Gilbert Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
* Royal Society citation Arxivat 2012-12-23 at Archive.is
* National Portrait Galley
* Rothamsted Archive Catalogue Arxivat 2012-11-05 a Wayback Machine.
* Correspondence of John Bennet Lawes and Joseph Henry Gilbert 1846 to 1900 Arxivat 2013-07-23 at Archive.is
# Cuando los ángeles duermen

Cuando los ángeles duermen (en italià Quando gli angeli dormono) és una pel·lícula hispano-italiana dirigida el 1947 per Ricardo Gascón i Ferré amb actors italians i espanyols, com Amedeo Nazzari, Clara Calamai i Maria Eugénia.

## Argument

Història d'un home humil però egoista i ambiciós que marxa a la ciutat i hi fa fortuna, però a costa de destruir tot allò que l'envolta: amors, amistats, etc.

## Repartiment

* Amedeo Nazzari - Blin
* Clara Calamai - Elena
* Maria Eugénia - Bianca
* Silvia Morgan - Susana
* Ana Farra - Paulina
* Mona Tarridas
* Gina Montes - Bárbara
* Camino Garrigó - Braulia
* Pedro Mascaró - Oriol
* Alfonso Estela - Lalio
* Modesto Cid - Bonifacio
* Carlos Agostí - Emilio
* Arturo Cámara - Carmona
* Rafael Luis Calvo - Ventura
* Fernando Sancho - Peral
* Jorge Morales - Víctor
* César Pombo - Hurtado
* Luis Villasiul - Cura Riévana
* Enriqueta Villasiul - Dora
* Félix Dafauce - Chas
* Alberto Vialis

## Premis
### Tercera edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor actriu secundària | Camino Garrigó | Guanyadora |

## Bibliografia

* de España, Rafael. Directory of Spanish and Portuguese film-makers and films. Greenwood Press, 1994.
* Lancia, Enrico. Amedeo Nazzari. Gremese Editore, 1983.

## Referències

* ↑ Lancia p.102-03
* ↑ Fitxa de la pel·lícula a Cervantes Virtual
* ↑ Círculo de Escritores Cinematográficos. 1945-1975. Madrid: Imprenta del MIT, 1975, p. 90. ISBN 84-500-6968-8.
# Magerifelis peignei

Magerifelis peignei és una espècie extinta de mamífer carnívor de la família dels fèlids que visqué a Europa durant el Miocè mitjà. Se n'han trobat restes fòssils a Espanya i França. Es tracta de l'única espècie del gènere Magerifelis. En general, era de mida comparable la de Styriofelis, tot i que amb les dents canines inferiors proporcionalment més petites. Tenia un pes estimat de 7,61 kg. Sembla que tenia una mossegada potent que li permetia caçar preses de mida mitjana, sufocant-les amb mossegades al coll. El nom genèric Magerifelis significa 'gat de Madrid' en llatí, mentre que el nom específic peignei fou elegit en record del paleontòleg francès Stéphane Peigné.

## Referències

* ↑ Salesa et al., 2024, p. 5.
* ↑ Salesa et al., 2024, p. 1.
* 1 2 Salesa et al., 2024, p. 3.
* ↑ Salesa et al., 2024, p. 4.
* ↑ Salesa et al., 2024, p. 9.
* ↑ Salesa et al., 2024, p. 13.

## Bibliografia

* Salesa, M. J.; Gamarra, J.; Siliceo, G.; Antón, M.; Morales, J. «Unraveling the diversity of early felines: a new genus of Felinae (Carnivora, Felidae) from the Middle Miocene of Madrid (Spain)» (en anglès). Journal of Vertebrate Paleontology, e2288924, 2024. DOI: 10.1080/02724634.2023.2288924.
# Campionat d'Europa de natació de 1926

El Campionat d'Europa de natació de 1926 va ser la primera edició del Campionat d'Europa de natació. Es va celebrar a Budapest (Hongria) entre el 18 i el 22 d'agost de 1926 sota l'organització de la Lliga Europea de Natació (LEN) i la Federació Hongaresa de Natació.

## Medallistes de Natació
### Homes

| Proves | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| 100 m lliure | István Bárány Hongria | 1:01,0 | Arne Borg Suècia | 1:01,1 | Georg Werner Suècia | 1:03,6 |
| 400 m lliure | Arne Borg Suècia | 5:14,2 | Herbert Heinrich Alemanya | 5:21,4 | Friedrich Berges Alemanya | 5:25,6 |
| 1500 m lliure | Arne Borg Suècia | 21:29,2 | Friedrich Berges Alemanya | 22:08,2 | Joachim Rademacher Alemanya | 22:19,8 |
| 100 m esquena | Gustav Fröhlich Alemanya | 1:16,0 | Károly Bartha Hongria | 1:16,0 | Eskil Lundahl Suècia | 1:16,1 |
| 200 m braça | Erich Rademacher Alemanya | 2:52,6 | Louis van Parijs Bèlgica | 2:54,8 | Wilhelm Prasse Alemanya | 3:00,1 |
| 4 × 200 m lliure | AlemanyaAugust Heitmann Joachim Rademacher Friedrich Berges Herbert Heinrich | 9:57,2 | HongriaZoltan Bitskey András Wanié Géza Szigritz István Bárány | 10:03,4 | SuèciaÅke Borg Arne Borg Eskil Lundahl Georg Werner | 10:06,8 |

## Medallistes de Salts
### Homes

| Proves | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Trampolí 3 m | Arthur Mund Alemanya | 186,42 | Josef Lechnir Alemanya | 173,52 | Július Balasz Txecoslovàquia | 164,72 |
| Plataforma 10 m | Hans Luber Alemanya | 112,84 | Helge Öberg Suècia | 107,60 | Albert Knight Regne Unit | 101,60 |

## Medallistes de Waterpolo
### Homes

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Waterpolo | Hongria | Suècia | Alemanya |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Alemanya | 5 | 3 | 4 | 12 |
| 2 | Suècia | 2 | 3 | 3 | 8 |
| 3 | Hongria | 2 | 2 | 0 | 4 |
| 4 | Bèlgica | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 5 | Regne Unit | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 5 | Txecoslovàquia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 9 | 9 | 9 | 27 |

## Referències

* «European Swimming Championships (Men)». GBRSPORTS.COM.
# Amherstburg

Amherstburg és una ciutat d'Ontario (Canadà) situada al comtat de Essex a uns 25 km al sud de Détroit al Michigan, a la desembocadura del riu Détroit. La seva població era de 21.556 habitants al cens de 2011.

## Història

Un fort militar britànic es va establir a la localització de la ciutat l'any 1796. Després de la guerra d'independència dels Estats Units, els lleialistes van rebre terres a la regió de Amherstburg i van anar a establir-se en aquest lloc.
Durant l'època del ferrocarril clandestí, Amherstburg era sovint el punt d'arribada al Canadà pels esclaus afroamericans.
Amherstburg fou incorporada l'any 1878.

## Comunitats

A més de la regió urbana d' Amherstburg, la ciutat comprèn les comunitats d'Amherst Pointe, Anderdon, Auld, Bar Point, Boblo, Edgewater Beach, Glen Eden, Holiday Beach, Lakewood Beach, Lukerville, Malden Centre, McGregor, North Malden, River Canard, Sunset Beach, Kingsbridge South, Kingsbridge North, Point West, Willow Beach i Willowood.

## Enllaços externs

* Ville d'Amherstburg (anglès)
* Musée nord-américain de l'histoire des Noirs (anglès)
* Chambre de commerce d'Amherstburg (anglès)
# Baixador del tren d'Olot

El Baixador del tren d'Olot és una obra d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Baixador del tren caracteritzat per una andana de 43 m de llargada i una escala d'accés al camí que va d'Amer al Colomer, prop de l'embotelladora Fonter-Font Vella i la Font Picant.
L'escala conduïa directament de l'andana a l'antic Hotel de la Font Picant.
L'estructura, de planta rectangular, mitjançant un aterrassament i una escala en forma d'ela, permet salvar el desnivell des del pas del tren a l'entrada de l'hotel. Malgrat el seu estat de conservació, encara s'identifiquen tots els seus elements bàsics, com ara les parets, l'escala i les balustrades.
Hi ha sis trams de balustrada, tres a cada costat de l'escala. Els barrots, en forma de doble gerra i motllurats, són de ciment i ànima de ferro, emmotllats, i només en queden en peu una desena dels setanta que hi debia haver.
Les parets són arrebossades imitant la forma de grans blocs i de franges decoratives verticals.

## Història

Des de principis del segle xx, cal destacar l'aprofitament comercial de les font picant (1903, amb el nom d'Amer Palatín). S'hi organitzaren al voltant xalets i torres d'estiueig, gràcies a la proximitat del baixador del Tren d'Olot i hi existí, davant mateix del baixador, i fins als anys 60, el famós Hotel de la Font Picant.
Aquesta obra vinculada amb el carrilet i amb l'establiment de l'hotel, està datada de 1911.
Des del tancament de l'hotel, el 1963, i la desaparició de la línia de ferrocarril, el 1969, s'ha anat deteriorant progressivament. Actualment només en resta l'estructura bàsica, la terrassa per salvar el desnivell i les escales, ja que les baranes estan en molt mal estat de conservació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Baixador del tren d'Olot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Junction City (Wisconsin)

Junction City és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 440 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Junction City tenia 440 habitants, 169 habitatges, i 106 famílies. La densitat de població era de 142,8 habitants per km².
Dels 169 habitatges en un 33,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,6% hi vivien parelles casades, en un 13% dones solteres, i en un 36,7% no eren unitats familiars. En el 31,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,6 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,24.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,8% tenia menys de 18 anys, un 7,7% entre 18 i 24, un 31,4% entre 25 i 44, un 16,4% de 45 a 60 i un 12,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.750 $ i la renda mediana per família de 42.031 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.375 $ mentre que les dones 22.727 $. La renda per capita de la població era de 17.648 $. Aproximadament el 13,9% de les famílies i el 15,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Junction City» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Junction City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Cuando los hombres hablan de mujeres

Cuando los hombres hablan de mujeres és una pel·lícula de l'Argentina filmada en colors dirigida per Fernando Ayala segons el guió de Gius que es va estrenar el 29 de juny de 1967 i que va tenir com a protagonistes a Jorge Salcedo, Jorge Barreiro, Libertad Leblanc i Enzo Viena. En la confecció dels títols van col·laborar Gil i Bertolini.

## Sinopsi

Tres històries contades en una casa de banys turcs, dos fatxendes són burlats per una vedette, dos fanàtics de Boca Juniors i l'amor-odi per dues noies fans de River Plate; un home, pare de 8 filles, cerca el fill varó malgrat la seva esposa.

## Repartiment

* Jorge Salcedo
* Jorge Barreiro
* Libertad Leblanc
* Enzo Viena
* Beatriz Taibo
* Pepe Soriano
* Luis Sandrini
* Malvina Pastorino
* Diana Ingro
* Nelly Láinez
* Guillermo Cervantes Luro
* Silvio Marzolini
* Cacho Espíndola
* Adolfo Linvel
* Carlos Lagrotta
* Alfonso Pisano

## Comentaris

King va escriure sobre el filme a El Mundo:
| « | ”Abundància de picardia i comicitat”. | » |
La Nación va dir :
| « | ”Comicitat de broc gros”. | » |
Per la seva part, Manrupe i Portela escriuen:
| « | ”Dispar comèdia d'Ayala, amb alguns moments graciosos. L'últim episodi és d'interès arqueològic pel seu enfocament del tema anticonceptius”. | » |

## Referències

* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995) pág. 141/2. Buenos Aires, Editorial Corregidor, 2001. ISBN 950-05-0896-6.

## Enllaços externs

* Informació sobre Cuando los hombres hablan de mujeres a cinenacional.com
* Cuando los hombres hablan de mujeres a YouTube
# Ludovico Vicentino degli Arrighi

Ludovico Vicentino degli Arrighi (Cornedo Vicentino, circa 1475 - 1527) fou un escriba del papa i tipògraf del Renaixement italià especialitzat en diferents arts gràfiques. Al voltant de 1510 va ser llibreter a Roma; va treballar com a escriba a la Cancelleria Apostòlica el 1513; com expert cal·lígraf va elaborar un influent pamflet sobre l'escriptura a mà el 1522 anomenat La Operina. El 1524 fou impressor i va dissenyar tipografies pròpies en cursiva per al seu treball, que foren àmpliament emulades. La seva última impressió va ser datada poc abans del saqueig de Roma de 1527, durant el qual probablement va ser assassinat.

## Referències

* ↑ «Ludovico degli Arrighi Archivos» (en castellà). [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ «Ludovico Vicentino degli Arrighi Issues the First Manual on Humanistic Cursive : History of Information». [Consulta: 10 gener 2021].