OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Tossal (Ponts)

El Tossal és un poble agregat al municipi de Ponts, a la comarca de la Noguera, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Fou municipi independent fins a l'any 1970. L'antic terme comprenia, també, els pobles de la Força d'Estany (amb l'església i casa d'Estany) i de Torreblanca i l'església i castell de Sant Joan.

## Situació i descripció

Situat a 387 metres d'altitud, a una vall tributària, a l'esquerra del Segre, sota el cingle d'Estany; de l'església parroquial (dedicada a Sant Bartomeu) depèn l'ermita de Sant Domènec, al sud del poble. També hi ha una petita caseria amb la capella de Sant Isidre en terrenys adjacents al riu Segre i la presa d'inici del canal d'Urgell.
Aquest terme té una extensió de 15,24 quilòmetres quadrats i és bàsicament agrícola. Al regadiu s'hi conrea alfals, patates (o trumfos com diuen els autòctons), hortalisses, llegums, farratges i arbres fruiters; al secà oliveres, vinya i cereals -blat i ordi especialment-. També té unes 70 hectàrees que es dediquen a guaret. Una part del terme és bosc, roureda i carrasca. L'economia es completa amb la ramaderia, concretament amb bestiar porcí i oví.

## Referències

* ↑ «El Tossal (Ponts)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ VV.AA.. Descobrim Ponts i el Mig Segre. Consell Comarcal de la Noguera i Ajuntament de Ponts, maig 1999 (Sortides per la Noguera 3). ISBN 84-605-8984-6.
# Distribució multimodal

En estadística, una distribució multimodal és una distribució de probabilitat amb més d'un mode. Aquests apareixen com a pics diferents (màxims locals) a la funció de densitat de probabilitat, tal com es mostra a les figures 1 i 2. Les dades categòriques, contínues i discretes poden formar distribucions multimodals. Entre les anàlisis univariades, les distribucions multimodals solen ser bimodals.
Quan els dos modes són desiguals, el mode més gran es coneix com el mode principal i l'altre com el mode menor. El valor menys freqüent entre els modes es coneix com a antimode. La diferència entre els modes major i menor es coneix com a amplitud. A les sèries temporals el mode principal s'anomena acrofase i l'antimode batifase.
Una barreja de dues distribucions unimodals amb mitjanes diferents no és necessàriament bimodal. La distribució combinada d'altures d'homes i dones de vegades s'utilitza com a exemple de distribució bimodal, però de fet la diferència d'altures mitjanes d'homes i dones és massa petita en relació amb les seves desviacions estàndard per produir bimodalitat.
Les distribucions bimodals tenen la peculiar propietat que, a diferència de les distribucions unimodals, la mitjana pot ser un estimador de mostra més robust que la mediana. Aquest és clarament el cas quan la distribució té forma d'U com la distribució arcsinus. Pot ser que no sigui cert quan la distribució té una o més cues llargues.
Les distribucions bimodals es donen tant a les matemàtiques com a les ciències naturals.
Les distribucions bimodals importants inclouen la distribució arcsinus i la distribució beta (si tots dos paràmetres són inferiors a 1). Altres inclouen la distribució U-quadratica.

## Referències

* ↑ Zach. «What is a Multimodal Distribution?» (en anglès). https://www.statology.org,+09-02-2021.+[Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ Robinson, Adam. «What Is Multimodal Distribution and How Does It Affect the Last Mile?» (en anglès). https://www.onerail.com,+30-08-2022.+[Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ «Multimodal Distribution - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). https://www.sciencedirect.com.+[Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ Mosteller, F. Data Analysis and Regression: A Second Course in Statistics (en anglès). Reading, Mass: Addison-Wesley, 1977. ISBN 0-201-04854-X.
* ↑ Stephanie. «Multimodal Distribution Definition and Examples» (en anglès). https://www.statisticshowto.com,+27-07-2015.+[Consulta: 31 octubre 2022].
# Resolució 1238 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1238 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 14 de maig de 1999 després de reafirmar totes les resolucions anteriors del Sàhara Occidental, el Consell el Consell va ampliar el mandat de la Missió de Nacions Unides pel Referèndum al Sàhara Occidental (MINURSO) fins al 14 de setembre de 1999.
El Consell de Seguretat va acollir amb beneplàcit l'acceptació pel Govern del Marroc i el Front Polisario de les modalitats detallades per a la implementació del paquet de mesures del Secretari General Kofi Annan relatives a la identificació dels votants, el procés d'apel·lacions i el calendari d'implementació revisat com a part del Pla de Regularització.
El mandat de la MINURSO es va ampliar per permetre la represa del procés d'identificació, l'inici del procés d'apel·lació i la conclusió de tots els acords pendents relacionats amb el Pla de Regularització. El Consell va recolzar l'augment del personal de la Comissió d'Identificació de 25 a 30 membres.
Es va demanar al Secretari General que informés cada 45 dies sobre les novetats relatives al pla de regularització, en particular pel que fa a la cooperació d'ambdues parts en relació amb la identificació dels votants, els protocols relacionats amb els refugiats i la confirmació que l'Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Refugiats (ACNUR) estava operatiu a la regió. Addicionalment, l'ACNUR es va encarregar de proporcionar informes sobre mesures de creació d'edificis de confiança i terminis per a la seva implementació.
Finalment, es va demanar al Secretari General que presentés un calendari revisat per a la celebració d'un referèndum sobre l'autodeterminació pel poble del Sàhara Occidental i les conseqüències financeres, d'acord amb el Pla de Regularització.

## Vegeu també

* Zona Lliure
* República Àrab Sahrauí Democràtica
* Mur marroquí
* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1201 a la 1300 (1998 – 2000)

## Referències

* ↑ «Security Council extends mandate of MINURSO until 14 September». United Nations, 14-05-1999.
* ↑ United Nations, Office of Public Information. UN monthly chronicle, Volumes 36–37. United Nations, Office of Public Information, 1999, p. 71.

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Seka

«Seka» té aquests significats:
* Monique Séka, cantant ivoriana.
* Seka (actriu), actriu pornogràfica estatunidenca.
* Seka Aleksić, cantant serbo-bosniana.
* Şekä, un nan de la mitologia tàtar.
* SEKA (petrolera), una empresa petroliera.
* Districte de Seka, un districte (amphoe) a la província de Bueng Kan, Tailàndia.
** Seka (Tailàndia), subdistricte al districte de Seka.
* Seka (Etiòpia).
* Seka o Hsekiu, antic rei egipci predinàstic.
# Oxymycterus roberti

Oxymycterus roberti és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del Brasil, on viu a altituds d'entre 700 i 900 msnm. El seu hàbitat natural són els boscos d'araucària amb camps oberts i herbassars. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.
L'espècie fou anomenada en honor del col·leccionista francès Alphonse Robert.

## Referències

* ↑ D'Elía, G.; Pardiñas, U. Oxymycterus roberti. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 6 novembre 2016.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 343. ISBN 978-0801893049.
# El hombre de la nevera

El hombre de la nevera és una pel·lícula de comèdia espanyola del 1993 escrita i dirigida per Vicent Tamarit Rius en el seu debut en el llargmetratge, basada en un relat de Cristòfol Martí Adell. Fou rodada a Olocau del Rei, Morella i El Forcall,

## Argument

Roque i Constantino són un matrimoni madur i sense fills que viu a les muntanyes i que degut una la política que engresca a l'èxode rural marxen a la ciutat de València, on es posen a treballar de porters de finca. Tanmateix, no s'adapten a la nova situació i Constantina només pensa en tornar a les muntanyes. Per tal de fer realitat el seu desig Roque la fica dins d'un frigorífic i d'aquesta manera intenta tornar-la al poble.

## Repartiment

* Francisco Algora - Roque
* Alicia Hermida - Constantina
* Rosana Pastor
* Joaquín Climent - Tomás
* Asunción Balaguer
* Tina Sáinz

## Recepció

Va formar part de la secció oficial de la XIV edició de la Mostra de València, on Alicia Hermida va guanyar una menció especial a la millor interpretació femenina.

## Referències

* ↑ CONFI(N)ATS A LA COMÈDIA ‘EL HOMBRE DE LA NEVERA’ a consorcimuseus.gva.es
* ↑ El hombre de la nevera al Diccionario Audiovisual Valenciano
* ↑ El hombre de la nevera a filmoteca.org
* ↑ El filme italiano "La gran sandía" gana la Mostra de Valencia, La Vanguardia, 7 d'octubre de 1993
# Dracó d'Atenes

Dracó (en llatí Dracon, en grec antic Δράκων) fou l'autor del primer codi legal escrit d'Atenes anomenat Δεσμοί (Desmoi "llaços, cadenes"), per distingir-lo del νόμοί (Nomoi "llei, costum") de Soló. El va establir cap a l'any 621 aC, quan va obtenir el càrrec de tesmòteta (θεσμοθέτης "legislador") d'Atenes.
Aquest codi establia la pena de mort per a gairebé tots els delictes, des de robatoris menors i sacrilegis fins a l'assassinat, cosa que va fer dir a Heròdic i a Demades que aquestes lleis no eren d'un home, sinó d'un dragó (δράκων), i que estaven escrites no en tinta, sinó en sang. Ell se'n va defensar dient que les petites ofenses mereixien la mort i per les grans no hi havia càstig major per imposar, segons expliquen Aristòtil, Plutarc i Aulus Gel·li. Aristòtil, si el fragment és d'ell, diu que Dracó no va canviar la constitució d'Atenes i que l'única característica destacable de les seves lleis era la gravetat de les penes.
En aquestes lleis establia provisions per a l'educació dels ciutadans i constituïa els èfetes (ἐφέτης ephetes) com a cort d'apel·lació del ἄρχων βασιλεύς (arcont basileu) per a casos d'homicidi accidental. Aquestes lleis es creu que van ser establertes al quadrienni de la 39a Olimpíada, l'any 622 aC o el 621 aC.
La majoria de les lleis de Dracó van quedar obsoletes després del 594 aC, però algunes, segons Andòcides, van romandre vigents fins al final de la guerra del Peloponès, com per exemple la llei que permetia al marit matar l'esposa si la sorprenia en adulteri. Demòstenes diu que Dracó i Soló eren especialment honorats per les seves bones lleis i Suïdas i Pausànias afegeixen que alguns pobles van adoptar una de les lleis de Dracó que establia que si un objecte inanimat causava la mort d'algú, aquest objecte havia de ser desterrat del territori.
Suides diu també que va morir a Egina, ofegat pel gran nombre de barrets i capes que li va tirar el poble per honorar-lo en un teatre.
Del seu codi es deriva l'adjectiu draconià, que significa extremadament i cruelment sever (per exemple, mesures draconianes: mesures extremadament i cruelment severes).

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* 1 2 Dracon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1072
* ↑ Aristòtil. Política, II, 2

## Vegeu també

* Dret a l'antiga Grècia
# Alberto Taraglio

Alberto Taraglio (Roma, 2 de setembre de 1959) és un guionista, director de cinema i autor de còmics italià.

## Biografia

Va començar com a dissenyador en l'àmbit del Còmic i la sàtira, col·laborant amb Totem, l'Unità, L'Opinione, i La Repubblica. Va assistir al Centro Sperimentale di Cinematografia els anys entre 1983 i 1985, graduant-se en Direcció de cinema amb el curtmetratge Tu sei differente, interpretat per Sergio Castellitto.
Taraglio va ser assistent de direcció de cinema i col·laborador en el guió de Gianni Amelio a les pel·lícules I ragazzi di via Panisperna (1988) i Così ridevano (guanyadora del Lleó d'Or a la 55a Mostra Internacional de Cinema de Venècia el 1998). El 2016 va tornar a treballar amb ell, adaptant (juntament amb Chiara Valerio) la novel·la de Lorenzo Marone La tentazione di essere felici i després escrivint junts el guió de la pel·lícula que el director basat en: La tenezza (2017) (pel·lícula que li va valer la nominació al millor guió "no original" al David di Donatello 2018).
Ha escrit tant programes de televisió per a Rai com temes i guions per a cinema.
Com a director va dirigir, a més d'un episodi de la pel·lícula col·lectiva De Generazione (1994), el llargmetratge Amarsi pu darsi (2001) amb Claudia Gerini i Claudio Santamaria, una comèdia surrealista.
Posteriorment es va dedicar principalment a escriure sèries per a televisió com Codice rosso el 2006 i I Cesaroni (temporada 3) el 2008. El 2015 va concebre, juntament amb Maria Grazia Saccà, una sèrie de televisió en dotze capítols, Baciato dal sole, produïda per Rai Fiction i Pepito Produzioni.

## Filmografia
### Director

* Il futuro ha contorni un po' vaghi - curtmetratge (1982)
* Il martirio - curtmetratge (1983)
* Tu sei differente - curtmetratge (1985)
* La TV fa male ai bambini, episodi de De Generazione (1994)
* Amarsi può darsi (2001)

### Guionista
#### Cinema

* Così ridevano, dirigida per Gianni Amelio (1998)
* Fate un bel sorriso, dirigida per Anna Di Francisca (2000)
* Amarsi può darsi, dirigida per Alberto Taraglio (2001)
* La tenerezza, dirigida per Gianni Amelio (2017)
* Hammamet, dirigida per Gianni Amelio (2020)

#### Televisió

* Casanostra - sèrie de televisió (1991)
* Felice - sèrie de televisió (1992)
* Lezioni di guai - sèrie de televisió (1999)
* Codice rosso - sèrie de televisió (2006)
* I Cesaroni 3 - sèrie de televisió (2009)
* Baciato dal sole - sèrie de televisió (2016)
* Il mio vicino del piano di sopra e Mia moglie, mia figlia, due bebè, episodis de la sèrie de televisió Purché finisca bene (2016)

## Notes

* ↑ Alberto Taraglio a Cineuropa
* ↑ Alberto Taraglio a unifrance.org
* ↑ «annadifrancisca | Casa Nostra». annadifrancisca.
* ↑ «annadifrancisca | Felice». annadifrancisca.
* ↑ «Purché finisca bene 2 - Il mio vicino del piano di sopra».
* ↑ «Purché finisca bene 2 - Mia moglie, mia figlia, due bebè».
# Rhinobatos spinosus

Rhinobatos spinosus és un peix de la família dels rinobàtids i de l'ordre dels rajiformes.

## Morfologia

Pot arribar als 34 cm de llargària total.

## Reproducció

És ovovivípar.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de la Baixa Califòrnia (Mèxic).

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Preludi (música)

El mot preludi serveix per designar tipus molt diversos d'estructures de la música instrumental que tenen orígens comuns o semblants però que acaben tenint notables diferències.

## El preludi en la música instrumental del Barroc

Els primers exemples de preludis en la música instrumental del Barroc són passatges improvisats que s'interpretaven abans de l'execució de peces instrumentals, normalment suites de danses o d'altre tipus. Més tard, el preludi va ser compost juntament amb la resta de la composició instrumental a la qual preludiava, però mantenia aquest caràcter improvisatori que anava conjuntament amb una estructura no sotmesa a les formes establertes habituals i a un tractament igualment lliure dels temes i de les evolucions harmòniques i tonals. Són exemples notables de preludis de la música instrumental del barroc els que donen inici moltes suites de Johann Sebastian Bach o els preludis seguits de sengles fugues per a clavicèmbal que integren El clavecí ben temperat d'aquest mateix autor.

## El preludi com a gènere de la música instrumental solista del Romanticisme

En el classicisme, aquest caràcter lliure i allunyat del seguiment de patrons preestablerts i habituals que mostra el preludi va entrar en confrontació amb l'estima en què es tenia la composició subjecta a esquemes i patrons formals més aviat rígids que guiaven la feina creativa de l'autor i facilitaven el seguiment en l'audició als oients, com per exemple la forma sonata, de manera que no va ser una estructura gaire utilitzada.
En canvi, sí que va trobar un terreny propici en el Romanticisme i la seva recerca de formes d'expressió no sotmeses a patrons formals que poguessin ser un llast a l'expressió lliure. Així va néixer una nova forma musical denominada preludi, gairebé sempre per a piano sol, consistent en petites peces de curta durada, en un sol moviment, d'estructura lliure, i que no tenien cap voluntat descriptiva. Són especialment coneguts els de Chopin. Ja més enllà estrictament del romanticisme, continuaren aquesta tradició altres compositors com Debussy, Mompou, Rakhmàninov o Skriabin

## El preludi en la música escènica

En la música escènica, el preludi és un moviment orquestral que fa d'introducció a una òpera o, en general, a una composició de música escènica. No té una estructura formal que es pugui considerar l'habitual en els preludis, contràriament al que succeeix amb les obertures i sí que és habitual que hi apareguin, d'alguna manera o altra, els temes més importants i/o més fàcils de reconèixer de l'obra i que, més tard, apareixeran en la seva versió vocal.
El preludi es fa especialment habitual en l'òpera romàntica, a partir del moment en què la llibertat formal que requereix la forma d'expressió romàntica no encaixa amb els patrons formals rígids de l'obertura.
Els preludis de les òperes de Georges Bizet i dels drames musicals de Richard Wagner es compten entre els més populars.
# Saxicola

Saxicola és un gènere d'ocells de la família dels muscicàpids (Muscicapidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 11.2, juliol 2021) aquest gènere està format per 15 espècies:
* Saxicola caprata - Bitxac negre.
* Saxicola dacotiae - Bitxac de les Canàries.
* Saxicola ferreus - Bitxac gris.
* Saxicola gutturalis - Bitxac de Timor.
* Saxicola insignis - Bitxac de Hodgson.
* Saxicola jerdoni - Bitxac de Jerdon.
* Saxicola leucurus - Bitxac cuablanc.
* Saxicola macrorhynchus - Bitxac de Stoliczka.
* Saxicola maurus - Bitxac siberià.
* Saxicola rubetra - Bitxac rogenc.
* Saxicola rubicola - Bitxac comú.
* Saxicola sibilla (endèmic de Madagascar).
* Saxicola stejnegeri (endèmic de l'est d'Àsia)
* Saxicola tectes - Bitxac de la Reunió.
* Saxicola torquatus - Bitxac africà.

## Referències

* ↑ «Chats, Old World flycatchers». IOC World Bird List Version 11.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2021. [Consulta: 27 desembre 2021].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia Consulta en: 11 desembre 2021
* ↑ «Bitxac siberià» (en anglès). eBird. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Bitxac comú» (en anglès). eBird. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Bitxac africà» (en anglès). eBird. [Consulta: 11 desembre 2021].
# Pardal del Kordofan

El pardal del Kordofan (Passer cordofanicus) és un ocell de la família dels passèrids (Passeridae).

## Hàbitat i distribució

Habita sabanes, terres de conreu i ciutats del nord-oest del Sudan i l'est de Txad.

## Referències

* ↑ «Pardal del Kordofan». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
# Ebenezer Place

Ebenezer Place a Wick, Caithness, Escòcia, és, segons el Llibre Guinness dels rècords, el carrer més curt del món, amb 2,06 metres de llargada.
El 2006 va sobrepassar el rècord anterior de 5,2 metres que posseïa Elgin Street a Bacup, Lancashire. El carrer només té una porta, que pertany al Mackays Hotel.
El carrer és originari de 1883, quan es va construir el número 1 del carrer. Va ser declarat carrer l'any 1887.

## Referències

* ↑ «Street measures up to new record». BBC News, 01-11-2006. [Consulta: 9 setembre 2008].
* ↑ Craig Naples. «Northern exposure - Wick». The Scotsman, 13-09-2008. [Consulta: 19 juliol 2009].
* ↑ «Celebrating the shortest street». The Daily Post, 31-10-2006. Arxivat de l'original el 2012-10-26. [Consulta: 19 juliol 2009].
* ↑ «World Record!». MacKays Hotel. Arxivat de l'original el 2007-06-26. [Consulta: 28 juliol 2007].
# Districte municipal de Radviliškis

El Districte municipal de Radviliškis (en lituà: Radviliškio rajono savivaldybė) és un dels 60 municipis de Lituània, situat dins del comtat de Šiauliai, i que forma part de la regió de Aukštaitija. El centre administratiu del municipi és la ciutat Radviliškis des del 1950.
Radviliškis és coneguda per les seves begudes gasoses, les indústries de processament de la fusta amb la producció de mobles i maquinària, confecció de roba de punt per a homes i senyores, i per tenir el més gran mercat de cotxes de segona mà del nord de Lituània. El districte és famós també per l'extracció de torba.
L'agricultura es desenvolupa al districte a causa de l'alta fecunditat de la terra. Les principals produccions són la cria de vaques, porcs i ovelles junt amb els cereals. Les taxes de producció de carn, llet, cereals i remolatxa sucrera es troben entre les més altes de Lituània.

## Seniūnijos del Districte municipal de Radviliškis

* Aukštelkų seniūnija (Aukštelkai)
* Baisogalos seniūnija (Baisogala)
* Grinkiškio seniūnija (Grinkiškis)
* Pakalniškių seniūnija (Raudondvaris)
* Radviliškio seniūnija (Radviliškis)
* Radviliškio miesto seniūnija (Radviliškis)
* Sidabravo seniūnija (Sidabravas)
* Skėmių seniūnija (Skėmiai)
* Šaukoto seniūnija (Šaukotas)
* Šeduvos miesto seniūnija (Šeduva)
* Šiaulėnų seniūnija (Šiaulėnai)
* Tyrulių seniūnija (Tyruliai)

## Enllaços externs

* Districte municipal de Radviliškis Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. – Portrait of the Regions of Lithuania (anglès)
# Alberto Teta Lando

Alberto Teta Lando (Mbanza Kongo, província del Zaire, 2 de juny de 1948 - París, 14 de juliol de 2008) fou un músic angolès d'ètnia bakongo
La seva música es va centrar en la identitat angolesa, en la guerra civil del país, en l'enyorança dels exiliats angolesos, així com en l'amor de joventut i la família. Va parlar i cantar tant en portuguès com en kikongo. Fou president de la União Nacional dos Artistas e Compositores (UNAC) que després de la seva mort va crear en homenatge seu el Premi d'Art "Alberto Teta Lando". Va morir de càncer a París.

## Cançons

* Kinguibanza (Kimbundu) (1964)
* Um assobio meu
* Negra de carapinha dura
* Angolano segue em frente
* Reunir

## Discografia

* Esperanças Idosas
* Memórias

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 ANGOP - Agência Angola Press. «Teatro e dança preenchem homenagem a Teta Lando» (en portuguès), 04-10-2008.
* ↑ ANGOP - Agência Angola Press. «UNAC institucionaliza Prémio de Arte "Alberto Teta Lando"», 24-10-2008.
# Resolució 708 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 708 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, va ser aprovada per unanimitat el 28 d'agost de 1991, observant amb pesar la defunció del president de la Cort Internacional de Justícia, Taslim Olawale Elias el 14 d'agost de 1991, el Consell va decidir que en concordança a l'Estatut de la Cort les eleccions per omplir la vacant s'efectuarien el 5 de desembre de 1991 en una sessió del Consell de Seguretat i durant la XXXXVI Sessió de la Assemblea General.
Elias havia estat membre de la Cort des de 1976, havent estat el seu vicepresident entre 1979 i 1981, i el seu president entre 1981 i 1985. El seu període del càrrec anava a acabar al febrer de 1994.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)

## Referències

* ↑ «ICJ Communiqué». International Court of Justice, 15-08-1991. Arxivat de l'original el 4 de juny 2011. [Consulta: 1 d’agost 2017].

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org