OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rèplica

En informàtica, una rèplica és una còpia exacta d'un conjunt de dades. Damunt d'internet, una rèplica d'un lloc web és una còpia exacta d'un altre lloc web. Els llocs web que són rèpliques s'utilitzen bàsicament per a subministrar diverses còpies de la mateixa informació, en particular per a les baixades de gran envergadura. En una rèplica, la tramesa de dades es realitza en una sola direcció mentre que la sincronització de fitxers és un mètode bidireccional.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.207. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 7 desembre 2014].
# Sant Esteve de Pomers

Sant Esteve de Pomers és la capella del Castell de Sant Esteve de Pomers, de la comuna de Clarà i Villerac, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situada damunt d'un esperò rocós, al costat d'on hi havia el castell homònim, al sud de l'antic terme de Villerac, al sud-est del terme comunal al qual pertany.
Aquesta església roquera està documentada des de l'any 865, quan el comte Salomó d'Urgell i Cerdanya presidí un judici sobre possessions del terme de Prada reivindicades pel monestir de Santa Maria de la Grassa.
És una petita església d'una sola nau coberta amb volta de canó semicircular, suportada per arcs formers damunt dels murs laterals. A llevant, un absis semicircular ultrapassat, que inclou en la forma de l'absis l'arc presbiterial, mostra una forma molt primitiva, sense que arribi al traçat habitual en el preromànic. En l'actualitat, sense que es pugui datar des de quan existeix, hi ha un envà a l'interior que aïlla el santuari de la nau. La porta actual s'obre a la façana nord, però no és l'original, oberta al sud, que actualment dona a l'interior de l'edifici construït en aquell costat.
Damunt del tram de la nau immediat a l'absis s'aixeca un fals transsepte elevat, en forma de torre, que no es reflecteix a l'interior de la nau. Segons Adell, aquest fals trassepte pertany a l'obra original, i s'obria a la nau quan aquesta era coberta amb un embigat, i en construir posteriorment la volta de pedra, quedà separat de la nau.
Entre les obertures existents, tan sols la del centre de l'absis és original. La resta han estat alterades. L'edifici està arrebossat i encalcinat, i a penes se'n pot apreciar l'aparell, que s'intueix com a molt primitiu. És un edifici construït entre els segles x i xi.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Ponsich, Pere; Puigferrat i Oliva, Carles. «Clerà: Sant Silvestre de Villerac». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «40 - Clarà i Villerac». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 27. Sant Esteve de la Roca de Pomés». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Clerà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Sant Esteve de Pomers en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Adell i Ponsich, 1995.
# Sant Salvador d'Aubets

Sant Salvador d'Aubets és una capella romànica de Lladurs (Solsonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Restes d'una antiga capella rural romànica aïllada situada a La Devesa d'Aubets del poble de La Llena de Lladurs. A prop de camps de conreu i en un extrem del bosc està envaïda per la vegetació circumdant sent de difícil visibilitat i accés. Només es conserven restes d'alguns murs de la nau de planta rectangular i de l'absis semicircular amb una finestra estreta d'arc de mig punt. La coberta està ensorrada. El parament és de pedra picada de diferents mides disposades en filades.

## Referències

* ↑ «Sant Salvador d'Aubets». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 agost 2021].
# Sant Pere de Montcalb

Sant Pere de Montcalb és una església romànica del municipi de Guixers, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit com a Bé Cultural d'Interès Local

## Situació

L'església es troba al nucli de Montcalb, entitat de població de Guixers. S'hi accedeix fàcilment per la carretera asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 20,8 (42° 7′ 6.96″ N, 1° 41′ 47.66″ E﻿ / ﻿42.1186000°N,1.6965722°E﻿ / 42.1186000; 1.6965722) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, a la dreta, i arriba fins a Montcalb en 8 km després d'haver passat per Bancells, Sisquer, Fontanella, el Pla i Santa Magdalena del Collell.

## Descripció

Montcalb és un poble situat a 1420 metres d'altitud, damunt la serra de Montcalb, contrafort meridional de la serra d'Ensija, que separa les conques de l'aigua de Valls i de l'aigua de Llinars (capçalera de l'aigua d'Ora). La nau de l'església, orientada al nord, és rectangular i està enguixada al seu interior. L'estat interior és dolent i no té absis. A l'esquerra de l'església hi ha un edifici mig enrunat adossat a l'església. Segons uns veïns de l'indret és la rectoria que mai es va acabar de construir.

## Notícies històriques

Situada a la Vall de Lord, segurament dins de l'antic terme de Sisquer, tingué durant un temps la consideració de parròquia, però aviat la perdé i quedà com a sufragània de la de Sisquer. És una de les esglésies de Sant Llorenç de Morunys a la vall del Lord. No figura al capbreu de parròquies establertes pel Comte Guifré i el bisbe Galderic d'Urgell (872-878) a la vall del Lord, senyal que en aquell moment no tenia la consideració de parròquia. Consta amb aquesta funció als segles X-XI segons l'apòcrifa acta de la Seu d'Urgell on apareix amb el nom de "Montecalvo". Des del 1040 es constata la dependència del Monestir de Sant Llorenç segons l'acta de l'església del monestir de Sant Serni de Tavèrnoles, de la qual depenia el de Sant Llorenç de Morunys. Les funcions parroquials les perdé aviat, ja que no hi ha constància al segle xiv (1312-1314). Deuria ser aleshores sufragània del Sisquer. Avui està vinculada a la parròquia de la Vall de Llinars.

## Referències

* 1 2 «Sant Pere de Montcalb». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
# Saint-Jean-Saverne

Saint-Jean-Saverne (en alsacià Sànt Johànn) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 2004 tenia 611 habitants.
Forma part del cantó de Saverne, del districte de Saverne i de la Comunitat de comunes del Pays de Saverne.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 543 | 550 | 547 | 563 | 559 | 598 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Henri Wolff | |
# Santa Maria de Lladurs

Santa Maria de Lladurs és l'església parroquial de Lladurs (Solsonès), que forma part de la diòcesi de Solsona.

## Descripció

Edificada al pla de Santa Maria o de Cirera, l'any 1927. És una església moderna amb tendències neoclàssiques rurals. Planta rectangular i coberta a dos vessants amb gran campanar adossat. Façana a nord-est amb porta d'arc de mig punt amb llinda de pedra. Té un gros rosetó amb vitralls al damunt. Parament de pedres diferents i morter, excepte a les cantonades i al campanar que són de pedra picada i tallades.

## Notícies històriques

L'any 1927 el bisbe Vidal i Barraquer va fer edificar la nova església, en el lloc on hi havia la capella de Santa Maria del Pla.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de Lladurs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
* ↑ «Santa Maria de Lladurs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Santi Amodeo

Santiago "Santi" Amodeo Ojeda (Sevilla, 27 de juny de 1969), és un director de cinema, guionista i músic espanyol. La seva última pel·lícula ha estat Yo, mi mujer y mi mujer muerta, estrenada el 2019. La seva pel·lícula anterior Qui va matar en Bambi? es va situar entre les deu pel·lícules espanyoles més vistes en 2013, amb més de 200.000 espectadors.

## Biografia

En els seus inicis va formar parella amb el també andalús Alberto Rodríguez, en pel·lícules com el curtmetratge Bancos i El factor Pilgrim. El 2004 va ser candidat a millor director novell als premis Goya, per la pel·lícula Astronautas. El 2013, va escriure i va dirigir amb bona recepció de crítica i públic Qui va matar en Bambi?, produïda per Rodar y Rodar i que era basada en la pel·lícula mexicana Matando Cabos.
El 2014 va començar el rodatge de la seva pel·lícula Yo, mi mujer y mi mujer muerta, que es va estrenar el 2019.

## Llargmetratges com a director

* El factor Pilgrim (2000), al costat d'Alberto Rodríguez
* Astronautas (2003)
* Cabeza de perro (2006)
* Qui va matar en Bambi? (2013)
* Yo, mi mujer y mi mujer muerta (2019)

## Referències

* 1 2 Santi Amodeo rodará en inglés su nuevo filme que retratará el «lujo» de Marbella. Diario Sur
* ↑ ¿Quién mató a Bambi?. Filmaffinity
* ↑ Santi Amodeo: «Ahora se hace un cine comercial brutal o películas muy pequeñas», ABC, 25 de juliol de 2019

## Enllaços externs

* Notícies de Santi Amodeo a El País
# Salar Jang I

Mir Turab Ali Khan Salar Jang I, Sir Salar Jang o Salar Jung (Hyderabad, 2 de gener de 1829- palau del llac Mir Alam, 8 de febrer de 1883) fou un home d'estat del principat d'Hyderabad. Era un sayyid d'ascendència persa. Encara que poc coneguts també va tenir els títols de Mukhtar al-Mulk i Shuja al-Dawla.
Orfe de pare poc després de néixer, fou criat pel seu oncle nawwab Siradj al-Mulk, ministre d'estat del principat (virtual primer ministre). Quan aquest va morir el 1853 el seu nebot el va succeir. Fins al 1857 es va dedicar a reformar l'administració; el 1857 va morir el nizam Nasir al-Dawla Farkhunda Ali Khan Asaf Jah IV (1829-1857) i el va succeir el seu fill Mir Tahniath Ali Khan Afzal al-Dawla Mahbub Ali Khan Asaf Jah V, al mateix temps que els sipais rebels capturaven Delhi. La població va sortir al carrer i va atacar la residència britànica, amb suport de tropes irregulars, però Salar Jang va aconseguir reorganitzar les forces lleials i posar fi als aldarulls. Com a premi el 1853 els britànics van restituir a Hyderabad tres districtes que li havien arrabassat per deutes i li van cedir el principat de Shorapur, el rajà del qual havia pres part destacada a la revolta. El 1860 i 1867 dos conspiracions que pretenien enderrocar-lo foren avortades. El 1868 va patir un atemptat però es va lliurar i l'autor fou executat tot i que Salar Jang el va voler salvar. A la mort del nizam el 1869, Salar va esdevenir corregent de l'estat per Muzaffar al-Mamalik Nizam al-Mulk Nizam al-Dawla Nawab Mir Sir Mahbub Ali Khan Bahadur Fath Jang Asaf Jah VI. El 5 de gener de 1871 fou fet cavaller de l'imperi. El 1875 va anar a Bombai amb el jove nizam durant la visita del príncep de Gal·les. El 1876 va visitar Anglaterra i fou rebut per la reina Victòria. El 7 de febrer de 1883 es va posar malalt de còlera i va morir l'endemà.

## Referències

* ↑ Ramusack, Barbara N. The Indian Princes and their States (en anglès). Cambridge University Press, 2004, p. 63. ISBN 1139449087.

## Bibliografia

* Laureen Baillie: Indian Biographical Archive. Múnic, ISBN 3-598-34104-0
* John Law: Modern Hyderabad (Deccan), Calcutta 1914
* Husain Bilgrami Syed: A Memoir of Sir Salar Jung, 1883

## Enllaços externs

* http://narendraluther.hyderabadi.in/?p=251 Arxivat 2007-12-15 a Wayback Machine.
* http://www.aptimes.com/Hyderabad/salar_jungs.htm
# Salt de la Pixera

El salt de la Pixera és un salt d'aigua del terme municipal de Capafonts (Baix Camp). Està situat a la serra dels Motllats dins de les muntanyes de Prades. Té uns 40 metres d'alçària.
Es tracta d'un salt conegut pel fenomen que s'hi produeix quan bufa vent en contra del corrent de l'aigua. Tot i que durant la majoria de l'any no hi cau aigua, quan hi ha un període pluges i l'aigua arriba a l'extrem del salt, el vent de mestral, molt comú al Camp de Tarragona, empeny el corrent contra direcció de la caiguda i precipita l'aigua vaporitzada al voltant de la part superior. En conjunció amb temperatures baixes es produeix gran quantitat de gebre.

## Referències

* 1 2 «El Barranc de la Pixera - Capafonts». Meteoprades, 2016. [Consulta: 4 desembre 2021].
* ↑ «Barranc de la pixera: barranc de l’Abeurada (Salt de la Pixera) y barranc de la Font nova (Salt de la Gralla). Capafonts». Índex de barrancs. Societat d'Investigacions Espeleològiques de Tarragona (SIET). [Consulta: 4 desembre 2021].
* ↑ López Bonillo, Diego «Les fonts de Capafonts 2». Quaderns de Capafonts. Associació Cultural "Picorandan" [Capafonts], 3, novembre 2004, pàg. 7 [Consulta: 4 desembre 2021].
* ↑ «Fenomen curiós al salt de la Pixera de Capafonts (2016)». TV3. CCMA, 06-03-2016. [Consulta: 4 desembre 2021].
* ↑ «Fenomen natural curiós al salt de la Pixera de Capafonts (2021)». TV3. CCMA, 29-11-2021. [Consulta: 4 desembre 2021].
# Santa Maria de Su

Santa Maria de Su és l'església parroquial del nucli de Su que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Riner (Solsonès). A tocar de l'església hi trobem la Rectoria de Su que també forma part de l'inventari de patrimoni català.

## Descripció

Església de grans proporcions d'estil classicista. És d'una sola nau amb dues naus laterals adossades posteriorment. No té absis. El tipus de construcció és a base de pedres més o menys regulars en filades. El campanar és en forma de torre, de gran alçada, dividit en tres cossos: en el cos superior hi ha quatre obertures, una a cada paret, d'arc semicircular i sense decoració; al capdamunt hi ha una balustrada de pedra. Sortint de cada una de les cantonades, quatre mitjos arcs ogivals. La façana és senzilla, amb una porta rectangular, flanquejada per semicolumnes que aguanten un entaulament amb un frontó triangular sense decoració. Damunt de la porta hi ha un ull de bou.

### Notícies històriques

L'església de Su està edificada damunt la primitiva que és molt antiga, que havia estat cedida el 1123 a la Canònica de Solsona per Ponç Hug de Cervera, donació ratificada l'any 1192. L'actual església no ofereix cap particularitat especial. Entorn d'ella, es troben les cases que formen el petit nucli de Su.

## Referències

* 1 2 «Església de Santa Maria de Su». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments del Solsonès
# Sant Jordi i el drac

«Sant Jordi i el drac» té aquests significats:
* Sant Jordi i el Drac (Estocolm), escultura d'estil gòtic a la catedral d'Estocolm (Suècia)
* Sant Jordi i el drac (Raffaello Sanzio), pintura renaixentista Raffaello Sanzio que data al voltant de 1504-1506
* Sant Jordi i el drac (Rubens), pintura de Peter Paul Rubens realitzada cap al 1620
* Sant Jordi i el drac (Uccello), pintura de Paolo Uccello, d'oli sobre tela, datada al voltant de 1456 exposada a la National Gallery de Londres
* Sant Jordi i el drac o Sant Jordi allibera la princesa (Donatello), escultura en marbre de Donatello
# Scinax quinquefasciatus

Scinax quinquefasciatus és una espècie de granota que es troba a Colòmbia i l'Equador.

## Referències

* Fordham et al (2006). Scinax quinquefasciatus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Scinax rizibilis

Scinax rizibilis és una espècie de granota de la família dels hílids. És endèmica del Brasil. El seu hàbitats natural inclou boscos tropicals o subtropicals secs i a baixa altitud i maresmes intermitents d'aigua dolça. Està amenaçada d'extinció per la destrucció del seu hàbitat natural.

## Referències

* ↑ Miguel Trefaut Rodrigues; Paulo Garcia. Scinax rizibilis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 15-09-2014.
# Sant Martí del Brull

Sant Martí del Brull és una església romànica situada en el centre de la població del Brull a la comarca d'Osona.

## Descripció

Als peus del turó on s'alçava el castell del Brull, trobem l'església de Sant Martí. L'església actual és el resultat de grans modificacions efectuades sobre el volum inicial. És de nau única amb absis semicircular a llevant, tot i que originalment tenia capçalera trevolada, els dos absis laterals del transsepte van ser substituïts per capelles de planta quadrada. A l'exterior, l'absis té decoració d'arcuacions, que emmarquen unes finestres cegues, en grups de tres, entre lesenes. A l'interior mostra cinc nínxols semicirculars separats per columnes adossades i tres finestres de doble esqueixada. L'absis és cobert amb volta de quart d'esfera. La volta de canó de la nau té llunetes i està reforçada amb arcs torals. L'interior ha estat transformat en època barroca, mentre que a l'exterior manté la decoració d'arcuacions entre lesenes als murs laterals, malgrat el sobrealçament que patí la nau. A la façana de ponent encara són visibles les lesenes, però ha perdut les arcuacions pel nou perfil de cornisa barroca. La porta principal actual és en aquesta façana. L'original s'obria en el mur de migdia i estava protegida per un atri, del qual només es conserven els pilars i els arcs on es recolzava la coberta. A l'angle nord-oest s'alça el campanar quadrat el 1791.
En el Museu Episcopal de Vic es conserven les pintures murals al fresc, datades a principis del segle xii, que decoraven l'absis i que foren arrencades l'any 1935.
També custodien dos candelers de ferro forjat del segle xii i una tapa d'un relligat hispanoàrab.

## Història

L'església de Sant Martí fou la parròquia de Seva fins que es va crear la del Brull. Es troba documentada com a parròquia ja al segle xi (1029). Se sap que va ser consagrada entre els anys 1048 i 1060 pel bisbe vigatà Guillem de Balsareny. El 1062 va ser dotada amb delmes pel vescomte Ramon Folc I i la seva muller Ermesenda.
Entre les nombroses reformes que ha sofert, en destaquen la construcció del campanar i la modificació del portal d'accés, dels anys 1791 i 1588 respectivament. Els seus murs també varen ser repujats.
El 1909 Gudiol hi va descobrir un important conjunt pictòric que actualment es troba al Museu Episcopal de Vic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Martí del Brull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 setembre 2017].

## Bibliografia

* Pladevall, Antoni (1999), Guies Catalunya Romànica, Osona, Barcelona, Pòrtic. ISBN 84 7306 528 X

## Enllaços externs

* Sant Martí del Brull Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.
# Sant Martí del Congost

Sant Martí del Congost o Església d'Aiguafreda de Dalt és una església del municipi d'Aiguafreda (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La seva consagració, promoguda per l'abadessa Emma, filla del comte Guifré el Pelós, la va dur a terme el bisbe Gotmar de Vic el dia 5 d'agost del 898 amb el nom de Sant Martí de la vall del Congost. A l'acta de consagració s'indica que els servidors de lésglésia seran sacerdots, monjos i Deodicades. L'any 1105 es va tornar a consagrar el temple, reconstruït en l'estil romànic; d'aquesta segona data procedeixen els vestigis més antics de l'església.

## Descripció

Situada a la part alta de la muntanya, a 3 km del nucli urbà actual. Planta de creu llatina. Nau única coberta amb volta de canó. Absis cobert amb volta de quart d'esfera, amb set absidioles i decorat a l'exterior per una cornisa amb arcs i faixes llombardes. Hi ha alguna finestra d'espitllera. Els braços del transsepte (segle xvi) són coberts amb volta de creueria d'un gòtic molt senzill. A banda i banda de l'absis es practicaren dues obertures per ubicar la sagristia i la capella del Sant Crist. L'antiga porta d'accés orientada a migjorn fou tapada i substituïda el segle xvi per una altra porta situada al seu costat. A la façana de ponent es conserva una antiga finestra bessona no visible a l'exterior degut al campanar d'espadanya, el qual fou substituït al segle xvi per l'actual cloquer.
Als peus del massís de pedra tosca on està construïda l'església hi ha una cova formada pel creixement de la tosquera, que conserva restes de sepultures tallades a la roca de cronologia altmedieval. De fet, les excavacions arqueològiques en curs a la rodalia del conjunt monumental estan aportant coneixement sobre l'ús funerari del massís des de la Tardoantiguitat.

## Història

La primera acta de consagració de l'església data de l'any 898. En l'edifici es troben diferents etapes constructives posteriors, referents als segles XII-XX. Cal esmentar l'existència d'un comunidor del segle xviii situat davant l'església.

## Referències

* ↑ Acta de Consagració d'Aiguafreda
* 1 2 «Sant Martí del Congost». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Schizothorax oconnori

Schizothorax oconnori és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 37 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Tibet (riu Brahmaputra).

## Referències

* ↑ Heckel J. J. 1838. Fische aus Caschmir gesammelt und herausgegeben von Carl Freiherrn von Hügel, beschrieben von J. J. Heckel. Wien. Fische Caschmir. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Wu, Y. i C. Wu, 1992. The fishes of the Qinghai-Xizang Plateau. Sichuan Publishing House of Science & Technology, Chengdu, Xina. 599 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Yunfei, W., 1987. A survey of the fish fauna of the Mount Namjagbarwa region in Xizang (Tibet. P. 109-112, a S.O. Kullander i B. Fernholm (eds.) Proc. V Congr. Europ. Ichthyol., Estocolm, Suècia.