OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Quirze de Glorieta

Sant Quirze de Glorieta és l'església del poble de Glorieta de Montesclado, en el terme municipal de Farrera, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a l'extrem sud-oriental del seu nucli de població. Poc documentada al llarg de la història, se sap que el segle xv estava integrada en l'Oficialat de Tírvia, com a església depenent de la de Montesclado. No sembla quedar cap element de l'església romànica original.
Petita església de base rectangular sense absis, adossada al pendent d'una verda vessant, una mica apartada del llogaret de Glorieta de Montesclado. La capçalera està orientada a Sud-oest. La porta d'accés es troba a la façana de migdia, i conserva una llinda de fusta. A la façana de ponent s'hi troba un ull de bou i un campanar d'espadanya d'un sol ull a sobre. Es noten restes d'afegits en el mur de sol ixent i en el de ponent, que juntament amb la forma de la porta i de la planta de l'edifici, fa pensar que l'actual temple continua un altre d'anterior, d'època preromànica, refet diverses vegades. La coberta a dues aigües està realitzada amb llicorella.

## Referències

* ↑ «Sant Quirze de Glorieta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Quirze de la Glorieta de Montesclado». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Farrera de Pallars». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Quirze de Glorieta en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casas de los Pinos

Casas de los Pinos és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.
# Doppler (cràter)

Doppler és un cràter d'impacte localitzat a l'extrem sud de la plana emmurallada del cràter Korolev, a la cara oculta de la Lluna. A l'est s'hi troben els cràters Das i Galois. Més al sud-oest de Doppler apareix el cràter Mohorovičić.
La vora de Doppler té una forma lleugerament poligonal, amb un cràter més petit s'uneix al costat intern de la paret nord-est. L'interior de Doppler és rugosa i irregular, amb les parets exteriors aterrazadas i una mica desgastades, i un complex de pujols centrals, al nord del punt mitjà. El cràter Doppler B es troba dins de la vora nord, i ocupa una part del sòl d'aquesta zona. Una petita vall travessa el fons del Doppler cap al sud-est des de la vora de Doppler B.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt mitjà del cràter que està més prop de Doppler.
| Cràters satèl·lit | Doppler Coordenades Diàmetre B 11° 48′ S, 159° 24′ O﻿ / ﻿11.8°S,159.4°O﻿ / -11.8; -159.4﻿ (Doppler B) 37 km M 15° 24′ S, 160° 00′ O﻿ / ﻿15.4°S,160.0°O﻿ / -15.4; -160.0﻿ (Doppler M) 25 km N 16° 54′ S, 160° 30′ E﻿ / ﻿16.9°S,160.5°E﻿ / -16.9; 160.5﻿ (Doppler N) 17 km W 11° 00′ S, 161° 42′ O﻿ / ﻿11.0°S,161.7°O﻿ / -11.0; -161.7﻿ (Doppler W) 15 km X 10° 18′ S, 161° 18′ O﻿ / ﻿10.3°S,161.3°O﻿ / -10.3; -161.3﻿ (Doppler X) 18 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.
# El Tossalet (Hortoneda)

El Tossalet és una muntanya de 991,3 metres que es troba al municipi de la Conca de Dalt, a la comarca del Pallars Jussà, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca. Està situat a llevant d'Hortoneda, a la dreta de la llau de Catxí i a l'esquerra de la llau de Segan. És també al nord-est de Segalars.
# Col·legis de la Rovira Roja

Els Col·legis de la Rovira Roja és una obra del municipi de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici amb planta en forma de T i d'una sola alçada, amb coberta a dues vessants. La part més allargada correspon a l'aula d'ensenyament, que té adossada la casa del mestre.
Al porxo d'entrada i a les finestres, hi ha columnes de fust cilíndric i el coronament de l'edifici, té una decoració de boles i motllures. L'edifici respon a l'estètica noucentista.

## Referències

* 1 2 «Col·legis de la Rovira Roja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ «Col·legis de la Rovira Roja. Sant Martí Sarroca. El Penedès Sobirà.», juny 2015. [Consulta: 10 novembre 2015].
# Piotr Leonídovitx Kapitsa

Piotr Leonídovitx Kapitsa, rus: Пётр Леонидович Капица, (Kronstadt, Rússia 1894 - 1984) fou un físic soviètic guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1978.

## Biografia

Va néixer el 9 de juliol de 1894 a la ciutat russa de Kronstadt. Va estudiar física a l'Institut Politècnic de Petrograd (actual Sant Petersburg), on es llicencià l'any 1918.
L'any 1929 fou nomenat membre de la legació estrangera de la Royal Society britànica. Kapitsa morí el 8 d'abril de 1984.

## Recerca científica

Va treballar al Laboratori Cavendish de la Universitat de Cambridge al costat d'Ernest Rutherford. Durant la seva permanència a Cambridge va dictaminar les tècniques per a crear forts camps magnètics injectant corrent elèctric als electroimants especialment construïts per breu períodes del temps. El 1934 va desenvolupar un aparell nou i original per a produir quantitats significatives d'heli líquid.
Aquell mateix any retornà a la Unió Soviètica en una visita professional, però el seu passaport fou detingut i les autoritats no li van permetre sortir del país. Kapitsa va ser requerit per formar part de l'Institut per als Problemes Físics, amb l'equip comprat pel govern soviètic del Laboratori Mond de Cambridge amb l'ajuda de Rutherford. El 1937 aconseguí descobrir la superfluidesa, amb contribucions de John F. Allen i Don Misener.
L'agost de 1946 Kapitsa fou rellevat pel govern comunista soviètic com a director de l'Institut de Física i Tecnologia de Moscou, que ell mateix havia creat, i s'exilià voluntàriament prop de Moscou per la seva negativa a participar en el projecte de bomba d'hidrogen ideada pel govern soviètic. A la mort de Ióssif Stalin aconseguí recuperar la seva posició com a director de l'Institut, càrrec que ocupà fins a la seva mort el 1984.
El 1978 fou guardonat amb el Premi Nobel de Física pels seus treballs sobre la física de les baixes temperatures. El Premi Nobel el compartí amb Arno Allan Penzias i Robert Woodrow Wilson per treballs sense cap relació. A més del Premi Nobel, va rebre el títol d'Heroi del Treball Socialista en dues ocasions, l'orde de Lenin en sis, l'orde de la Bandera Roja del Treball, dos Premis Stalin (1941 i 1943), la Medalla d'or Lomonóssov (1959) i la Medalla Franklin el 1954.

## Enllaços externs

* «Piotr Leonídovitx Kapitsa» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Cinglera de la Baga del Salamó

La Cinglera de la Baga del Salamó és una cinglera del terme municipal de Granera, de la comarca del Moianès.
Està situada al sud de la zona central-oriental del terme municipal de Granera, a la Baga del Salamó, al costat de llevant i sota mateix de la masia del Salamó, al damunt i a l'esquerra del torrent de la Font del Salamó. És al sud del Collet del Salamó i al nord de la Cinglera del Salamó.
# Districte de Gasabo

El districte de Gasabo és un akarere (districte) de Kigali, a Ruanda. La seva capital es troba a Kacyiru, el suburbi veí de l'oficina presidencial i la seu de diferents ministeris de Ruanda. El districte també inclou grans àrees de la ciutat, incloses Kacyiru, Remera, Nyarutarama i Kimihurura.
Gasabo és la localització del Centre Memorial del Genocidi Gisozi, el lloc de sepultura d'aproximadament 300.000 víctimes del genocidi ruandès. A més del cementiri, el memorial té una zona d'exposició i una biblioteca relacionades amb el genocidi i té plans de desenvolupar un centre docent sobre la història del genocidi.

## Geografia

El districte ocupa la meitat nord de la província de Kigali, que tenia els seus límits estesos sota la reorganització del govern local el 2006. Gasabo inclou grans suburbis de Kigali, seccions d'un anell de turons que envolten la ciutat i alguns pobles al nord i l'est d'aquells. La regió més rica de Ruanda, Nyarutarama també es troba al districtes, igual que l'oficina del president (a Kacyru) i la majoria dels ministeris.

## Sectors

El districte de Gasabo està dividit en 15 sectors (imirenge): Bumbogo, Gatsata, Jali, Gikomero, Gisozi, Jabana, Kinyinya, Ndera, Nduba, Rusororo, Rutunga, Kacyiru, Kimihurura, Kimironko i Remera.

## Referències

* Districtes de Ruanda a statoids
* Inzego.doc Arxivat 2018-05-17 a Wayback Machine. — Province, District and Sector information from MINALOC, the Rwanda ministry of local government.
* web del districte de Gasabo
# El Tossalet (Herba-savina)

El Tossalet és una prominència de 957 metres que es troba al municipi de la Conca de Dalt, a la comarca del Pallars Jussà, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, en l'àmbit de l'antic poble d'Herba-savina.
Està situat al vessant nord-oest del Gallinova, a ponent d'Estobencs. És a l'esquerra de la llau d'Estobencs, al nord i a sota de la Pala del Moro i al sud-oest del Tossal del Senyal.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Fèlix Grases Freixedas

Fèlix Grases i Freixedas (Vilafranca del Penedès, 1954) és un químic català. Llicenciat en ciències i doctor en ciències per la Universitat de les Illes Balears, a la qual és catedràtic des del 1987. De 1988 fins a 1995 fou director del Departament de Química de la UIB, delegat per a la creació de l'Institut Universitari d'Investigació en Ciències de la Salut (IUNICS), primer director de l'Institut (2000-2003) i director del laboratori d'investigació en litiasi renal des del 1998.
Des de 1987 ha dedicat la seva tasca de recerca a l'estudi dels càlculs renals i a les calcificacions patològiques. Entre els treballs més importants cal esmentar l'elucidació del mecanisme de formació dels càlculs renals més freqüents, el desenvolupament d'un sistema d'anàlisi tipus estoig per valorar la capacitat de l'orina per formar pedres al ronyó i el descobriment de la gran capacitat del fitat per evitar el desenvolupament de càlculs renals i altres calcificacions patològiques.

## Guardons

* l'Antena d'Or, atorgat per Antena 3 Radio (1983)
* Premi a la investigació aplicada, de la Cambra Oficial de Comerç, Indústria i Navegació de Mallorca, Eivissa i Formentera (1999)
* Primer premi E. Perez-Castro, de Archivos Españoles de Urología (2001)
* Premi Diari de Mallorca (2004)
* Premi Baleares del Mundo (2004)
* Premi Ramon Llull (2006).

## Referències

* ↑ «Félix Grases Freixedas: ´El ser humano tiene130 años de caducidad máxima, el elixir de la eterna juventud no existe´» (en castellà). Diario de Mallorca, 14-12-2014. [Consulta: 15 octubre 2015].
# Chatonnay

Chatonnay és un municipi francès situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 60 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Chatonnay era de 60 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 4 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 40 habitatges, 24 eren l'habitatge principal de la família, 12 eren segones residències i 4 estaven desocupats. 38 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 24 habitatges principals, 21 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 3 tenien tres cambres, 8 en tenien quatre i 12 en tenien cinc o més. 21 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 7 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Chatonnay el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 37 persones, 25 eren actives i 12 eren inactives. De les 25 persones actives 24 estaven ocupades (13 homes i 11 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 12 persones inactives 6 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Chatonnay hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Chatonnay a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Chatonnay a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Platja de la Vall

La platja de la Vall, o platja del Port de la Vall, és una platja del municipi del Port de la Selva (Alt Empordà) situada a la badia del Port de la Selva, entre la platja d'en Pere Esteve i la platja de la Colomera. Orientada al nord-est, té una longitud de 197 m i una amplada mitjana de 29 m, formada per sorres i graves. Al tram més al nord de la platja hi ha una àrea per a gossos. No disposa de cap servei ni infraestructura, però darrera de la platja hi ha un càmping en el qual hi ha un bar i un restaurant.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Platja del Port de la Vall». Ajuntament del Port de la Selva.
* 1 2 «Platja del Port de la Vall». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Port de la Vall». Agència Catalana de Turisme.
# Sant Remigi

Sant Remigi és el nom dels següents personatges:
Hagiografia:
* Sant Remigi de Rouen, bisbe de Rouen de 755 a 771.
* Sant Remigi de Reims, (437 - 533) bisbe de Reims.
# Castell d'Artesa

Castell d'Artesa és un castell del municipi d'Artesa de Segre declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És conegut pel "Castellot", resten bases de murs amb un monument religiós modern sobre seu.
El fort de Sant Jordi ocupava el lloc del vell castell, tot i que no se'n sap res de segur i actualment el pujol fa de peanya a una representació escultòtica del Sagrat Cor.
Segons sembla hi havia tres torres que foren tirades a terra per fortificar la vila el 1837.

## Història

Castell termenat. Documentat entre 1018 i 1026.
Els comtes Ermengol II d'Urgell i Berenguer Ramon I de Barcelona establiren un conveni en el primer quart del segle xi en el que es parlava del castell d'Artesam. El mateix segle el castell fou pres per Arnau Mir de Tost. El 1131 el tenia Guerau II de Cabrera. Els Cabrera continuaren amb la possessió d'Artesa durant una sèrie d'anys, i apareix al testament de Guerau de Cabrera el 1205.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castell d'Artesa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* Castell d'Artesa Arxivat 2018-01-08 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
* «Castell d'Artesa». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Llengües dravídiques

Les llengües dravídiques o grup dravídic formen una família lingüística que agrupa aproximadament 73 llengües parlades principalment al sud de l'Índia i al nord-est de Sri Lanka, però també en algunes zones aïllades del Pakistan i l'Índia oriental i central, així com en parts de Malàisia i Singapur. Uns 250 milions de persones parlen alguna llengua dravídica.

## Origen

Els orígens d'aquestes llengües no són del tot clars. Possiblement, provenen d'una llengua parlada a l'Índia pels volts del 1800 aC, abans de l'arribada de l'indoari. Hi destaca l'existència d'alguns fonemes característics, com les consonants retroflexes. Des del punt de vista morfològic, es tracta de llengües aglutinants.
La llengua dels brahuis, el brahui, és l'únic llenguatge dravídic septentrional. Hi ha qui el considera una resta de la llengua de l'antiga civilització de la vall de l'Indus.
Històricament, les llengües dravídiques inclouen quatre llengües literàries: el tàmil, el telugu, el kanarès i el malaiàlam. S'escriuen amb diferents alfabets derivats de l'antiga grafia brahmi.

## Classificació de les llengües dravídiques

En negreta les llengües que són llengües oficials de l'Índia:
| Dravídic | Meridional   Tamil-Kannada   Tamil-Kodagu  Llengües tàmils (inclòs tàmil) Malaiàlam Kodagu (Kodava) Kota Toda  Kannada  Kannada Badaga  Tulu  Koraga Tulu  Central   Telugu-Kui   Telugu  Telugu Savara Txentxu  Gondi-Kui   Gondi  Gondi Mària Pardhan Nagarchal Konda Kui Kuvi Koya Manda Pengo  Kolami-Parji  Naiki Kolami Ollari (Gadaba) Duruwa  Septentrional   Kurukh-Malto  Kurukh (Oraon)  Malto  Kumarbhag Paharia Sauria Paharia Brahui |

## Vegeu també

* Llista de llengües de l'Índia
* Pobles dravidians

## Referències

* ↑ «Dravídic». GEC. [Consulta: 22 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Dravidian Etymological Dictionary. The complete dravidian etymological dictionary in a searchable online form
* Dravidian languages page in SIL Ethnologue
* Tamil and Japanese
# Dumenicu Carlotti

Dumenicu Carlotti (U Petrosu, 1877-1948) fou un sacerdot i escriptor en cors, més conegut pel seu pseudònim Martinu Appinzapalu. Fou amic de Santu Casanova i col·laborà en la revista A Muvra, on publicà bona part de la seva obra.

## Obres

* Canzone nustrale. Trinnichellu (1923)
* Barba Bianca l'Antigone (1924)
* Raconti è fole di l'Isula Persa (1924)
* Manualettu di a parlata corsa (1925)
* Pampame corse (1926)
* Lessicu comparativu corsu-italianu-francese (1924)
* Almanaccu di Grossu Minutu d'Alisgiani (1930)

## Enllaços externs

* (cors) Biografia i extracte de la seva obra Arxivat 2009-02-12 a Wayback Machine.
# Platja de la Torre de Sant Vicent

La platja de la Torre de Sant Vicent és una platja d'arena del municipi valencià de Benicàssim, en la comarca de la Plana Alta.
Limita al nord amb la platja de l'Almadrava i al sud amb la platja dels Terrers. Té una longitud de 650 m. i una amplària mitjana de 85m.
És una platja d'arena fina i daurada que mostra unes aigües netes. És una platja de marcat caràcter urbà amb passeig marítim al llarg del qual se succeïxen nombroses terrasses que li donen un aspecte molt viu a qualsevol hora del dia. En el mar, una plataforma flotant servix d'animat punt de reunió.
Ha estat guardonada amb la Bandera Blava.

## Vegeu també

* Benicàssim
* Torre de Sant Vicent
* Platja de l'Almadrava (Benicàssim)
* Platja Heliòpolis
* Platja de Voramar
* Platges del País Valencià

## Enllaços externs

* Ajuntament de Benicàssim
# Santa Maria de Montesquiu

Santa Maria de Montesquiu és una església amb elements gòtics, renaixentistes i historicistes de Montesquiu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau amb capelles laterals. és coberta per una volta de creueria d'arc de mig punt que arrenca d'una cornisa clàssica, trets propis dels edificis tardo-gòtics o gòticorenaixentistes dels segles XVI o XVII. El campanar és una alta torre de planta vuitavada sobre base de planta quadrangular, que presenta una balustrada de caràcter barroc al penúltim nivell.

## Història

L'església fou construïda pels veïns: iniciada el 1709 i acabada el 1735. El campanar data de 1780. La façana, neoromànica, és de 1912.
Inicialment dependia de l'església de Sant Quirze de Besora. El 1780, se n'independitzà.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de Montesquiu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].