OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi Südkärnten

El Gran Premi Südkärnten és una cursa ciclista d'un dia que es disputa per les carreteres del land austríac de l'Caríntia. Al llarg de la seva història ha tingut diferents noms. De 2012 a 2014 formà part de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| Kettler Classic-Südkärnten |
| 2001 | Sasa Sviven | Filippo Baldo | Petr Herman |
| 2002 | Vladislav Boríssov | Fabio Bulgarelli | René Weissinger |
| Völkermarkter Radsporttage |
| 2003 | Hannes Hempel | Christian Pfannberger | Maurizio Vandelli |
| 2004 | Hans-Peter Obwaller | Paul Crake | Petr Herman |
| 2005 | René Weissinger | Harald Totschnig | Uroš Silar |
| 2006 | Nico Graf | Gašper Švab | Petr Herman |
| 2007 | Markus Eibegger | Martin Riska | Harald Starzengruber |
| 2008 | Ján Valach | Michael Pichler | Robert Nagy |
| 2009 | Michael Pichler | Björn Thurau | Jan Bárta |
| 2010 | Matija Kvasina | Marcel Ternovsek | Matej Mugerli |
| 2011 | Robert Vrečer | Vladimir Kerkez | Dejan Bajt |
| Gran Premi Südkärnten |
| 2012 | Marko Kump | Giuseppe De Maria | Oliver Hofstetter |
| 2013 | Julian Alaphilippe | Matej Mugerli | Leonardo Pinizzotto |
| 2014 | Andrea Pasqualon | Matej Mugerli | Markus Eibegger |
| 2015 | Jan Tratnik | Riccardo Bolzan | Matthias Krizek |
| 2016 | Marek Čanecký | Robert Jenko | Markus Freiberger |
| 2017 | János Pelikán | Helmut Trettwer | Maximilian Kuen |
| 2018 | Lukas Schlemmer | Patrick Bosman | Gašper Kratašnik |
| 2019 | Samuele Rivi | Mattia Bais | Stefan Pöll |

## Referències

* ↑ «G.P Südkärnten (Aut) - Cat. 1.2». [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ Archives, Cycling. «Diex» (en anglès). [Consulta: 15 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Web oficial (alemany)
# Gonçal Ferrandis d'Híxar i Centelles

Gonçal Ferrandis d'Híxar i de Centelles (Aragó, vers ? - Valls, 1435), arquebisbe de Tarragona.
Fou fill del baró d'Híxar Alfons Ferrandis d'Híxar i de Toda de Centelles.
Resta enterrat en prop de la grada del presbiteri de la Catedral de Tarragona.
# Glacis United Football Club

El Glacis United Football Club és un club de futbol professional de Gibraltar.
El club va ser fundat el 1965 i ràpidament esdevingué un club dominant al campionat local, guanyant 9 títols consecutius entre 1966 i 1974.

## Palmarès

* Lliga de Gibraltar:
       1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1976, 1981, 1982, 1983, 1985, 1989, 1997, 2000
* Rock Cup:
       1975, 1981, 1982, 1997, 1998
* Pepe Reyes Cup:
       2000, 2005

## Referències

* ↑ «First Division 17/18 Results – Gibraltar Football Association». Arxivat de l'original el 12 June 2018. [Consulta: 7 maig 2018].
* 1 2 «Gibraltar – List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 juliol 2014].
* ↑ «Gibraltar – List of Cup Winners». RSSSF. [Consulta: 9 juliol 2014].
# Grup de recerca CREA

CREA, acrònim de Community of Research on Excellence for All és un grup de recerca adscrit a la Universitat de Barcelona. Va ser fundat el 1991, aleshores amb el nom Centre Especial de Recerca en Teories i Pràctiques Superadores de Desigualtats, pel catedràtic de sociologia Ramón Flecha. El 2016, reunia 72 investigadors de sociologia, educació, psicologia, economia, ciència política, dret, criminologia, comunicació, biologia, neurologia i història de sis universitats catalanes, tres d'espanyoles i cinc d'estrangeres, incloent-hi Cambridge.
El 2004, va rebre diverses crítiques sobre el funcionament del grup però, el 2006, la fiscalia va arxivar el cas al no trobar cap delicte, tot i que, va requerir canvis al col·lectiu, al detectar pràctiques discriminatòries contra alguns dels seus membres. El 2014, Mariano Fernández Enguita, catedràtic de sociologia de la Universitat Complutense de Madrid, va posar en dubte els seus mètodes de recerca. El 2016, la UB va traslladar a la fiscalia set denúncies d'alumnes i professors contra el CREA que l'acusaven de comportaments de secta, manipulació i invasió de la intimitat. CREA va vincular les queixes a una campanya difamatòria per la seva línia de recerca i denúncia sobre la violència de gènere i assetjament sexual a les universitats. El 2017 les denuncies van ser arxivades al no disposar de prou testimonis i proves per actuar a nivell penal. El 2018, CREA va denunciar l'entitat antisectes Redune per difamació, després de l'arxivament de les denúncies.

## Referències

* 1 2 3 Padilla, Toni «Denuncien un grup de recerca de la UB acusant-lo d'actuar com una secta». Ara, 13-06-2016 [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ «Denuncien el centre d'investigació CREA per «actuar com una secta»». Nació Digital, 13-06-2016 [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ Fernández-Enguita, Mariano «De la información al conocimiento… pero en serio» (en castellà). Participación Educativa. Consejo Escolar de Estado, vol.3 Segunda época, núm.5, 01-12-2014, pàg. 56-57.
* ↑ Padilla, Toni «La Fiscalia investiga set denúncies per comportaments sectaris al CREA, el grup de recerca de la UB». Ara, 01-10-2016 [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ «Denuncien pràctiques de manipulació psicològica al grup de recerca de la UB CREA». 324cat. CCMA, 13-06-2016. [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ Borràs, Enric «El fiscal arxiva les denúncies per secta contra el grup de recerca de la UB». Ara, 27-01-2017 [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ Borràs, Enric «Un grup de recerca de la UB porta una entitat antisectes als tribunals». Ara, 27-07-2018 [Consulta: 4 juliol 2020].
# Goran Stanić

Goran Stanić (en macedònic: Горан Станиќ) (Skopje, 8 de setembre de 1972 és un antic futbolista serbi-macedoni que jugava de defensa.

## Trajectòria

Començà la seva carrera al FK Vardar, fitxant el 1998 a la UE Lleida. Al club català jugà dues temporades, fins al 2000. Retornà al seu país per jugar al FK Cementarnica i al FK Rabotnički, i més tard al Rad de Belgrad. A partir del 2003 jugà a la lliga escocesa, a clubs com Raith Rovers, St. Johnstone o East Fife
Fou dos cops internacional amb la selecció de Macedònia del Nord.

## Referències

* ↑ «St Johnstone 5-1 Hamilton Accies». BBC Sport, 25-10-2005. [Consulta: 5 juny 2008].
* ↑ «East Fife bring Stanic to Methil». The Courier. Arxivat de l'original el 5 de juny 2011. [Consulta: 5 juny 2008].
* ↑ «Stanic to join East Fife influx». BBC Sport, 05-06-2008. [Consulta: 5 juny 2008].
* ↑ Federació de Futbol de Macedònia
* ↑ «Federació de Futbol de Macedònia». ffm.com.mk. [Consulta: 5 juny 2008].

## Enllaços externs

* Dades estadístiques sobre Goran Stanić a soccerbase.com
* Macedonian Football (anglès)
# Gordon i Paddy

Gordon i Paddy (originalment en suec, Gordon och Paddy) és una pel·lícula d'animació de comèdia dramàtica sueca del 2017, dirigida per Linda Hambäck. La pel·lícula és una adaptació del llibre escrit per Ulf Nilsson i il·lustrat per Gitte Spee. La cinta va ser seleccionada per ser projectada a la secció Generació Kplus del 68è Festival Internacional de Cinema de Berlín. La pel·lícula es va estrenar a Suècia el 22 de desembre de 2017 protagonitzada per les veus de Stellan Skarsgård, Melinda Kinnaman i Felix Herngren per a la versió sueca. El 5 d'abril de 2019 es va estrenar el doblatge en català.

## Sinopsi

El cap de policia del bosc, en Gordon, està a punt de retirar-se i necessita trobar un nou ajudant. En Paddy, un ratolí intel·ligent amb un gran sentit de l'olfacte, sembla ser el candidat adequat. Junts han de resoldre l'últim cas d'en Gordon: el misteri de les nous desaparegudes de l'esquirol. En Gordon i en Paddy hauran de descobrir si ha sigut la guineu qui les ha agafat.

## Repartiment

| Personatge | Suec (veu) |
| Gordon | Stellan Skarsgård |
| Paddy | Melinda Kinnaman |
| Valdermar | Felix Herngren |

## Referències

* ↑ «Press Releases Generation 68th Berlinale : Reflection reality». 68è Festival Internacional de Cinema de Berlín. Arxivat de l'original el 19 de gener 2018. [Consulta: 17 gener 2018].
* ↑ Pham, Annika. «New Europe Film Sales boards Swedish Gordon & Paddy animated film». nordiskfilmogtvfond, 14-12-2017. [Consulta: 30 gener 2018].
* ↑ «Gordon i Paddy». Cinema en Català. [Consulta: 10 abril 2022].

## Enllaços externs

* Gordon i Paddy a Pack Màgic
* Gordon i Paddy a FilminCAT
# Goya (pel·lícula)

Goya és un llargmetratge documental espanyol en color dirigit per Rafael Julià Salvia i Giménez en 1973 basant-se en un poema dramàtic entres actes del'historiador de l'art aragonès José Camón Aznar basat en la biografia i les obres del pintor aragonès Francisco de Goya y Lucientes com a paradigma d'una època, amb una visió negativa i pessimista. Mostra les relacions entre l'obra d'aquest pintor i el cinema, però criticada per l'abús de la paraula en detriment de les obres en color.

## Veus

* Ángel María Baltanás
* Pilar Calvo
* Matilde Conesa
* Rafael de Penagos
* Teófilo Martínez
* Vicente Bañó
* Modesto Blanch
* Antonio Carrera

## Premis

Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1973 | Premi especial | Rafael Julià Salvia i Giménez | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Goya en el cine documental español entre las décadas de los cuarenta y los ochenta: tratamientos sociológicos, ideológicos y estéticos». Arxivat de l'original el 2018-04-22. [Consulta: 30 abril 2019].
* ↑ Francisco Javier Lázaro Sebastián, Fernando Sanz Ferreruela Goya en el audiovisual: aproximación a sus constantes narrativas y estéticas ..., p. 168-175
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1973». CEC. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 15 desembre 2018].
# El Sàlzer (masia d'Odèn)

El Sàlzer és una masia situada al municipi d'Odèn, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 589.
# Los pájaros de Baden-Baden

Los pájaros de Baden-Baden és una coproducció hispà-suïssa, de drama romàntic, estrenada el 1975, dirigida per Mario Camus i protagonitzada en els papers principals per Catherine Spaak, Frédéric de Pasquale i José Luis Alonso. Es tracta d'una adaptació cinematogràfica del relat curt homònim de l'escriptor espanyol Ignacio Aldecoa publicat en 1965.

## Sinopsi

Durant un calorós estiu en la capital madrilenya, Elisa, una jove de classe acomodada, aprofita la calma a la ciutat i l'absència dels seus pares de vacances, per a preparar la seva tesi doctoral. Amb aquesta fi necessita els serveis d'un fotògraf que l'ajudi per a il·lustrar el seu treball. Per a això contracta a Pablo, un home separat, una mica bohemi i solitari que viu amb el seu fill Andrés. A mesura que van treballant junts comencen a sentir una forta atracció mútua. Per a ella, no és més que un romanç estiuenc però per a Pablo podria ser una història d'amor i de salvació.

## Repartiment

* Catherine Spaak com Elisa
* Frédéric de Pasquale com Pablo
* José Luis Alonso com Andrés
* Carlos Larrañaga com Ricardo
* Alejandro de Enciso com Fernando
* Antonio Iranzo com Vicente
* Cándida Losada com Mare
* Andrés Mejuto com Tío David
* Concha Cuetos com Maritina
* Carlos Otero
* Teresa del Río
* Carmen de la Maza
* William Layton
* Eduardo Puceiro
* José Carlos Plaza
* Ariane Koizumi
* Pilar Gómez Ferrer
* Cristina Moreno
* Luisa Sala

## Premis

La pel·lícula va rebre els premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1974 al millor guió, al millor director i a la millor música, aconseguint el segon lloc en l'apartat de millor pel·lícula, sent la guanyadora Furtivos de José Luis Borau.

## Referències

* ↑ «Los pájaros de Baden-Baden». ABC. [Consulta: 2 gener 2020].
* ↑ «Los pájaros de Baden Baden». Sensacine. [Consulta: 2 gener 2020].
* ↑ «Los pájaros de Baden-Baden · España-Suiza 1975». Cervantes Virtual. [Consulta: 2 gener 2020].
* ↑ «La Semana de Cine de Medina del Campo otorga el Roel de Honor al director Mario Camus». El día de Valladolid, 18-02-2014. [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ «Mario Camus». [Consulta: 3 gener 2020].

## Enllaços externs

* Presentació de la pel·lícula al programa Historia de nuestro cine per part d'Elena S. Sánchez amb Carlos F. Heredero com a invitat. (19 d'agost de 2015)
# Roure de la Torre del Canonge

El Roure de la Torre del Canonge (Quercus humilis) és un arbre que es troba a Sabadell (el Vallès Occidental), el qual és un bell exemplar de roure martinenc molt poc conegut, fins i tot, pels mateixos sabadellencs.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 2,89 metres.
* Alçada: 22 m.
* Amplada de la capçada: 21 x 28 metres (amplada mitjana capçada: 24,5 metres).
* Altitud sobre el nivell del mar: 179 m.

## Aspecte general

Es troba en bon estat de conservació, tret d'alguna branca morta. Les seues dimensions són notables, especialment pel que fa al diàmetre de la capçada, una de les més descomunals de la comarca. Molt a prop s'alça un altre gran roure de dimensions més modestes.

## Accés

Es troba a cinc minuts a peu de les ruïnes de la Torre del Canonge, vora el riu Tort. Des de Sabadell, cal prendre la carretera C-1413 en direcció a Sentmenat. Just després de travessar el riu Ripoll per un pont, prenem la pista de terra que arrenca a mà esquerra. De seguida trobem una cruïlla i tombem a la dreta. Passem per davant d'una indústria i seguim recte. Recorreguts 1,9 km arribem a un encreuament. Tombem a la dreta i, cent metres més endavant, arribem a les ruïnes de la Torre del Canonge, on deixem el cotxe. Continuem a peu per la pista que tomba a la dreta, passant sota la casa. Després de fer un fort revolt a l'esquerra, assolim el fons del torrent i el travessem, passant al seu marge dret i mantenint-nos sempre en la pista principal. Als quatre minuts tornem a travessar el torrent (riu Tort) i iniciem una suau pujada. Recorreguts cinquanta metres abandonem la pista i prenem un camí poc clar que surt a la dreta, en direcció a un camp llarg i estret. A l'altra banda d'aquest camp, uns cinquanta metres a mà esquerra, s'alça el roure. Coordenades UTM: 31T X0426193 Y4602655.

## Referències

* 1 2 3 4 Vicens i Llauradó, Albert, 2013. Excursions pels arbres singulars del Vallès Occidental. Col·lecció Llibres de muntanya, 33. Farell Editors, Sant Vicenç de Castellet. ISBN 9788492811526. Pàgs. 58-59.

## Enllaços externs

* Árboles singulares de España - Biogeografia Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (castellà)
* Parcs Naturals Arxivat 2015-07-03 a Wayback Machine. (català)
# Roger Assaf

Roger Assaf (en àrabروجيه عساف ; born in 1941) és un dramaturg, director i actor libanès.

## Biografia

Assaf va néixer al Líban, fill de Joseph Assaf i Rosette Brunas. El seu pare era libanès i la seva mare francesa. Va estudiar a Frères School, Furn el Chebbak, després a Frères Jemmayzé. Va estudiar medicina a la Université Saint Joseph (USJ) durant quatre anys, però va deixar els estudis per consagrar-se a la interpretació.
Als 12 anys, va aconseguir un paper d'actriu en una obra dirigida per Henri Khayyat. Va establir un centre de teatre universitari amb obres experimentals. Va col·laborar en muntatges televisius amb Jean-Claude Boulos, Antoine Remé, Elias Matta i Antoine Machhour.
El 1963, va rebre una beca de l'ambaixada francesa al Líban per estudiar interpretació a Estrasburga. El 1965 va formar part del renaixement del teatre libanès i el 1966 va ser cofundador de la Facultat d'Arts de la Universitat Libanesa, establint المركز المسرحي الجامعي (C.U.E.D). També va ser un dels cofundadors del Theatre de Beyrouth (en àrab مسرح بيروت) a Ain Mreissé, Beirut, on va tenir un gran nombre d'obres, com a director i actor. La seva obra Majdaloun («مجدلون») sobre la presència armada palestina al sud del Líban va ser censurada i aturada per les autoritats libaneses només després de 3 dies després del seu llançament.
Va participar en obres de teatre amb Gabriel Boustani, Jalal Khoury, Chakib Khoury, Yacoub Chedraoui, Hassan Alaa Eddin (conegut com a Chouchou), els Germans Rahbani (sobretot a Ayam Fakhreddine— أيام فخر الدين) i amb Mounir Abou Debs. El 1968 va cofundar amb Nidal al Achkar Muhtaraf Beirut lil Masrah (en àrab محترف بيروت للمسرح). El 1979, va establir la seva pròpia casa hakawati i el 2005, el Centre Duwwar el Chams (en àrab دوار الشمس) per animar els joves a participar en el teatre.
El 1985, va publicar el llibre «المسرحة - أقنعة المدينة». També el 1985, va produir la pel·lícula Maaraka (en àrab «معركة») El 2007, va publicar l'estudi «في العمل المسرحي والسياسي في لبنان»
Assaf ha guanyat nombrosos premis per les seves obres, inclòs el Lleó d'Or a la Biennal de Venècia el 2008.

## Vida personal

Assaf es va casar amb Marie-Claude Edde. Després del divorci es va casar amb Hanane el Hajj Ali i va tenir quatre fills amb ella, Zeinab, Ali, Mariam i Youssef. Nascut en una família cristiana, va ser actiu en la francofonia, va ser un activista marxista i d'esquerres, partidari de la causa palestina i finalment es va convertir a l'Islam el 1986.

## Referències

* ↑ Al Akhbar: روجيه عساف قديساً ومؤرّخاً (àrab)
* ↑ Al Rai Media: Interview with Roger Assaf
* 1 2 3 Al Jaish Magazine: هكذا كان وهكذا يستمر روجيه عساف (àrab)
* ↑ Al Akhbar: روجيه عسّاف: مسرح من رحم السياسة (àrab)
* ↑ Al Ittihad Emirates: زير الثقافة اللبناني يثمن فوز روجيه عساف بجائزة الأسد الذهبي المسرحية (àrab)
* ↑ Raseef22: اعتناق المشاهير الإسلام: إيمان أم براغماتية؟ (àrab)
# Dámasa Cabezón de Córdoba

Dámasa Cabezón Martínez (Salta, 1792 - Valparaíso, 17 de març de 1861), més coneguda com a Dámasa Cabezón de Córdoba, va ser una educadora xileno-argentina. Pionera en l'educació per a dones a l'Amèrica del Sud al segle XIX. Filla de l'educador espanyol José León Cabezón, va fundar instituts educatius per a noies a Santiago de Xile (1838) i a La Paz, Bolívia (1845). A Xile se la considera la creadora de la primera generació d'escoles laiques xilenes per a noies.

## Biografia
### Primers anys

Dámasa Cabezón era filla de l'educador espanyol José León Cabezón i de la seva dona María Martínez Outes. El seu pare havia emigrat d'Espanya a Salta, al Virregnat del Río de la Plata, on hi va fundar una escola per als nens de la classe alta colonial. El 1820, quan vivia a Buenos Aires, va donar refugi a Javiera Carrera quan va ser perseguida pel govern després d'intervenir per a salvar la vida dels seus germans.
El 1828 va acompanyar al seu pare a Santiago de Xile, on rebrà la protecció de la família Carrera. Aquí va començar a ensenyar llatí en una escola de línia similar a la de Santa que havia fundat també el seu pare a la ciutat.

### Carrera

El 1832, juntament amb la seva germana Manuela, Cabezón va obrir a Santiago una escola per a noies que va dirigir fins al 1845. Aquell any, es va traslladar a La Paz, Bolívia, on havia estat contractada pel govern de José Ballivián per a establir-hi un institut educatiu per a dones en la línia del que havia fundat a Xile. Aquest institut va formar, entre d'altres noies, a la futura compositora boliviana Modesta Sanginés Uriarte.
Quan va tornar de Bolívia el 1848, va dirigir una escola a La Serena durant la major part de la dècada de 1850, abans de retirar-se a Valparaíso, on va morir el març de 1861. La historiadora Joyce Contreras Villalobos va escriure que els intents de Cabezón van ser els primers en establir instituts laics d'educació femenina a Xile.

## Referències

* 1 2 Contreras, 2017, p. 71.
* ↑ Ramos, 1910, p. 59.
* 1 2 «Gendering Latin American Independence» (en anglès). Universitat de Nottingham. [Consulta: 9 març 2021].
* 1 2 3 «Damasa Cabezón de Córdoba» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 9 març 2021].
* ↑ de la Taille, 2011.
* 1 2 Urquidi, 1919, p. 25.

## Bibliografia

* Contreras, Joyce «Las transformaciones del campo cultural a mediados del siglo XIX y el surgimiento de una escritora moderna: Rosario Orrego de Uribe» (en castellà). Escritoras chilenas del siglo XIX, 2017, pàg. 68–105.
* Ramos, Juan Pedro. Historia de la instrucción primaria en la República Argentina 1810-1910 (en castellà). vol. 1. J. Peuser, 1910.
* Sosa de Newton, Lily. Diccionario biográfico de mujeres argentinas (en castellà). Buenos Aires: Editorial Plus Ultra, 1986.
* de la Taille, Alexandrina. Tras las huellas de la educación católica femenina en el siglo XIX. Mujeres y cultura (en castellà). Vol. 1ː Historia de las mujeres en Chile. Santiago de Xile: Stuven, Anna María; Fermandois, Joaquín (eds.), 2011. ISBN 9789563476910.
* Urquidi, José Marcedonio. Bolivianas ilustres (en castellà). vol. II. La Paz: Escuela tipográfica salesiana, 1919.
# Grasshopper Club Zürich

El Grasshopper-Club Zürich, també conegut com a GCZ, GC o Grasshoppers, és un club esportiu suís, destacat en futbol, de la ciutat de Zúric.
Va ser fundat l'1 de setembre de 1886 per Tom E. Griffith, un estudiant anglès. Amb una donació de 20 francs, el club va poder importar d'Anglaterra els seus uniformes blanc i blaus. Disputà el seu primer l'octubre d'aquell any contra l'ETH i finalitzà amb empat a zero. El 1893, el Grasshopper fou el primer club suís en jugar a Alemanya, derrotant el RC Strasbourg per 1 a 0.
L'any 1896 nasqué el Fussballclub Zürich i, amb ell, l'inici d'una rivalitat històrica. L'any següent, el GC guanyà el primer campionat suís, inici d'un brillant palmarès, el millor del país. El 1909, el Grasshopper abandonà la federació fins al final de la Primera Guerra Mundial el 1919.
Actualment, a més del futbol, el club disposa de seccions de rem, hoquei sobre gel, handbol, tennis, hoquei sobre herba, curling, esquaix i unihockey.

## Palmarès

* 27 Lliga suïssa de futbol: 1898, 1900, 1901, 1905, 1921, 1927, 1928, 1931, 1937, 1939, 1942, 1943, 1945, 1952, 1956, 1971, 1978, 1982, 1983, 1984, 1990, 1991, 1995, 1996, 1998, 2001, 2003
* 18 Copa suïssa de futbol: 1926, 1927, 1932, 1934, 1937, 1938, 1940, 1941, 1942, 1943, 1946, 1952, 1956, 1983, 1988, 1989, 1990, 1994
* 2 Copa de la Lliga suïssa de futbol: 1973, 1975
* 1 Supercopa suïssa de futbol: 1989
* 1 Copa Intertoto de la UEFA: 2006

## Jugadors destacats

| Martin Andermatt Roger Berbig Alfred "Fredy" Bickel Thomas Bickel Stéphane Chapuisat Giovane Elber Ove Grahn René Hüssy Kurt Jara Papa Bouba Diop | Marcel Koller Stephan Lichtsteiner André Meyer Severino Minelli Patrick Müller Günther Netzer Walter Schoeller Ciriaco Sforza Johann Vogel Claudio Sulser | Alain Sutter Mihai Tararache Kubilay Türkyilmaz Branislav Vukosavlijevic Hakan Yakın Murat Yakin Reto Ziegler Adrian De Vicente Wynton Rufer Enzo Ruíz |

## Referències

* ↑ http://es.fifa.com/classicfootball/clubs/club=44066/index.html Arxivat 2015-01-15 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Grasshopper Club Zürich - Lloc web oficial (alemany)
# Els Tracs

Els Tracs és una masia situada al municipi de Riner a la comarca catalana del Solsonès.
# East Glenville

East Glenville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 6.064 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, East Glenville tenia 6.064 habitants, 2.181 habitatges, i 1.613 famílies. La densitat de població era de 322,1 habitants per km².
Dels 2.181 habitatges en un 30,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,1% hi vivien parelles casades, en un 6,6% dones solteres, i en un 26% no eren unitats familiars. En el 22,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,1% tenia menys de 18 anys, un 4,8% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 27% de 45 a 60 i un 21,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87 homes.
La renda mediana per habitatge era de 62.447 $ i la renda mediana per família de 68.529 $. Els homes tenien una renda mediana de 50.152 $ mentre que les dones 27.201 $. La renda per capita de la població era de 26.803 $. Cap de les famílies i el 2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- East Glenville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- East Glenville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.