OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Farmington (Illinois)

Farmington és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 2.601 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Farmington tenia 2.601 habitants, 1.035 habitatges, i 710 famílies. La densitat de població era de 809,9 habitants/km².
Dels 1.035 habitatges en un 29,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,2% hi vivien parelles casades, en un 7,9% dones solteres, i en un 31,4% no eren unitats familiars. En el 29,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,43 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 26,1% entre 25 i 44, un 20,5% de 45 a 60 i un 21,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.893 $ i la renda mediana per família de 49.167 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.500 $ mentre que les dones 25.590 $. La renda per capita de la població era de 19.336 $. Aproximadament el 4,2% de les famílies i el 7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Farmington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Farmington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Notoliparis antonbruuni

Notoliparis antonbruuni és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batipelàgic que viu fins als 6.150 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental: davant les costes de Callao (el Perú).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Andriàixev A. P., 1975. A new ultra-abyssal fish, Notoliparis kurchatovi gen. et sp. n. (Liparidae) from the South-Orkney Trench (Antarctic). Trudy Inst. Okeanol. Akad. Nauk SSSR v. 103. 313-319.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stein, D. L., 2005. Descriptions of four new species, redescription of Paraliparis membranaceus, and additional data on species of the fish family Liparidae (Pisces, Scorpaeniformes) from the west coast of South America and the Indian Ocean. Zootaxa, 1019: 1-25.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Thomas MacRobert

Thomas MacRobert (Dreghorn, 4 d'abril de 1884 - Glasgow, 1 de novembre de 1962) va ser un matemàtic escocès.

## Vida i Obra

Fill d'un ministre de l'església congregacional, va ingressar a la universitat de Glasgow el 1901 amb la intenció d'estudiar teologia i seguir els pasos del seu pare, però es va graduar el 1905 en ciències. El 1907 va obtenir una beca per estudiar al Trinity College (Cambridge) on va passar els exàmens de matemàtiques el 1910 amb honors.
El 1910 va retornar a Glasgow per ser professor de la universitat la resta de la seva vida acadèmica, amb la única excepció del període de la Primera Guerra Mundial en que va ser tinent al regiment Royal Garrison Artillery, destinat a França. Es va retirar el 1954.
MacRobert va ser autor de nombrosos articles sobre la teoria de les funcions especials, tema del que va ser un expert. Va ser l'introductor del concepte d'E-funció a finals de la dècada de 1930. També va ser l'autor de tres llibres de texts, entre els quals destaca Functions of a complex variable (1917), que es va reeditar nombroses vegades i va ser durant molts anys el llibre de text habital dels estudiants universitaris britànics.
El 1927 va ser un dels fundadors de la Glasgow Mathematical Association de la qual va ser president els primers tres anys i a partir de 1945. El 1960 va ser escollit president honorari de la societat.

## Referències

* ↑ Gillespie i Erdélyi, 1963, p. 57.
* ↑ Gillespie i Erdélyi, 1963, p. 57-58.
* ↑ Gillespie i Erdélyi, 1963, p. 59.
* ↑ Rankin, 1962, p. 1267.
* ↑ Ernst, 2012, p. 34 i 85.
* ↑ Gillespie i Erdélyi, 1963, p. 60.
* ↑ Gillespie i Erdélyi, 1963, p. 58.

## Bibliografia

* Ernst, Thomas. A Comprehensive Treatment of q-Calculus (en anglès). Biskhäuser, 2012. ISBN 978-3-0348-0430-1.
* Gillespie, R.P.; Erdélyi, A. «Thomas Murray MacRobert» (en anglès). Glasgow Mathematical Journal, Vol. 6, Num. 2, 1963, pàg. 57-64. DOI: 10.1017/S2040618500034742. ISSN: 0017-0895.
* Rankin, R.A. «Prof. T. M. MacRobert» (en anglès). Nature, Vol. 192, Num. 4861, 1962, pàg. 1267. DOI: 10.1038/1961267a0. ISSN: 0028-0836.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Thomas MacRobert» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* «Thomas Murray MacRobert». University of Glasgow. Arxivat de l'original el 21 d’octubre 2020. [Consulta: 25 maig 2020]. (anglès)
# Cantó de Pàmies-Oest

El cantó de Pamiers-Ouest és un cantó francès del departament de l'Arieja, a la regió d'Occitània. Està enquadrat al districte de Pàmies, té 12 municipis i el cap cantonal és Pàmies.

## Municipis

* Benagas
* Vesac
* Escòça
* Lescoça
* Madièra
* Pàmies
* Sent Amanç
* Sant Joan del Falgar
* Sent Martin d'Òidas
* Sent Miquèl
* Sent Victor e Rosaud
* Unzent

## Vegeu també

* Cantons de l'Arieja
# Cantó de Puiseaux

El cantó de Puiseaux és un cantó francès del departament de Loiret, situat al districte de Pithiviers. Té 13 municipis i el cap és Puiseaux.

## Municipis

* Augerville-la-Rivière
* Aulnay-la-Rivière
* Boësses
* Briarres-sur-Essonne
* Bromeilles
* Desmonts
* Dimancheville
* Échilleuses
* Grangermont
* La Neuville-sur-Essonne
* Ondreville-sur-Essonne
* Orville
* Puiseaux

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 19..-1982 | M. Madre | RGR, després radical |
| 1945-1965 | Paul Ciccoli | Sense etiqueta |
| 1965-1973 | Louis Desrousseaux | UDF |
| 1973-2004 | Pierre Frérot | Divers droite, després RPR |
| 2004- | Christian Blumenfeld | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 4.842 | 4.708 | 4.850 | 5.226 | 5.924 | 6.392 | 7.006 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Saint-Étienne-Sud-Est-3

El cantó de Saint-Étienne-Sud-Est-3 és un cantó francès al districte de Saint-Étienne (departament del Loira) que inclou part del municipi de Sant-Etiève.
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1985 | François Dubanchet | CD, després UDF-CDS |
| 1985-1998 | Michel Thiollière | UDF-Radical |
| 1998-2007 | Jean-Louis Gagnaire | PS |
| 2007-2011 | Jean-Jacques Rey | PR |
| 2011- | Florent Pigeon | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Casa Tomàs (Aldover)

La Casa Tomàs és una obra d'Aldover (Baix Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a l'antiga plaça major, és un edifici considerable, de planta baixa i dos pisos amb balcons. Conserva mitja part frontal i tota la lateral del gran ràfec de bigues de fusta que, en sortir en voladís, formen mènsules amb motllures. Hi destaca la biga cantonera, treballada en forma de cap d'animal fantàstic.
El ràfec s'interromp a mitja façana principal, que dona a la plaça, assenyalant la divisió de les dues propietats actuals (segons es diu, abans era una de sola). En aquesta façana destaquen dues portes, una allindada amb brancals de pedra i l'altra amb arc adovellat de mig punt. Obra de maçoneria ordinària, amb coberta de teules que vessa als dos carrers.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Tomàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 desembre 2018].

## Enllaços externs

* «Casa Tomàs». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Tomelet

La Casa Tomelet és una casa d'Escunhau al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El portal d'accés a "l'auviatge" és obra de fàbrica, de pedra, amb els muntants que imiten l'estructura dels pilars (els capitells duen motllures en relleu). Entorn del pati interior s'estructuren la casa, la "bòrda", el corral i una galeria amb coberta a dues aigües. Aquesta galeria sostinguda per bigues de fusta, recolzades sobre dues pedres rectangulars que les protegeixen de la humitat, és treballada a manera de porxo; a la part superior hi ha una barana de fusta, i a la part inferior, un safareig i un "cum". La casa és d'estructura rectangular, de dues plantes i "humarau", amb fienstres i "lucanes". La "capièria" paral·lela a la façana s'orienta a migdia. Els murs són de pedra vista, sense arrebossar. La porta d'accés és de fàbrica, amb una llinda que duu gravada i pintada en vermell la següent inscripció que s'ha de llegir en la columna: ANO: MAº BARTOLOME// 1822[º] MOGA.

## Referències

* ↑ «Casa Tomelet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Casa Tomàs Rosell

La Casa Tomàs Rosell és una obra eclèctica de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Aquest edifici fou encarregat per Tomàs Rosell a Ramon Minguella Rubio al març de 1888.

## Descripció

Edifici d'habitatges amb dues importants façanes, una dona a la Rambla Nova i l'altra al carrer Sant Francesc, exemples interessants de l'arquitectura historicista de principis del segle xx, la disposició i ordenació de la façana recorda a l'edifici d'habitatges de la Baixada de la Misericòrdia, 7. Ocupa una parcel·la molt regular que permet obrir sis buits a la Rambla Nova i fins a quatre al carrer de Sant Francesc. L'edifici és de planta baixa, tres pisos i golfes. Els baixos són de pedra escairada. En la manera de situar l'ornamentació de la façana, així com en la mida de les obertures, es busca establir una ordenació jeràrquica. La planta noble té balconada seguida. A l'alçat del carrer de la Rambla Nova hi ha una sèrie de formes imitant pilastres estriades i permòdols prefabricats que separen verticalment l'edifici en dos cossos simètrics. Horitzontalment, les cornises situades a l'altura dels forjats separen cinc franges. Els trencaaigües i les decoracions de cornises i mènsules estan inspirades en motius historicistes. Els baixos originals eren de pedra escairada, aquesta part de l'edifici es va malmetre i avui en dia s'ha tornat a revestir.
Pel que fa al ritme de les obertures a la façana principal tots són balconades i en l'alçat lateral s'ha combinat la finestra i els balcons. Cal destacar la qualitat dels motius ornamentals i en l'ús del ferro forjat i colat amb un elaborat treball del picapedrer. Tot l'interès de la construcció rau en la decoració de caràcter historicista, en la disposició acadèmica dels balcons, en la disposició harmònica amb la resta d'alçats.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Tomàs Rosell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2018].
# Carlos Machín Rodríguez

Carlos Machín Rodríguez (Mieres, 13 de març de 1958) va ser un ciclista asturià, que fou professional entre 1981 i 1985. En cop retirat va dirigir diferents equips ciclistes.

## Palmarès

* 1977
** 1r a la Volta da Ascension i vencedor d'una etapa
* 1977
** 1r a la Clàssica als Ports de Guadarrama
* 1982
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Castella
* 1985
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Rioja

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1982. 41è de la classificació general
* 1983. 44è de la classificació general
* 1984. 45è de la classificació general.
* 1985. 70è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Canvi en calent

Canvi en calent (o connexió en calent, de l'anglès hot-plug), és la capacitat que tenen alguns perifèrics de poder ser endollats o desendollats de l'ordinador, sense apagar-lo, i seguir funcionant correctament.
Entre les connexions amb capacitat "hot-plug" es troben les connexions USB, Firewire, SATA i SAS. Les connexions en sèrie, en paral·lel i PS/2 (ratolí i teclat), podrien no estar adaptades per a connexió i desconexion amb l'ordinador encès, ja que es podrien cremar els ports o el perifèric.
A la pràctica, en molts llocs es connecten en calent sense miraments i sembla estrany que això causi problemes amb equips més o menys nous. També cal tenir en compte que en els ordinadors ATX (tots els produïts des 1998) sempre circula corrent encara que estiguin "apagats", en realitat estan en una mena de manera d'espera, per això sempre existiria un risc si no estiguessin blindats per a connexió en calent.
Un cas extrem de connexió en calent per a un dispositiu que no està preparat per a això era el de les BIOS esborrades per un virus informàtic, el virus Txernòbil. El truc per recuperar la BIOS era arrencar la placa amb una altra BIOS que sí que funcionés i un cop estava preparada per executar el disquet amb el programa que reescrivia la BIOS, es treia el xip de la BIOS amb l'ordinador encès i es posava el xip esborrat. Després s'executava el programa i amb una mica de sort funcionava i no s'espatllava res. L'únic que s'arriscava és una placa que no funciona i la BIOS d'algú que l'hagi prestat.
En un altre cas, d'un subscriptor de la llista de correu del grup local de Linux de vizcaya (Glub), va comentar que havia reconnectat una targeta gràfica en un ordinador no preparat. Va haver de reiniciar el sistema X-Window a cegues (no l'ordinador) i va poder tornar a utilitzar l'ordinador normalment.
A l'hora d'usar perifèrics "hot-plug", es pot configurar l'equip perquè quan es connecti un perifèric d'aquest tipus s'executi una acció o tasca, com obrir una carpeta o sincronitzar els fitxers del dispositiu. Per desconnectar-normalment, es deu un assegurar que el dispositiu no deixi alguna tasca a mig fer i pugui produir-se una pèrdua de dades. Això es pot fer bé indicant-li per mitjà de l'ordinador que serà desconnectat, o en alguns casos, simplement esperant que el seu LED indicador ja no mostri activitat en el dispositiu.
Els dispositius "Hot-plug" són principalment perifèrics externs i "endollables", entre ells:
* Ratolins i teclats USB
* Memòria USB
* Discs durs portàtils
* Impressores
El terme Hot Swap es diferencia de la connexió en calent, en què el hot swap s'utilitza per a dispositius més importants per al funcionament d'ordinador i/o per a dispositius interns, que han de ser llevats i recanvis ràpidament.
Alguns dispositius que poden usar Hot Swap són:
* Memòria RAM
* Discs durs interns
* Fonts d'alimentació
* Targetes internes

## Referències

* ↑ Elton Jernigan. Server+ certification: training guide. Que Publishing, 2002, p. 91–. ISBN 9780735710870 [Consulta: 6 juliol 2011].
# Canvi de variable

El canvi de variables és un procés matemàtic que consisteix a substituir una variable o fins i tot una funció per una altra funció d'aquesta o un altre paràmetre. Aquest procés és una de les principals eines per simplificar fórmules algebraiques o, de manera més general, equacions.
La intenció és expressar el problema en noves variables, de manera que esdevingui més simple o més senzill d'entendre.
Aquest procés també es pot aplicar per simplificar el càlcul d'una suma o d'un producte (per exemple, permetent l'agrupació de termes similars).
En la resolució d'integrals s'utilitza el mètode d'integració per canvi de variable o substitució. Anàlogament, també es fa servir el canvi de variables en la diferenciació mitjançant la regla de la cadena.
Un altre exemple és la transformació de coordenades, de coordenades cartesianes $(x,y)$, a coordenades polars $(r,\theta )$:
    $\displaystyle (x,y)=\Phi (r,\theta )$ on $\displaystyle \Phi (r,\theta )=(r\cos(\theta ),r\sin(\theta )).$

## Referències

* ↑ «Integració per canvi de variable». educaciodigital.cat. [Consulta: 27 setembre 2023].
# Carrer de la Cort (Vilafranca del Penedès)

El Carrer de la Cort és una obra del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al centre de Vilafranca del Penedès, a la zona històrica i representativa amb terciarització comarcal. El carrer de la Cort, anomenat popularment "Les Voltes" en la part porticalitzada, presenta una cronologia amb constants modificacions i reformes. És d'origen gòtic.

## Descripció

El carrer té porxos en un dels seus costats, amb cases de planta baixa més reduïda i dos o tres pisos que carreguen sobre pilastres. A l'altre costat hi ha edificis de gran interès (alguns d'ells amb fitxa pròpia). En el conjunt conviuen elements d'arquitectura gòtica, eclèctica, modernista i noucentista amb altres d'arquitectura popular.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer de la Cort». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Carrer de la Concepció (Figueres)

El carrer de la Concepció és una via urbana de la ciutat de Figueres (Alt Empordà) que juntament amb la plaça del Gra i la plaça de la Palmera forma un conjunt protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Conté construccions modernistes, eclèctiques i noucentistes. És un espai urbà de relació entre l'àmbit de la plaça del Gra i la plaça de la Palmera constituït pels fronts edificats de les mateixes finques sobre el carrer de la Rutlla i la Plaça del Gra. Les edificacions tradicionals existents de dues o tres plantes tenen les façanes compostes a partir d'eixos verticals d'obertures allargades formant balcons i el tractament ornamental de sòcol, pilastraments, motllures, emmarcaments, guardapols, cornises, i balustrades, es realitza a partir d'un repertori similar a l'emprat al conjunt del carrer Pi i Margall.

## Referències

* ↑ «Carrer Concepció de Figueres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Cardó pelut

El cardó pelut (Dipsacus pilosus) és una espècie de planta amb flors del gènere Dipsacus de la família de les caprifoliàcies, semblant al Dipsacus fullonum, creix en praderies, terres incultes, erms i a la vora de rius. És nativa d'Europa, Turquia, el Caucas i el nord de l'Iran.

## Referències

* ↑ «Dipsacus pilosus». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 21 maig 2023].
* 1 2 «Dipsacus pilosus» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 21 maig 2023].
# Casbas de Huesca

Casbas de Uesca o Casbas d'as Monchas (en castellà Casbas de Huesca, oficialment Casbas de Huesca-Casbas de Uesca és un municipi aragonès situat a la província d'Osca i enquadrat a la comarca de la Foia d'Osca.

## Entitats de població

El municipi agrupa els nuclis següents:
* Junzano. Està situat a 509 metres sobre el nivell de la mar, a un terreny planer a la dreta del riu Alcanadre, entre dos rierols. L'any 1991 el llogaret tenia 57 habitants. Prop del poble, sobre un turó, s'hi troben les ruïnes de l'ermita de la Mare de Déu de Salillas, que conserva l'absis romànic i sepulcres excavats a les roques.
* Labata. Està situat a 579 metres d'altitud, entre els rius Calcón i Formiga, i depèn fonamentalment de la riquesa agrícola (vi i oli) i ramadera. Antigament era conegut per la construcció de carros. Tenia 50 habitants l'any 1991.
* Sieso de Huesca. Està situat a 582 metres d'altitud, a 1 km del nucli de Casbas. Tenia 61 habitants l'any 2017.
* Panzano. Està situat a 649 metres sobre el nivell del mar. L'any 1991 el llogaret tenia 42 habitants. El municipi compta amb coves de gran interès espeleològic, sent les més conegudes la cova de Chaves i la cova de Solencio. La cova de Sant Cosme alberga el santuari on es veneren les imatges de Sant Cosme i Sant Damià. També gaudeix de popularitat la cova de les Ovelles.
** Bastarás. Caseria situada a una superfície inclinada, als contraforts de la serra de Guara. Conserva la portada romànica a la seva església parroquial.
** Santa Cilia. A Santa Cilia s'hi troba el centre d'interpretació de La Casa de los Buitres.

## Referències

* ↑ Nome tradicional segons el Consello d'a Fabla Aragonesa, Luengas & Fablas 8-9, 2004-2005, ISSN 1137-8328
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Casbas de Huesca». Arxivat de l'original el 2016-09-13. [Consulta: 16 juliol 2016].
* ↑ Comarca Foia d'Osca, Casbas de Huesca
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Junzano». Arxivat de l'original el 2016-09-13. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Labata». Arxivat de l'original el 2016-09-13. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Sieso de Huesca». Arxivat de l'original el 2018-08-28. [Consulta: 28 agost 2018].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Panzano». Arxivat de l'original el 2016-09-13. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Coves de Chaves». Arxivat de l'original el 2016-09-14. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Cova de Solencio». Arxivat de l'original el 2016-09-14. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Bastarás». Arxivat de l'original el 2016-09-13. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Santa Cilia». Arxivat de l'original el 2016-09-13. [Consulta: 21 juliol 2016].
# Castell de Montsuar

Castell de Montsuar és un monument del municipi d'Ivars d'Urgell (Pla d'Urgell) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Castell medieval documentat el segle xi, del qual no se'n coneixen restes visibles, en procés de recerca.

## Història

Castell medieval documentat el segle xi. Actualment no en queden restes.
El castell de Montaler consta com un límit de terme de la Fuliola en la carta de població d'aquesta vila de l'any 1080. És una construcció del Baix Imperi Romà que persisteix durant l'època visigòtica i que fou abandonat pels àrabs en avançar la Reconquesta cristiana.
Des dels seus orígens constituí una granja agrícola fortificada i així continuarà després que el castell fou conquerit per Ermengol IV.
El castell de Montsuà no apareix en la carta de població de la Fuliola. Fou repoblat per Gambau de Ribelles que el 1149 acompanyà al comte Ermengol VI d'Urgell a la conquesta de Lleida.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castell de Montsuar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Casa Nova del Vendrell

La Casa Nova del Vendrell és una masia de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de tres cossos, el central més alt, coberts a doble vessant (el central) i a una sola (els laterals). La porta d'entrada, malgrat les modificacions recents, conserva la llinda d'un sol carreu de pedra i els carreus dels brancals. Les obertures semblen col·locades molt arbitràriament i són de petites dimensions. Igual que moltes altres cases de la comarca, a la part frontal de la casa hi han construït una lliça rodejada de petites habitacions, inicialment pel bestiar. A la part posterior hi han afegit un garatge.

## Història

Correspon al tipus de construcció de nova planta que durant el segle xviii era molt comú a tota la comarca en una època d'eufòria constructiva i prosperitat econòmica. Però les modificacions que ja sofert recentment, encara que no han afecta majoritàriament l'estructura sí que han canviat la fisonomia, fet no gaire corrent a Tona.

## Referències

* 1 2 «Casa Nova del Vendrell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].