OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barbus manicensis

Barbus manicensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al curs inferior del Zambezi a Moçambic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C.; Daget, J. «Cyprinidae». A: Daget, J.; Gosse, J.-P.; Thys van den Audenaerde, D. F. E.. Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA) (en anglès). Volum 1. Institut de Recerca per al Desenvolupament (Orstom) i Museu Reial de l'Àfrica Central (MRAC), 1984, p. 217–342.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Skelton, P.H., 1993. A complete guide to the freshwater fishes of southern Africa. Southern Book Publishers. 388 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# BMB

BMB té els següents significats:
* Biblioteca Museu Balaguer, museu situat a Vilanova i la Geltrú (Garraf)
* Federació Belga de Motociclisme (del seu nom en neerlandès Belgische Motorrijders Bond), màxim òrgan regidor del motociclisme a Bèlgica
* Indra BMB (de l'acrònim de Bufet Mas Brillas), empresa de gestió tecnològica filial d'Indra
* British Medical Bulletin, revista científica de referència en el camp de la sociologia
* BMB Reports (de l'acrònim en anglès de Biochemistry and Molecular Biology), revista científica de referència en el camp de la bioquímica
# Bassia

Bassia o Kochia és un gènere de plantes amb flors dins la família Amaranthaceae.

## Descripció

Les espècies del gènere Bassia són anuals o subarbusts perennes. Les fulles presenten molta variació i són plantes amb metabolisme C4. Les flors no són vistoses i es presenten en inflorescències similars a espigues. Els fruits són aquenis.

## Distribució i evolució

El gènere Bassia està distribuït de l'oest de la conca del Mediterrani a Àsia oriental, altres espècies s'han introduït a altres continents com Amèrica del Nord i el sud de l'Índia. Creixen en estepes sseques i semideserts, algunes són ruderals, altres en aiguamolls salins, es troben des de la terra baixa a altituds subalpines. Han evolucionat des del Miocè.

## Usos

Algunes espècies són palatables i amb alt contingut de proteïna i són plantes farratgeres de vegades utilitzades per millorar les pastures intensament aprofitades pel bestiar.

## Sistemàtica

El gènere Bassia va ser publicat primer per Carlo Allioni l'any 1766, essent l'espècie tipus Bassia muricata L. (sota el nom de B. aegyptiaca). Aquest gènere pertany a la subfamília Camphorosmoideae dins la família Amaranthaceae (abans agrupada dins Chenopodiaceae) i té unes 20 espècies:
* Bassia aegyptiaca Turki. et al., classificació questionable
* Bassia angustifolia (Turcz.) Freitag i G. Kadereit.
* Bassia arabica (Boiss.) Maire i Weiller.
* Bassia dinteri (Botsch.) A.J. Scott
* Bassia eriophora (Schrad.) Asch.
* Bassia hyssopifolia (Pall.) Kuntze – Nom comú en anglès: fivehorn smotherweed
* Bassia indica (Wight) A.J. Scott
* Bassia laniflora (S.G. Gmel.) A.J. Scott
* Bassia lasiantha Freitag i G. Kadereit
* Bassia littorea (Makino) Freitag i G. Kadereit
* Bassia muricata (L.) Asch.
* Bassia odontoptera (Schrenk) Freitag i G. Kadereit
* Bassia pilosa (Fisch. i C.A. Mey.) Freitag i G. Kadereit
* Bassia prostrata (L.) A.J. Scott – Nom comú en anglès: forage kochia ("Kochia farratgera")
* Bassia salsoloides (Fenzl) A.J. Scott
* Bassia scoparia (L.) A.J. Scott – Nom comú en anglès: burningbush, ragweed, summer cypress, fireball, Mexican fireweed, goldcrest kochia
* Bassia stellaris (Moq.) Bornm.
* Bassia tianschanica (Pavlov) Freitag i G. Kadereit
* Bassia tomentosa (Lowe) Maire i Weiller
* Bassia villosissima (Bong. i C.A. Mey.) Freitag i G. Kadereit
Altres espècies diferents abans classificades en Bassia ho estan ara en gèneres separats (vegeu la subfamília Camphorosmoideae).

## Referències

* Gudrun Kadereit i Helmut Freitag: Molecular phylogeny of Camphorosmeae (Camphorosmoideae, Chenopodiaceae): Implications for biogeography, evolution of C4-photosynthesis and taxonomy, In: Taxon, Volume 60 (1), 2011, p. 51-78. (for Description, Distribution i Evolution, Uses, Systematics)
* ↑ USDA PLANTS Profile for Bassia hyssopifolia (Pallas) Kuntz fivehorn smotherweed. Retrieved October 19, 2007.
* ↑ USDA PLANTS Profile for Bassia prostrata (L.) A.J. Scott forage kochia. Retrieved October 19, 2007.
* ↑ USDA PLANTS Profile for Bassia scoparia (L.) A.J. Scott burningbush. Retrieved October 19, 2007.
# Bacallar

Entre els segles IX i xi s'anomenava bacallar aquell home que treballava el camp i que en l'estatus feudal tenia una posició intermèdia entre el pagès i el cavaller. Es diferenciava del simple camperol per gaudir d'una millor situació econòmica, però en canvi no arribava a tenir el prestigi social ni les prerrogatives del cavaller, ni tan sols a les del simple escuder. Malgrat això, tenia el dret a portar armes (reconegut ja al segle XII). En consonància, a la baixa edat mitjana, en el món rural el mot bacalleria tenia un significat molt negatiu entre la població del camp.
Cal destacar que a França en va evolucionar la paraula bachelier per anomenar els joves aspirants que volien pujar a la categoria superior de cavaller (per extensió també s'utilitzà per a qualsevol home jove, i actualment pel grau educatiu de batxiller).

## Vegeu també

* Auxilium
* Edat medieval de Catalunya

## Referències

* 1 2 3 4 Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 83, entrada: "Bacallar". ISBN 84-297-3521-6.
* 1 2 3 «Bacallar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Bacallà salat i assecat

El Bacallà salat i assecat, bacallà salat o abadejo salat és el bacallà o abadejo que ha estat conservat assecat després de salar. El bacallà que ha estat assecat sense afegir-hi sal és un tipus de peix assecat. El bacallà salat és una de les exportacions principals de la zona de l'Atlàntic Nord i ha esdevingut un ingredient en moltes gastronomies de l'Atlàntic i del Mediterrani.
Amb l'acusat declivi de les existències mundials de bacallà per la sobrepesca, altres espècies similars al bacallà (del mateix gènere o no) de vegades han rebut el nom de bacallà salat (en anglès: "salt cod").
El bacallà salat i assecat es produeix a Noruega, Terranova, Islàndia, i les Illes Faroe des de fa 500 anys. Tradicionalment s'assecava a l'exterior gràcies al vent i el sol, però actualment normalment s'asseca a l'interior amb l'ajut d'escalfadors elèctrics.
Quan l'explorador Jacques Cartier 'descobrí' la desembocadura del riu Sant Llorenç en l'actual Canadà i va reclamar-ho per a França, va advertir que hi havia la presència de moltes barques de bascos pescant el bacallà.
L'assecament conserva molts nutrients, i el procés de salament i assecatge del bacallà es diu que el fa més gustós.

## Ús culinari

Abans de ser menjat aquest tipus de conserva ha de ser rehidratada i dessalada per immerssió en aigua fredadurant d'un a tres dies, canviant l'aigua de dues a tres vegades al dia.
A Europa aquest peix es prepara de moltes maneres; normalment amb patates i ceba en un tupí. A França és popular la brandade de morue.
A Jamaica forma la base del plat nacional, ackee and saltfish. A Bermuda es serveix amb patates, alvocat, banana i ou dur.
A Liverpool, el Salt Fish era popular com esmorzar de diumenge

## Notes

* ↑ Ruhlman, Michael; Polcyn, Brian. Charcuterie: The Craft of Salting, Smoking, and Curing. Nova York: W. W. Norton & Company [Consulta: 11 abril 2012].
* ↑ Sanjuán, 2009
* ↑ «Nîmes brandade». Everything2, 08-06-2004. [Consulta: 14 juny 2014].
* ↑ Liverpoolecho Administrator. «New book remembers Liverpool's slum clearance». liverpool Echo. [Consulta: 1r novembre 2014].
* ↑ «Merseypride». [Consulta: 1r novembre 2014].

## Referències

* Davidson, Alan (1979). North Atlantic Seafood. ISBN 0-670-51524-8.
* Kurlansky, Mark (1997). Cod: A Biography of the Fish That Changed the World. New York: Walker. ISBN 0-8027-1326-2.
* Sanjuán, Gloria (2009). La Cocina del Bacalao. Madrid: Libro Hobby. ISBN 978-84-9736-242-9.
# Basílica de Sant'Andrea della Valle

La basílica de Sant'Andrea della Valle és una basílica menor al rione de Sant'Eustachio de la ciutat de Roma. La basílica és la seu general de l'orde religiós dels Teatins. Es troba a la plaça Vidoni, 6 a la intersecció del Corso Vittorio Emanuele i el Corso Rinascimento.

## Història

La basílica va ser dissenyada i construïda per Giacomo Della Porta, Francesco Grimaldi i Carlo Maderno entre el 1590 i el 1650, al lloc on abans hi havia una petita església dedicada a Sant Sebastià de Via Papæ, indicada com el primer enterrament del màrtir, i el palau dels Piccolomini ducs d'Amalfi i comtes de Celano, la ciutat d'origen de la qual va donar nom a la plaça exterior, que durant el segle xvi va prendre el nom de piazza di Siena. Les obres van ser finançades pel cardenal Alessandro Peretti de Montalto, nebot del papa Sixt V. El palau Della Valle va donar nom a l'església.
El 1608 es va encarregar a Maderno la finalització de l'edifici, ampliant el transsepte i aixecant la cúpula. En canvi, la façana barroca fou afegida entre 1655 i 1663 per Carlo Rainaldi.
A principis del segle xix, el papa Pius VII va celebrar el funeral de Henry Benedict Stuart, el quart i últim pretendent jacobita del tron britànic; El cardenal Pietro Francesco Galleffi va oficiar la missa.
El 28 d'abril de 1918, el franciscà Maksymilian Maria Kolbe, futur màrtir i sant, va ser ordenat sacerdot en aquesta basílica.
El papa Joan XXIII, el 1960, amb la constitució apostòlica Quandoquidem va establir el títol cardenalici de Sant'Andrea della Valle, mentre que el desembre de 1965 el papa Pau VI va elevar l'església a la dignitat de la basílica menor

## El títol cardenalici

L'església de S. Andrea della Valle va ser designada com a títol cardenalici el 12 de març de 1960.

### Titulars

* Luigi Traglia (31 març 1960 - 28 abril 1968)
* Joseph Höffner (30 abril 1969 - 16 octubre 1987)
* Giovanni Canestri (28 juny 1988 - 29 abril 2015)
* Dieudonné Nzapalainga, C.S.Sp., des del 19 novembre 2016

## Referències

* ↑ «Sant’Andrea della Valle». catholic-hierarchy.org. [Consulta: 7 desembre 2019].

## Llibres i articles

* Giovanni Pietro Bellori, Le vite de' pittori, scultori et architetti moderni, 2ª ed., Roma, Mascardi, 1728,
* Ferdinand Gregorovius, Storia della città di Roma nel medio evo illustrata nei luoghi, nelle persone, nei monumenti, vol. III, Venezia, Giuseppe Antonelli, 1876, ISBN non esistente.
* Patrizio Barbieri i Arnaldo Morelli, Regesto degli organi della città di Roma Arxivat 2014-01-04 a Wayback Machine. (PDF), in L'organo - Rivista di cultura organaria e organistica, anno XIX (1981), Bologna, Patron, 1985, pp. 63-103, ISSN 0474-6376 (WC · ACNP).
* Giovanni Battistelli, Oscar Mischiati, Arnaldo Morelli e Claudio M. Strinati, Organi e cantorie nelle chiese di Roma, Roma, Istituto Poligrafico e Zecca dello Stato, 1994, ISBN 88-240-3990-1.
* Ferrucco Lombardi, Roma, le chiese scomparse, Roma, Fratelli Palombi, 1996, ISBN 88-7621-069-5.
* Graziano Fronzuto, Organi di Roma. Guida pratica orientativa agli organi storici e moderni, Firenze, Leo S. Olschki Editore, 2007, ISBN 978-88-222-5674-4
# Bariaxes

Bariaxes fou un noble mede que, mentre Alexandre el Gran era a l'Índia, encapçalà un alçament nacionalista a la Mèdia Atropatene, però fou derrotat pel sàtrapa Atròpat. El 325 aC Alexandre el va condemnar a mort.

## Referències

* ↑ «Baryaxes». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
# Barikaïta

La barikaïta és un mineral de la classe dels sulfurs, que pertany al grup de la sartorita. Rep el nom pel dipòsit de Barika, a l'Iran, la seva localitat tipus.

## Característiques

La barikaïta és una sulfosal de fórmula química ${\ce {Ag3Pb10(Sb8As11)S40}}$. Cristal·litza en el sistema monoclínic. És una espècie molt estretament relacionada amb la carducciïta. L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al departament d'Enginyeria de Materials i Física de la Universitat de Salzburg, a Àustria, amb el número d'exemplar 15005.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de Barika, situat a la localitat de Sardasht, al comtat homònim de la província d'Azerbaidjan Oest, a l'Iran, on sol trobar-se associada a altres minerals com: guettardita, quars, barita, tennantita i smithita. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Barikaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 novembre 2015].
# Banya del ginebró

La banya del ginebró (Gymnosporangium clavariiforme) és una espècie de fong fitopatògen de l'ordre dels Uredinals. Infecta alternativament espècies de Juniperus i de Crataegus o altres espècies de rosàcies.

## Cicle biològic

Com altres fongs Uredinals presenta un cicle biològic complex. El fong té dos hostes, un de primari i un de secundari. Els hostes primaris del fong són generalment Juniperus communis i Juniperus oxycedrus, tot i que pot infectar altres espècies de Juniperus. En aquests arbres el fong produeix els corns telials, uns esporotubs amb forma de tentacle i de color taronja que s'encarreguen de la reproducció sexual del fong. Les espores generades als telis (teliospores) són alliberades i transportades pel vent fins que infecten l'hoste secundari. En aquesta segona etapa, el fong produeix depressions groguenques en les fulles de l'hoste (generalment alguna espècie de Crataegus). També pot infectar el fruit, en els quals creixen esporotubs blanquinosos (aecis). Aquests esporotubs generen espores que infecten de nou l'hoste primari (Juniperus spp.), completant així el cicle.

## Danys

En els hostes primaris (Juniperus spp.) el fong pot causar xancres en branques o inclús escombres de bruixa. En l'hoste secundari Crataegus monogyna provoca greus danys causant la malaltia del rovell de l'arç blanc i una gran reducció de la producció de fruits. El fong també pot infectar i causar rovells en espècies del gènere Pyrus, Cydonia, Amelanchier, Sorbus, Aronia i Cotoneaster.

## Referències

* ↑ «Gymnosporangium clavariiforme». EPPO Global Database. [Consulta: 24 setembre 2018].
* ↑ Dictionary of the Fungi. 10th. Wallingford, UK: CABI, 2008. ISBN 978-0-85199-826-8.
* ↑ SORTING OUT GYMNOSPORANGIUM SPECIES - The aecial stage, Field Mycology Volume 7(4), October 2006, Brand, Brand and Shattock.
* ↑ Haperen, B. «Gymnosporangium spp.(non-European)». EPPO Bull, 36, 2006, pàg. 441-446.
# Barneveld (desambiguació)

«Barneveld» té aquests significats:
* Barneveld, municipi de la província de Gelderland, al centre-oest dels Països Baixos.
* Barneveld (Nova York), població dels Estats Units a l'estat de Nova York.
* Barneveld (Wisconsin), població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin.
# Barceloneta de Provença

Barceloneta de Provença, antigament Barcelona de Provença (Barcilona o Barcilona de Provença en occità i en francès i oficialment: Barcelonnette) és un municipi francès situat al departament dels Alps de l'Alta Provença, dins la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Geografia

La vall de Barceloneta queda encaixada entre muntanyes que assoleixen altures mitjanes de 3000 m. El cim més alt és l'agulla de Chambairon de 3400 m.

## Història

El vol 9525 de Germanwings va ser-hi estavellat per un dels seus propis pilots el 24 de març del 2015.
La ciutat va ser fundada el 1231 per Ramon Berenguer IV de Provença, quan aquest comtat encara formava part del Casal de Barcelona.
Aquesta relació històrica, doncs, afavoreix la vinculació del topònim amb la capital del Principat, Barcelona, i explica la presència al poble dels quatre pals vermells amb fons groc del Casal de Barcelona. No és, amb tot, l'única hipòtesi sobre l'origen del topònim.

## Administració i política
### Alcaldes

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983-2008 | Jean Chabre | UMP |
| 2008-2014 | Jean-Pierre Aubert | Divers gauche |
| 2014- | Pierre Martin-Charpenel | |

### Agermanaments

* Valle de Bravo

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2050 | 2182 | 2080 | 2130 | 2144 | 2154 | 2267 | 2270 | 2242 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2153 | 2026 | 2000 | 1919 | 2082 | 2303 | 2234 | 2009 | 2286 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2363 | 2405 | 2532 | 2216 | 2705 | 2723 | 2987 | 3007 | 3000 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2432 | 2476 | 2626 | 2735 | 2976 | 2819 | 2818 | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Referències

* ↑ «Barceloneta de Provença - Enciclopèdia.cat».
* ↑ Levainville, Jacques «La vallée de Barcelonnette». Annales de Géographie, 16, 87, 1907, pàg. 223-244. DOI: 10.3406/geo.1907.6924.
# Barretets

Els barretets, barret(et)s de capellà, herba de melic, herba llombriguera, llombrígol de Venus o papellida (Umbilicus rupestris) és una espècie de planta fanerògames pertanyent a la família Crassulaceae present a l'Europa mediterrània, Portugal, Irlanda, Gran Bretanya i Bulgària. Molt freqüent en murs, esquerdes de roques, escorces d'arbres i teulades. No es considera amenaçada.
És una planta suculenta, perenne, de 9-60 cm d'alçada, glabra, de cep subesfèric, amb tija erecta, generalment simple, ramificada només en molt escasses ocasions. Fulles carnoses: les basals, peltades, amb pecíol de 4-25 cm, central, i làmina d'1,5-4 cm de diàmetre, arrodonida, còncava, fistonejada; les caulinars decreixen progressivament cap a la part superior i van variant des subespatulades a lanceolades, generalment dentades. Inflorescència que ocupa el 60-90% de la longitud de la tija, racemosa o, en molt rares ocasions, paniculada amb les branques flexuoses, molt fines. Bràctees de 2-6 mm, sempre majors que el pedicel, filiformes. Flors amb peduncle d'1,5-9 mm, pèndules. Sèpals d'1-2 mm, subaguts. Corol·la de 6-9 mm, tubular o subcampanulada, llisa, de color palla o verdós clar, amb els segments d'1,5-2 mm, amplament triangular-ovats, aguts, que d'ordinari es solapen àmpliament per les seves vores. Deu estams, cinc carpels, atenuats en un estil curt. Llavors de 0,5-0,7 mm, d'un marró fosc, ovoides.

## Referències

* 1 2 Umbilicus rupestris en The Plant List
* ↑ DCVB
* ↑ «Barretets». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 Umbilicus rupestris a Flora Ibérica, RJB/CSIC, Madrid
* ↑ Lockton, A.J. (2009-12-05). Species account: Umbilicus rupestris Arxivat 2010-10-12 a Wayback Machine.. Botanical Society of the British Isles, http://www.bsbi.org.uk
# Bartomeu Oliver Martí

Bartomeu Oliver Martí (Felanitx, Mallorca, 1894 - Palma, Mallorca, 1988) fou músic, entre els anys 1909 i 1931 va ser músic militar a Palma i Inca. Fundà les Bandes de Música La Musa de Selva i L'Orquestra Filharmònica Balear de Palma. Fou director de la Banda de Música de l'Ajuntament d'Inca. L'any 1935 ingressà a l'Escola Normal de Música de París on perfeccionà els estudis de composició general. És autor de més de dues-centes composicions: com Simfonia Número 1, Cançó de març, Cantata, Sons de Mallorca, Himne a Mallorca, Escena incaica i Nadal.

## Referències

* ↑ Miquel Dolç (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum. Palma: Promomallorca, p.. ISBN 978-84-8661717-2
# Berenguer de Llers

Berenguer de Llers fou bisbe de Girona (~1146 - ~1160). Per un decret del comte de Barcelona inscrit en el llibre verd, on figuren molts prelats, entre ells Berenguer, signat a Girona el 6 d'agost de 1147, es renova l'ordre que un cop mort un bisbe no saquegessin els oficials arrabassant per a ells el que poguessin. Flórez argüeix que aquest decret fou propiciat per tumults succeïts després de la mort de Berenguer Dalmau, i Flórez situa l'elecció de Berenguer de Llers entre aquesta data i finals de l'any anterior. Tanmateix a l'episcopologi de les Constitutiones Synodales el fa ja bisbe el 21 de juny de 1145. El primer document on no hi ha dubte que fou signat per ell i no pel seu antecessor - Berenguer Dalmau - és una concòrdia signa del 28 de març de 1148 entre el bisbe i Gilabert de Cruïlles, en la que aquest renuncia al poble de la Bisbal d'Empordà i que Berenguer es compromet a pagar-li cinquanta sous anuals.
Era Berenguer de família distingida i germà d'Arnau de Llers que actuà com a comdor de Besalú en la concòrdia signada després de l'enfrontament entre els comtes Ponç Hug I d'Empúries i Ramon Berenguer III de Barcelona el 1128. Berenguer, juntament amb Guillem de Barcelona, Pere de Vic i Artal d'Elna assistiren el 9 d'agost de 1151 a la consagració del bisbat de Tortosa, fent-ne bisbe a Gaufred abat de Sant Ruf. Tot i la prohibició del papa Gelasi II de tornar a constituir el bisbat de Tortosa fent-la parròquia depenent del bisbat de Tarragona, quan Ramon Berenguer conquerí la ciutat la tornà a instituir i la dotà. L'any següent estant proper el part la comtessa Peronella feu testament el 4 d'abril nomenant com a executor a Berenguer de Llers. Durant el seu episcopat foren restituïdes diverses possessions de l'església que havien estat usurpades per Berenguer Angles, Guillem Ademari, Guillem de Calabuig, Arnal de Llers i el comte Berenguer Ramon. Consta en el llibre verd que el 16 de desembre de 1160 restituí Arnal de Llers les esglésies de Rocabruna, Beget, Sant Llorenç de la Muga, Llers i s'Agaró que estaven en la senyoria de Llers; i Bordils, Juià, Sant Isidor de la Pera i Sant Martí de Cassà, en la senyoria de Cervià de Ter.
Consta el seu òbit amb data de 30 de novembre de 1164 en un martirologi de la Canònica de Girona. En l'episcopologi de les Constitutiones Synodales de Roig i Jalpí situen el seu traspàs el 20 de desembre de 1158. Els martirologis de Girona situen la seva mort el 17 de novembre de 1093. En un martirologi més modern que arriba fins a l'any 1311, només esmenta el 17 de novembre sense especificar-ne l'any.

## Bibliografia

Merino, Antolín; de la Canal, José. «Cap. VI. Obispos de Gerona». A: Enrique Flórez. España sagrada: Tratado LXXXI de la Santa Iglesia de Gerona en su estado antiguo. Madrid: Imprenta de Collado, 1819, p. 206-210 [Consulta: 27 març 2014].
# Berenguer de Maçanet

Berenguer de Maçanet (segle XIII) fou abat de Sant Quirze de Colera entre 1208 i el 1223. Poques dades es tenen d'ell, se sap a través d'un pergamí conservat a la Biblioteca de Catalunya que va pledejar per uns horts amb l'abat Bernat de Santa Maria de Vilabertran i que guanyà, però a canvi va haver de cedir algunes possessions. La sentència fou dictada per l'abat Berenguer de Sant Pere de Rodes.

## Referències

* ↑ Badia i Homs, Joan. L'arquitectura medieval a l'Empordà. vol. II-B. 2a ed.. Girona: Diputació Provincial de Girona, 1985, p. 156-178, [il.] 182-190 i 600-605.

## Bibliografia

* Catalunya Romànica, 27 vols., Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1984-1998, vol. 9.
* «Sentència arbitral. Vilabertran» (facsímil). Biblioteca de Catalunya, 01-02-1210.
# Bellay

«Bellay» té aquests significats:
* Le Bellay-en-Vexin, municipi al departament de Val-d'Oise (regió d'Illa de França)
* Batalla de Montreuil-Bellay, enfrontament succeït la nit del 8 al 9 de juny de 1793 durant la revolta de La Vendée
* Cantó de Montreuil-Bellay, antiga divisió administrativa al districte de Saumur (departament de Maine i Loira, França)
* Jean du Bellay (Glatigny, 1492 - Roma, 1560), arquebisbe catòlic, diplomàtic, poeta i bon amic de Francesc I de França
* Montreuil-Bellay, municipi al departament de Maine i Loira (regió de País del Loira, França)
* Tilloy-et-Bellay, municipi al departament del Marne (regió de Gran Est, França)