OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Panthera onca centralis

Panthera onca centralis és una subespècie del jaguar (Panthera onca). Es troba des d'Hondures fins a Colòmbia, incloent-hi Nicaragua, Costa Rica i Panamà. Va ésser exterminat al Salvador.

## Referències

* ↑ Mammal Species of the World (anglès)
* ↑ animalesextincion.es Arxivat 2011-04-26 a Wayback Machine. (castellà)
# Panthera onca goldmani

Panthera onca goldmani és una subespècie del jaguar (Panthera onca). Es troba a sud-oest del Yucatán (Mèxic), Belize i el nord de Guatemala. És una de les subespècies més abundants, tot i que el 1974 només en quedaven al voltant d'un miler d'exemplars. La cacera comercial i l'exportació de pells estan prohibides però, encara el 1986, es permetia la cacera esportiva de 45 individus l'any (un 10% d'una població estimada de 450). Aquesta cacera esportiva legal fou permesa fins al 1986 i prohibida a tots els estats (llevat de Campeche) el 1987.

## Referències

* ↑ Mammal Species of the World (anglès)
* 1 2 animalesextincion.es Arxivat 2011-04-26 a Wayback Machine. (castellà)
# Paul-Émile André

Paul-Émile André (Bleid, Virton, 21 d'octubre de 1911 - Virton, 4 de setembre de 1996) va ser un ciclista belga, que fou professional entre 1935 i 1939. Com amateur guanyà una medalla de bronze al Campionat del món en ruta de 1934, per darrere del neerlandès Kees Pellenaers i el francès André Deforge.

## Palmarès

* 1936
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Luxemburg

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a memoire-du-cyclisme.eu
# Paul Abadie

Paul Abadie (París, 9 de novembre de 1812 - Chatou, 2 d'agost de 1884) va ser un arquitecte francès adscrit al corrent medievalista. El seu pare també era arquitecte i també es deia Paul Abadie.
Paul Abadie fill va ser segon inspector en la restauració la Catedral de Notre Dame i membre de l'Acadèmia Francesa de Belles arts.

## Obra

En 1874 va guanyar el concurs per a la Basílica del Sagrat Cor de Montmartre (París), para la cúpula del qual es va inspirar en la romànica de Catedral de Saint-Front a Périgueux, que ell mateix havia restaurat i reconstruït en bona part.
Va fer diverses intervencions a Bordeus entre les quals sobresurt la reconstrucció de l'emblemàtica agulla neogòtica de l'església de Sant Miquel.

## Referències

* ↑ «La Cathédrale Saint Front de Périgueux | Les Amis de la Cathédrale Saint-Front de Périgueux» (en francès). Les Amis de la Cathédrale Saint-Front. [Consulta: 7 novembre 2016].
# Pfettisheim

Pfettisheim (en alsacià Pfetze) és un antic municipi i actual municipi delegat francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 752 habitants.
A finals del 2015 es va unir al municipi de Truchtersheim per crear el nou municipi de Truchtersheim.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 316 | 325 | 441 | 668 | 789 | 752 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Angèle Panter | |

## Referències

* ↑ Arrêté du 3 décembre 2015 portant création de la commune nouvelle de Truchtersheim
# Philautus zal

Philautus zal és una espècie de granota extinta que va viure a Sri Lanka.

## Referències

* Manamendra-Arachchi, K. & de Silva, A. 2004. Philautus zal. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Ernest Seitz

Ernest Seitz (Hamilton, 29 de febrer de 1892 - Toronto, 10 de setembre de 1978) va ser un compositor, pianista i educador musical canadenc.
Va publicar alguns dels seus treballs amb el pseudònim de "Raymond Roberts" perquè no volia associar-se a la música popular. La seva obra més famosa és The World Is Waiting for the Sunrise, que va escriure juntament amb Gene Lockhart. Algunes de les seves cançons destacades són Laddie Boy (1932), When Moonbeams Softly Fall (1935) i The Sky's the Limit (1943). Es va retirar de l'actuació el 1945 i de la docència el 1946. Durant la resta de la seva vida va exercir de president del negoci de la seva família, un concessionari d'automòbils a Toronto. Va ser nomenat membre de la "Royal Society of Arts" de Londres el 1954 i el 1984 Ernest Seitz Park es va obrir a Toronto.

## Biografia

Nascut a Hamilton, Ontario, Seitz va rebre la seva primera formació musical de la mà de Augustus Stephen Vogt a Toronto del 1903 al 1910. Va marxar a Alemanya el 1910, on va ser alumne de Josef Lhévinne a Berlín durant quatre anys. Inicialment, tenia intenció de seguir una carrera com a pianista de concert a Europa, però l'esclat de la Primera Guerra Mundial ho va fer impossible. Més tard va ser deixeble d'Ernest Hutcheson a la ciutat de Nova York.
Seitz va tornar a Toronto el 1914, on aviat va adquirir un lloc a la facultat de música del Conservatori Superior de Música de Toronto. Va continuar ensenyant-hi fins al 1946. Entre els seus alumnes destacats hi havia Reginald Godden, Naomi Adaskin, André Asselin, Ewart Bartley, Muriel Gidley, Reginald Godden, Scott Malcolm, Adelmo Melecci, Earle Moss, Harold Packer, Charles Peaker i Lorne Watson.
Seitz va estar actiu com a pianista de concert des de 1914 fins a 1945, sent el més actiu durant els anys vint i trenta. Va fer un total de 18 aparicions amb l'Orquestra Simfònica de Toronto a Massey Hall durant la seva carrera, interpretant obres importants de compositors com Bortkiewicz, Chopin, Anton Rubinstein i Txaikovski.
Amb aquesta orquestra va interpretar notablement l'estrena nord-americana de The Rio Grande, de Constant Lambert, l'11 de febrer de 1930. Va actuar en recitals i concerts a tota Amèrica del Nord i va ser escoltat amb freqüència a la ràdio canadenca. Als Estats Units va fer aparicions en solitari amb la Filharmònica de Nova York, lOrquestra Simfònica de Boston i lOrquestra de Filadèlfia, entre d'altres. També va treballar freqüentment com a acompanyant, tocant en concerts per a artistes com Arthur Blight, Ferdinand Fillion i Luigi von Kunits.

## Notes

* 1 2 3 4 Marjorie Hale. "Ernest Seitz". The Canadian Encyclopedia.

## Enllaços externs

* https://dmr.bsu.edu/digital/collection/ShtMus/id/96// Chappell-Harms, 1919.
# Soodabeh Salem

Soodabeh Salem (també Sudabeh Salam, en persa: سودابه سالم, nascuda el 1954 a Teheran) és una coneguda música iraniana, pianista i conductora de l'Iran's Children Orchestra.
Salem reeixí en fundar una orquestra per promoure la música per a nens malgrat nombroses dificultats. El rendiment de la seua orquestra va ser elogiat al Fajr Music Festival (2007).

## Referències

* ↑ نقدي بر جشنواره موسيقي فجر » تبيان
# Nava de la Asunción

Nava de la Asunción és un municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2007 |
| 2616 | 2692 | 2628 | 2645 | 2875 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Alfonso Tapia | PP | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Alfonso Tapia | PP | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Jesus Moreno | PP | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Juan José Maroto Saez | PSOE | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Juan Jose Maroto Sáez | PSOE | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Santiago Miguel de la Cruz Jimenez | PP | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Personatges il·lustres

* Segismundo Casado, militar espanyol
* Jaime Gil de Biedma, poeta barceloní la família del qual hi és vinculada: net i nebot dels vescomtes de Nava de la Asunción, passà molts estius a aquest municipi, on és enterrat al panteó familiar.

## Referències

* ↑ «Provincia de Segovia (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].
# Bernd i Hilla Becher

Bernd i Hilla Becher (Bernd (20 d'agost de 1931 – 22 de juny de 2007), Hilla (2 de setembre de 1934 – 10 d'octubre de 2015) van ser dos fotògrafs alemanys coneguts per les seves sèries d'imatges d`edificis industrials.

## Biografia

Bernd -Bernhard- i Hilla -nascuda Hilla Wobeser- es van conèixer com a estudiants de pintura en la Universitat de Düsseldorf, i van a casar-se en 1961. La seva primera col·laboració en fotografia va ser en 1959 documentant la desapareguda arquitectura industrial. La primera exposició va ser en 1963 en la Galeria Ruth Nohl (Siegen). El seu treball mostrava la fascinació per la similitud amb la qual havien estat creats certs edificis. Les fotografies van ser realitzades des de diferents punts de vista amb una càmera de gran format, però sempre en un pla perpendicular a l'objecte. Les imatges dels edificis amb idèntica funció van ser mostrades juntes convidant al públic a comparar les formes i dissenys. Aquests edificis eren principalment graners, torres d'aigua, sitges, castellets d'extracció o alts forns.
Els Bechers van fotografiar sèries d'edificis industrials seguint unes pautes molt definides. Durant més de cinc dècades van recórrer plantes industrials d'Europa o els Estats Units. Tota la teva fotografia és en blanc i negre. Ells mateixos contaven que en el moment en el qual van aparèixer les primeres pel·lícules en color van fer algunes proves sense convèncer-los gens ni mica: “El caràcter escultural es presenta millor amb la utilització del blanc i negre”. Per a prendre les seves imatges solien situar una cambra en un punt elevat i després amb una llum difusa (per a no crear ombres) deixaven obert l'objectiu durant un llarg temps d'exposició, evitant d'aquesta forma l'aparició de la figura humana.
El seu rigor arribava a ser tan obsessiu que li transferia a les seves escenes un caràcter científic. Això últim és el que va crear polèmica sobre la seva rígida estètica. És justament aquest rigor, el que, quan vist no de manera aïllada, sinó una imatge darrere d'una altra, li confereix el seu veritable valor, aconseguint obtenir una abstracció realment nova per a la fotografia contemporània.
Bernd va ser professor en l'Acadèmia de Belles arts de Düsseldorf, des de 1976 fins a 1996. Van rebre nombrosos premis, entre altres el Premi Erasmus en 2002, o el premi Hasselblad l'any 2004. Bernd i Hilla va ha influenciat a nombrosos estudiants que farien més tard fotografia industrial, entre els quals Andreas Gursky i Candida Höfer.

## Referències

* ↑ Susanne Lange, Bernd and Hilla Becher: Life and Work. Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 2006.
* ↑ Bernd & Hilla Becher speak with Moritz Neumüller. Madrid: La Fábrica / Fundación Telefónica, 2005. Moritz Neumüller. ISBN 978-84-96466-04-3
# Mare de Déu del Roser d'Organyà

La Mare de Déu del Roser d'Organyà és una capella d'Organyà (Alt Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita capella de nau rectangular coberta amb volta apuntada i exteriorment amb teulada a dues aigües. És una construcció de maçoneria arrebossada. La porta d'entrada, oberta als peus de la nau, és d'arc de mig punt.

## Referències

* ↑ «Mare de Déu del Roser d'Organyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2018].
# Santa Maria de l'Esquirol

Santa Maria de l'Esquirol és una església barroca de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau orientada de llevant a ponent, el presbiteri és marcat i forma capelles als murs laterals. La nau té una gran amplitud i el presbiteri és cobert amb volta quatripartita. Als peus hi ha el cor, està decorada amb pintures llevat el sostre. La façana té el capcer triangular, el portal d'entrada és rectangular emmarcat amb pedra, deixant a cada extrem una fornícula que aixopluga les figures de St. Joaquim i Sta. Anna. Al damunt hi ha un òcul circular. A l'extrem nord de l'edifici s'hi eleva un campanar de torre amb mirador a la part superior, on hi ja unes obertures en forma d'ogiva que emmarquen les campanes.

## Història

L'església primitiva de Sta. Maria de Corcó, de la qual se'n tenen notícies d'ençà el segle x, cal situar-la a l'antic mas de la Bertrana. Al segle xviii, però, degut al creixement demogràfic, la població anava creixent a redós de l'antic camí de Vic a Olot formant-se el nou nucli de l'Esquirol. La nova església parroquial s'edificà en aquest nou nucli entre el 1721 i el 1743, vint anys més tard s'hi erigia el campanar. L'arquitecte fou en Josep Moretó. Durant la guerra de 1936 es va destruir, quedant només dempeus el campanar. L'església actual obeeix a la reforma de Josep Maria Pericas a partir de l'any 1940.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de l'Esquirol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Santiago Vergini

Santiago Vergini (Máximo Paz, Argentina, 3 d'agost de 1988) és un futbolista professional argentí. Actualment és jugador del Boca Juniors. També ha debutat amb la selecció de l'argentina.

## Trajectòria

Va començar a jugar a l'equip de la seua ciutat natal l'Atlético de Máximo Paz, un centenar de quilòmetres al sud de Rosario. Des d'aquest modest equip va fer el salt al Vélez Sarsfield, on les dificultats amb la firma com a professional li van fer fer el salt al Club Olimpia de Paraguai.
Des de l'Olimpia marxaria una temporada a la Serie A a les files del modest Hellas Verona abans de tornar a l'Argentina a Newell's Old Boys on aconseguiria el títol de Lliga a les ordres de Gerardo Martino. L'estiu del 2013 se'l va relacionar amb el FC Barcelona, després del fitxatge del Tata com a entrenador culer, malgrat els rumors, finalment, va fitxar per Estudiantes.
Després del seu pas per Estudiantes va ser cedit al Sunderland entrenat per Gustavo Poyet.
L'estiu del 2015 el jugador va ser cedit al Getafe CF, l'equip madrileny es va guardar una opció de compra al final de temporada. Amb el descens de l'equip madrileny el jugador argentí va abandonar l'equip.
L'estiu del 2016, després d'algunes complicacions amb el seu control mèdic, va fitxar pel Boca Juniors argentí.

## Selecció argentina

Vergini ha jugat tres partits amb la selecció absoluta, debutant en un partit amistós el 20 de setembre del 2012 contra el Brasil on va substituir a Lisandro López al minut 73.

## Palmarès

* Torneig Final de l'Argentina (2013)

## Referències

* ↑ «En España dicen que hay interés por el Flaco Vergini» (en castellà). La Capital, 25-07-2013. Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 25 juliol 2013].
* 1 2 3 «Perfil i estadístiques» (en alemany). transfermarkt.de. [Consulta: 23 novembre 2016].
* 1 2 «Al final Vergini llegará a Boca, pero con condiciones y objetivos» (en castellà). Clarín, 04-07-2016. [Consulta: 22 novembre 2016].
* ↑ «Un Vergini que Pincha» (en castellà). Diari Olé. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 setembre 2013].
* ↑ «Transfer window: Sunderland sign Santiago Vergini on loan» (en anglès). BBC, 20-01-2014. [Consulta: 22 gener 2014].
* ↑ «Vergini llega cedido al Getafe» (en castellà). Marca, 16-07-2015. [Consulta: 2 setembre 2015].
* ↑ «Brasil 2-1 Argentina» (en castellà). Soccerway, 20-09-2012. [Consulta: 25 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Estadístiques a Soccerway (castellà)
* Estadístiques a BDFA (castellà)
* Perfil al web de Newell's Old Boys Arxivat 2013-07-31 a Wayback Machine. (castellà)
# Santa María de Buil

Santa Maria de Buil (també escrit Boïl en català) és un antic municipi de la comarca del Sobrarb a la província d'Osca a l'Aragó. Actualment depèn de l'ajuntament de Aínsa-Sobrarbe.

## Població

Situada a l'altiplà de Buil, a 911 m d'altitud, Santa Maria de Buil està composta per un barri i 11 llogarets; aquestes són: San Martín, La Ripa, La Lecina, Gabardilla, Urriales, Linés', La Capana, Bruello, coronetes , Sarratiás, el Serrato, Pelegrín i Puibayeta, el barri és Sarratillo.
Dels 9 habitants que tenia el 1991 va passar a 31 el 1999, i va baixar a 28 el 2010.

## Història

La importància històrica d'aquest emplaçament es remunta als segles X i XI, on sembla que va ostentar la capitalitat del llavors Comtat de Sobrarbe fins que es va conquistar Aínsa (o Aïnsa) (algunes fonts assenyalen que Aínsa no va estar sota poder musulmà). El 1006 Abd al-Malik va prendre el castell de Buil, que passaria de nou a mans cristianes al segle xii sota el comandament de la família García Aznar.
La importància estratègica de Buil es devia a la seva ubicació just a la línia que separava els regnes cristians dels musulmans. Sanç Garcés III de Pamplona va situar en aquest lloc el cap del districte militar de la defensa d'aquesta frontera.

## Arquitectura

Entre les seves construccions destaca superbament l'església romànica de San Martín, del segle xi, declarada Monument Nacional.
Amb la seva planta basilical i els seus tres naus voltades a diferents altures que es tanca amb un absis triple, fan d'aquest recinte religiós un dels més rellevants de la comarca. La torre pòrtic i tribuna, de model llombard, datada cap a 1070, se situa als peus de l'església adossada al seu mur occidental. La capçalera, decorada amb tosques lesenes i arcuacions cegues, recorda al romànic gallec.
Es mostra una diferència entre l'arquitectura de l'absis triple de la capçalera i de la resta de la construcció a l'haver estat els absis renovats a finals del segle xi. Al segle xviii van convertir el seu interior en una sola nau mitjançant l'eliminació de columnes. Conserva l'altar major original de grans carreus amb cantonades en motllura

## Referències

* ↑ http://villadeainsa.com/municipios-ainsa-sobrarbe/santa-maria-buil Arxivat 2013-05-21 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Ainsa
# Santa María de Neda

Santa María de Neda és una parròquia situada al costat del camí de Santiago dels anglesos, al nord del municipi de Neda. Segons l'IGE, el 2018 tenia 3.015 habitants (1.558 dones i 1.457 homes) distribuïts en 61 entitats de població, la qual cosa suposa una disminució respecte al 1999 quan tenia 3.811 habitants. La jurisdicció eclesiàstica forma part de l’ arxiprestat de Xuvia, pertanyent a la diòcesi de Mondoñedo-Ferrol.

## Església de Santa Maria
### Descripció

La seva construcció data del segle xviii amb un estil arquitectònic barroc ben definit. Està envoltat per un gran atri i es caracteritza per la seva construcció en una nau de tres trams, dos d'ells rectangulars i la corresponent a la creu quadrangular. Un arc de triomf de mig punt delimita els espais de la nau i del presbiteri. Està dividit en tres plans, al centre es superposen una porta rectangular motllurada, una obertura octogonal, una estufa i un campanar per dos cossos (el primer amb quatre pilars que donen lloc a les obertures on es col·loquen les campanes, mentre que el segon està format per una cúpula sobre tambor). A l'interior, es conserva i protegeix a l'altar major, el Crist de la Cadena d'origen anglès pertanyent a l'era Tudor.
Es troba una creu que s’aixeca sobre tres graons de granit, hexagonals i amb cantonades motllurades. El pedestal, així com la columna i la creu, són de serpentinita o pedra Moeche molt abundants a la zona i més fàcils de treballar que el granit. El capitell és ample, adornat amb volutes a les cantonades i fulles lanceolades a les cares. Està rematat amb un àbac modelat, amb les cares rectes. La creu és de secció octogonal, amb els extrems oberts en flor de lis amb botó central. Allotja les imatges de Crist a l’anvers i esculpides de manera tradicional, i la Mare de Deu dels Dolors al revers, en actitud de pregària, de mida més petita i situada més avall.

### Història

Es va aixecar al segle xviii sobre el temple de Santa Maria del Port, en estat ruïnós en aquells anys. L' origen de l'església se situa en el segle iv, en temps del rei Teodomiro. Les primeres notícies són de l'any 1114, en un document de donació fet per Bisclavara Bistraliz, besneta del rei Ramiro I de Lleó, al monestir de Sant Martiño de Xubia (O Couto). L'any 1720, segons consta en els documents de les confraries existents, comencen les obres per aixecar les parets del cos principal. El 1744 es munta el retaule major i la tribuna o cor. El 1762, un cop rematada la torre, es col·loca la campana major, la creu i el penell. En anys posteriors de segle, i al llarg de la segle xix, el temple va patir augments i modificacions.

## Referències

* 1 2 Loureiro, R. «Neda reivindica la historia y el valor artístico de la iglesia de Santa María» (en castellà). La Voz de Galicia, 04-03-2020. [Consulta: 31 març 2021].
# Schistura lineatus

Schistura lineatus és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu a Àsia (el Vietnam).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ John McClelland, 1838. Observations on six new species of Cyprinidae, with an outline of a new classification of the family. J. Asiatic Soc. Bengal v. 7 (for Nov. 1838). 941–948.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FishWise (anglès)
* ↑ Vietnam Endemic Freshwater Fish Checklist (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* GBIF (anglès)
# Salins-les-Bains

Salins-les-Bains és un municipi francès, situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2020 tenia 2.528 habitants.
Situat a la vall del riu Furieuse prop del puig Poupet. Té una església romànica, i una capella jesuïta del segle xvii. La riquesa principal eren les salines.

## Història

Salins fou donada en feu per l'abat de Sant Maurici de Valais a Alberic I vescomte de Mâcon el 942. La dinastia narbonesa es va mantenir fins al 1175. L'hereva Maureta de Salins, va deixar la senyoria a la casa de Vienne, que la va vendre el 1225 a Hug IV duc de Borgonya, que la va infeudar el 1237 a Joan de Chalon a canvi del comtat de Auxonne. Els seus descendents que van ser comtes, ducs de Borgonya, i més tard reis i emperadors, van portar el títol. El 1477 fou presa pels francesos i convertida temporalment en seu del parlament del Franc-Comtat per Lluís XI de França, però no va restar en mans franceses. El 1668 i després el 1674 els francesos la van ocupar i ja no la varen abandonar. El 1825 la ciutat fou destruïda pel foc.
Vegeu també: Senyoria de Salins
# Sanà (Alta Garona)

Sanà (francès Sana) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Sandro Puppo

Sandro Puppo (Piacenza, 28 de gener 1918 - Piacenza, 16 d'octubre 1986) fou un futbolista i entrenador de futbol italià.
Com a futbolista jugà pel Piacenza Calcio, Ambrosiana, Venezia i AS Roma durant els anys 30 i 40. Fou reserva de la selecció italiana que guanyà l'or als Jocs Olímpics de Berlín.
Més tard fou entrenador. Dirigí la selecció de Turquia a la Copa del Món de Futbol de 1954, el FC Barcelona (del 16 d'agost de 1954 al 30 de juny de 1955, fent debutar al primer equip a Luis Suárez), la Juventus FC i el Beşiktaş.

## Referències

* 1 2 3 http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/1986/10/21/pagina-7/1150453/pdf.html
* ↑ http://www.storiainter.com/Notes/Calciatori/SANDRO%20PUPPO.htm
* ↑ http://www.interfc.it/Scheda.asp?id=74
* ↑ http://www.enciclopediadelcalcio.com/Puppo.html Arxivat 2008-05-19 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Perfil a Mundo Deportivo
# Sarpanit

Sarpanit o també alternativament Sarpanitu, Zarpanit, Zirpanet, Zerpanitum, Zerbanitu o Zirbanit, era la deessa consort de Marduk a la mitologia babilònica, que protegia els naixements. Amb Marduk va tenir dos fills, un d'ells era Nabu, el déu de l'escriptura.
Se li rendia culte especialment al gran temple d'Esagila, dedicat a Marduk, a Babilònia, on es celebrava un ritual d'any nou per commemorar el seu casament, anomenat Akitu. En els textos rituals també se l'anomenava Beltu ('senyora') la forma femenina d'un dels noms de Marduk, Bel ('senyor'). Més endavant sa la va identificar amb la deessa Ixtar.

## Referències

* ↑ Bachelot, Luc; Francis Joannès. Dictionnaire de la civilisation mésopotamienne. París: Laffont, 2001, p. 495. ISBN 9782221092071.