OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Roure de teules

El roure de teules (Quercus imbricaria) és un arbre del gènere Quercus original del centre i est de l'Amèrica del Nord. El botànic Michaux li va donar aquest nom perquè els colons d'aquestes terres feien servir les seva fusta per tapar forats, pres del llatí imbricatus-a-um, cobert amb teules.

## Descripció

Arbre amb fulles semi-persistents que pot arribar als 20 m d'alçada. La seva capçada és cònica o piramidal al principi, per passar, més endavant, a ser oberta i arrodonida. Requereix sòls humits, rics en nutrients i una exposició assolellada.
El tronc i branques presenten una escorça de color marró clar, llisa, que es desprèn en petites plaques i s'esquerda amb l'edat.gris que varia en diverses tonalitats, amb petites fissures o escates.
Les fulles, alternes, de 10 a 18,5 cm de llarg i de 5 a 7 cm d'ample, són lanceolades, de marges sencers o, de vegades, una mica ondulats. La part superior de la fulla és de color verd fosc, brillant, suau, llis, mentre que la part inferior és tomentós. A la tardor, les fulles es tenyeixen d'una tonalitat vermellosa i, posteriorment, resten a les branques durant molt temps passant al color groc i, finalment, al groc amarronat. A la primavera cauen les fulles seques amb la nova brotada.
La maduració de les glans és bianual.

## Usos

Proporciona una fusta dura, que es fa servir a la construcció per fer taulons i per la fabricació de mobles; encara que no és gaire comercialitzada.

## Sinonímia

* aprica Raf. 1838
* obtusa Pursh. not Willd.
* latifolia Steud. 1841
* phellos var. imbricaria (Michx.) A DC 1864

## Referències

* ↑ http://oaks.of.the.world.free.fr/quercus_imbricaria.htm

## Bibliografia

* A. López, Mª Mar Trigo, X. Argimon, JM. Sánchez Flora Ornamental Española Tomo I. Coedició Junta de Andalucia, Consejería de Agricultura y Pesca, Mundi-Prensa i Asociación Española de Parques y Jardines Públicos, Sevilla 2000.
# Roger (Sant Pere de Torelló)

Roger és una masia de Sant Pere de Torelló (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular coberta a dues vessants. El portal d'entrada, de petites dimensions i amb llinda amb decoració conopial, està orientat a llevant. El carener és paral·lel a aquest mur. Adossat al cos de l'edificació i formant angle recte amb aquest mur hi ha un cos de galeries sostingudes per pilars de totxo que consta de planta baixa i dos pisos i conserva boniques baranes de fusta. A la banda de migdia hi ha un portal amb una barbacana al damunt, que tanca la lliça, envoltada per la casa i les dependències agrícoles. És construïda bàsicament amb pedra, encara que hi ha murs de tàpia a la banda de migdia. Hi ha alguns afegitons de totxo que desmereixen la construcció primitiva.

## Història

Antic mas del terme de sant Pere de Torelló, registrat al fogatge de 1553 d'aquest municipis. Aleshores habitava el mas en JOAN ROGER. Segurament l'origen del mas prové de molt més antic, com altres de les rodalies.

## Referències

* 1 2 3 «Roger». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Rutilicus

«Rutilicus» té aquests significats:
Rutilicus pot referir-se a dos estels diferents a la constel·lació d'Hèrcules:
* Beta d'Hèrcules (β Herculis / 27 Herculis), anomenada formalment Kornephoros, l'estel més brillant de la constel·lació amb magnitud 2,78.
* Zeta d'Hèrcules (ζ Herculis / 40 Herculis), de magnitud 2,89.
# Sagisu

Sagisu (鷺洲) és un barri del districte urbà de Fukushima, a la ciutat d'Osaka, capital de la prefectura homònima, a la regió de Kansai, Japó. En el passat, Sagisu també fou un municipi.

## Geografia

El barri de Sagisu està situat al nord del districte de Fukushima, al centre d'Osaka. Sagisu limita a l'oest amb el barri d'Ebie, amb Yoshino al sud, amb Fukushima a l'est i amb Ōyodo-Minami, al districte de Kita, al nord.

### Sub-barris

El barri compta amb sis sub-barris:
* Sagisu 1 chōme (鷺洲一丁目)
* Sagisu 2 chōme (鷺洲二丁目)
* Sagisu 3 chōme (鷺洲三丁目)
* Sagisu 4 chōme (鷺洲四丁目)
* Sagisu 5 chōme (鷺洲五丁目)
* Sagisu 6 chōme (鷺洲六丁目)

## Història

En el passat, la zona on es troba l'actual barri era un terreny arenós a la vora del riu Yodo. Des de 1889 fins a 1925 l'àrea va formar part d'una vila del mateix nom.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| ND | ND | ND | ND | ND | ND | ND |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| ND | 9.023 | 10.991 | 13.177 | - | - | - |

## Transport

Al barri no hi ha cap estació de ferrocarril.

### Carretera

* Autopista Hanshin
* Nacional 2

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=27103
* ↑ https://minchizu.jp/osaka/o-fukushima.html
* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=27103&az=3
* ↑ «区の概要・地名の由来・区のなりたち». 福島区. Arxivat de l'original el 2018-07-28. [Consulta: 21 agost 2018].
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Saginer

El Saginer és un personatge humà present en la cultura popular de molts països, amb noms diferents. També conegut com a Greixer, Greixet o Home de la Sangueta. En castellà rep el nom de sacamantecas, sacasebos o mantequero.
Es tracta d'un personatge que espanta les criatures, ja que hom feia creure que aquest personatge raptava xiquets per fer sagí amb el greix que els treia.
En zones de la Comunitat Valenciana, com ara Quatretonda, malgrat utilitzar el mot "tio" o "tia" per fer referència a persones de confiança, s'utilitza l'expressió Tio Cuiro, per fer referir-se a una mena de saginer, i per això s'empra com espantacriatures.

## Vegeu també

* Sacamantecas

## Referències

* ↑ Gisbert, Francesc. Màgia per a un poble. Guia de creences i criatures màgiques populars. Picanya: Edicions del Bullent, 2010. ISBN 978-84-96187-88-7.
* ↑ Saginer Diccionari de la Vall d'Albaida Consulta 17 de novembre del 2016
* ↑ Labrado, Víctor. «Els butonis». A: Llegendes valencianes : criatures mítiques de la tradició oral. Alzira: Bromera, 2007, p. 68. ISBN 978-84-9824-156-3.
* ↑ Gisbert 2010, p. 156
# SICA

«SICA o sica» té aquests significats:
* Sistema d'Integració Centreamericana
* Sica (objecte)
* Sica (pel·lícula)
# Sant Pere Orsèol de Cuixà

Sant Pere Orsèol de Cuixà era una capella moderna que substituí una antiga ermita situada en terres de Sant Miquel de Cuixà, del terme comunal de Codalet, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
És a prop al sud-est de l'abadia de Cuixà. És el lloc on s'inicià la vida eremítica prèvia a la fundació de l'abadia.
Quan la capella moderna, que fou construïda als segles xvii - XVIII, fou enderrocada, a la dècada dels 80 del segle xx, es troba la fonamentació d'un espai rectangular, a l'interior del qual hi havia un bloc de pedra gros, amb el començament d'una tomba, probablement inacabada, incisa a la roca. No és segur que fos el lloc on feu vida eremítica Pere Orsèol, però sens dubte correspon a aquest tipus de vida, tan freqüent en aquest lloc a finals de l'alta edat mitjana.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert. «Codalet: Sant Miquel de Cuixà». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «42 - Codalet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 36. Sant Pere Orsol». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Codalet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Adell i Gisbert, Joan-Albert. «Codalet: Sant Miquel de Cuixà». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.

## Referències

* ↑ Sant Pere Orsèol en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Jaume dels Malalts

Sant Jaume dels Malalts és una església amb elements romànics i gòtics de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici religiós. Església d'una sola nau amb absis semicircular i orientada de llevant a ponent. Està unida per la part de migdia a un magatzem i taller industrial i la part de l'absis es troba dins la serradora.
L'absis és cobert per lloses de pedra i teula i a la part de baix hi ha una finestra d'esqueixada. El mur de tramuntana és de paret llisa i visible des d'un pati interior de l'edifici. A la part de migdia hi havia hagut una hostatgeria. La nau és coberta amb volta d'ogiva, hi ha restes de paret on hi havia el portal de l'atri. A ponent i visible des del carrer hi ha un arc d'ogiva de pedra, tapiat amb totxo i arrebossat amb la imatge de Sant Antoni al damunt i dues finestres. L'estat de conservació és molt dolent.

## Història

Capella situada al peu de l'antic camí de Sant Francesc, que fou la sortida de la ciutat cap a Barcelona. Es troba documentada des del 1210. Hi ha una part romànica amb l'absis i alguna finestra d'esqueixada. Al segle xv s'hi construí un atri a la part de ponent, del qual encara és visible un arc gòtic, i l'any 1829 fou restaurada.
L'any 1936 fou venuda a un particular i actualment es troba immersa dins una fusteria. Tot i estar inclosa al catàleg de patrimoni arquitectònic del terme municipal de Vic de l'any 1981 el seu estat de conservació és molt precari.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Jaume dels Malalts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Sant Martí de Cerdanyola

* Aquest article tracta sobre l'església nova. Vegeu-ne altres significats a «Església vella de Sant Martí».
Sant Martí és una església de llenguatge historicista, modernista i neorromànica Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental). A finals del segle xvii s'edificà una nova església al Pla que fou cremada el 1808 pels francesos. El 1906 fou construïda una nova església al centre del poble actual i al seu costat, la casa rectoral.És de planta de creu llatina. Té una nau central i tres capelles laterals a cada costat de la nau central que es comuniquen entre elles. La construcció segueix el model gòtic amb l'interior de volta de canó. La façana té una portalada de punt rodó amb arquivoltes sustentades en unes columnes de fust llis i un gran rosetó. El teulat és a dues aigües. Al mur de llevant hi ha adossada la torre campanar de planta quadrada i amb coberta a quatre aigües amb ceràmica vidriada. El remat de la torre és de maó vist fet que contrasta amb la resta de la construcció d'aplacat de pedra.

## Referències

* 1 2 «Sant Martí de Cerdanyola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Sant Quirze de la Tor

Sant Quirze de la Tor és una església de Lluçà (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita església de planta rectangular, situada dalt una elevació a 844 metres d'altitud, en la part nord del terme de Lluçà en un apèndixs entre els termes d'Alpens i Boatella.
La façana principal no presenta cap element important, en el portal d'entrada hi ha una llinda datada el 1758. Damunt s'hi troba un petit campanar d'espadanya de dos ulls. A la façana esquerra i adossada al cos central hi ha una petita sacrista, restes d'un antic absis romànic, i un contrafort, així mateix a la façana dreta hi ha dos contraforts. A la sagristia s'obre una finestra de doble esqueixada que exteriorment està decorada amb una mena d'arquivolta molt rudimentària. A l'interior hi ha una llosa sepulcral datada l'any 1630.

## Història

Sant Quirze de Tor de l'Aspà, situada davant de la masia de la Tor, ja és coneguda des del 1171, quan un senyor del castell de Lluçà cedí al prior Pere, del monestir de Santa María de Lluçà, les primicies de la capella de Sant Quirze.
Tenia culte setmanal a càrrec dels canonges de Lluçà i la seva demarcació s'estenia des del mas Comermada fins als masos de Tor de l'Aspà i Muntanyola. Tot i no ésser parròquia gaudí d'una certa autonomia i era representada per dos homes, anomenats decurions, a les reunions del terme de Lluçà. L'actual edifici és fruit de la modificació que sofrí al segle xvii, moment en què es canvià l'orientació de l'església i l'absis de l'edifici anterior quedà incrustat en la nova església com a capella lateral que, posteriorment, agafà la funció de sagristia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Quirze de la Tor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Saint-Thomas-en-Argonne

Saint-Thomas-en-Argonne és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 43 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Thomas-en-Argonne era de 43 persones. Hi havia 20 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 8 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 27 habitatges, 19 eren l'habitatge principal de la família, 6 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 26 eren cases i 1 era un apartament. Tots els 19 habitatges principals que hi havia estaven ocupats pels seus propietaris; 1 tenia dues cambres, 2 en tenien tres, 3 en tenien quatre i 13 en tenien cinc o més. 16 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 5 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Thomas-en-Argonne el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 24 persones, 13 eren actives i 11 eren inactives. Les 13 persones actives estaven ocupades(7 homes i 6 dones).. De les 11 persones inactives 3 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Thomas-en-Argonne a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Thomas-en-Argonne a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Santa Maria de Montgai

Santa Maria de Montgai és una església situada a Montgai, al municipi de Viacamp i Lliterà, a la Franja de Ponent.

## Referències

* ↑ «Santa Maria de Montgai (Viacamp) | enciclopedia.cat». [Consulta: 8 març 2023].
* ↑ Catalunya), Ergates Informàtica (Barcelona. «Montgai (La Noguera - Lleida) Tota la informació turística. Descobreix-lo! | femturisme.cat». [Consulta: 8 març 2023].
# Santa Maria de Montfar

Santa Maria de Montfar és una església del poble de Montfar, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular, d'una sola nau coberta per dos trams de voltes de creueria i capçada, a llevant, per un absis semicircular, que actualment resta tapat per un envà, al qual s'obren tres nínxols. La porta d'accés s'obre al costat esquerre de la façana sud, a partir d'un doble arc restaurat recentment. Un campanar d'espadanya de dos ulls se situa sobre la volta absidal. Al seu interior trobem un cor situat a l'extrem de ponent de la nau i obertura de nínxols per altars als murs laterals. Destaquem el fet que tant l'exterior com l'interior d'aquesta església presenten notables remodelacions que afecten a la seva primitiva estructura, desdibuixant la seva imatge.
Els paraments interiors han estat també restaurats recentment, presenten una capa de guix policromada de colors blau i ocre iper les seves façanes exteriors utilitzen l'aparell format pel típic carreuó segarrenc,amb presència d'esquerdes en els seus murs. La teulada està disposada a doble vessant.

## Història

Històricament fou una sufragània de la parròquia de Sant Bartomeu de Carbasí, a l'actual comarca de l'Anoia.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de Montfar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Sant Tomàs des Migjorn Gran

Sant Tomàs és una urbanització del municipi des Migjorn Gran, a Menorca, desenvolupat en el que havia sigut un lloc (finca agrícola). És el segon nucli de població d'aquest municipi, després del poble des Migjorn, i està situat a la platja de Sant Tomàs, un arenal de 500 metres de longitud i 40 metres d'amplada, poc freqüentat, i en el qual la vegetació arriba fins a la platja.

## Història

La urbanització de Sant Tomàs s'inicià devers l'any 1962 quan els germans Antoni i Josep Mercadal Fornaris, i la dona del primer, l'empresària Margarida Arguimbau Anglada, començaren les gestions per promocionar una nova zona turística dins terres del lloc de Sant Tomàs. El primer establiment turístic en obrir al públic fou l'Hotel Sant Tomàs l'any 1966. Tres anys més tard s'inaugurava l'Hotel Europa, actualment Hotel Sol Menorca, i els apartaments Playa de Santo Tomàs.
A aquests els seguí, l'any 1971, el bloc d'Apartaments Vistamar, que van dotar la zona amb alguns serveis complementaris com un restaurant i un supermercat i un any més tard, a pesar que en el mateix lloc ja hi havia un petit quiosc-bar, va iniciar la seva activitat el Restaurant Es Brucs. Les darreres construccions dels anys setanta foren l'Hotel Lord Nelson, el 1974, i els Apartaments Hamilton Court, el 1976. Sis anys després es van construir els Apartaments Migjorn, que van significar el naixement del primer Centre Comercial de la urbanització. El 1985 s'obria al públic el Restaurant Es Pins. Els darrers establiments van entrar en funcionament en un període de tres anys: el 1986 els Apartaments Lord Nelson, el 1987 l'Hotel Victoria Playa, i el 1988 els Apartaments Mestral & Llebeig, que van anar acompanyats d'una segona Zona Comercial.
Durant els darrers anys s'han portat a terme importants inversions públiques i privades que han servit per millorar les infraestructures de la urbanització i els seus establiments turístics

## Referències

* ↑ «Necrológica. Margarita Arguimbau Anglada», Isabel Rodríguez Anglada, Es Diari, 23 desembre 2013 (en castellà). [Consultat el 14-02-2021].
* 1 2 3 Història de Sant Tomàs Ajuntament del municipi des Migjorn Gran
# Santa Maria de l'Esperança

Santa Maria de l'Esperança és una església a la Batllòria Sant Celoni, Vallès Oriental). Santa Maria de l'Esperança, nasqué a mitjans de segle xv, com a fracció de Montnegre. Era una senzilla capella depenent sempre, fins a l'any 1867 de Sant Martí de Montnegre. A partir del 1452 a instàncies del bisbe Jaume Giralt, es bastí l'església. Aquest hi volia fer un hospital per a pobres pelegrins. Va estar refeta al segle xvii.
És un edifici d'una sola nau, dividit en dos trams i el presbiteri, amb dues petites capelles obertes a la nau per arcs de mig punt, sostingudes per mènsules, lleugerament decorades amb motius geomètrics. La volta del presbiteri presenta arcs radials, les altres voltes tenen forma de creu a quatre vessants. Té una portada de mig punt, amb una arcada seguida, moderna, emmarquen l'arc i les dues llindes. El campanar massís amb torre de tres cossos i merlets.

## Notes

* 1 2 3 «Santa Maria de l'Esperança». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Salsa de sucar

Una salsa per sucar (en anglès dipping sauce) és un condiment molt comú que consisteix en un tipus de salsa feta amb diversos ingredients que s'empra per sucar-hi un altre ingredient, generalment més sòlid. Algunes salses mundialment conegudes són d'origen català, com la maionesa. A diferència d'altres salses, en comptes de barrejar la salsa amb el menjar obtenint una mescla més o menys homogènia, normalment, el menjar, que no és miscible amb la salsa en ser més sòlid que aquesta, es suca, o s'afegeix a la salsa. Les salses de sucar s'empren normalment per condimentar una gran varietat d'aliments.
Les salses de sucar solen afegir sabor o textura a certs aliments, com ara pans de pita, dumplings, crackers, verdures crues, certes fruites, mariscs, peces de carn i formatge, patates fregides o el faláfel, tortilla xips, etc.., sense oblidar una combinació molt famosa i coneguda com és el mullar nachos en salsa de formatge, costum molt arrelat en la cuina mexicana i tex-mex.

## Algunes salses de sucar

* Allioli, salsa espessa i de color groguenc que es fa picant i emulsionant alls amb oli d'oliva, sal i eventualment suc de llimona.
* Maionesa, salsa freda feta de rovell d'ou cru, oli, sal i unes gotes de suc de llimona o vinagre, originària de Maó,
* Adjika, una salsa picant, amb un gust subtil de la cuina de raça caucàsica, amb una base de pebrot vermell calent, all, herbes i espècies.
* Ajvar, feta de pebrots vermells amb all, que es troba a la cuina sèrbia
* Salsa de carxofa, que utilitza la carxofa com a ingredient principal. Algunes versions es serveixen com un trinxat gruixut, mentre que d'altres es fan en forma de puré i tenen una textura suau.
* Baba ghanoush,-salsa d'albergínia, molt popular a la Mediterrània oriental i parts d'Àsia del Sud.
* Bagna cauda, plat regional italià del Piemont; que es compon d'all, anxoves, oli i productes lactis, i se serveix per sucar amb una varietat de verdures.
* Salsa barbacoa, una salsa comú, a base de tomàquet, vinagre i mostassa, sovint utilitzada per a carns rostides i patates fregides als Estats Units.
* Salsa de fesols, salsa feta amb fesols refregits i triturats

## Referències

* ↑ «Salsa de sucar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Carme Rosselló i altres, Conèixer i gaudir els aliments de les Illes Balears Conèixer i gaudir els aliments de les Illes Balears Arxivat 2010-06-25 a Wayback Machine., ISBN 9788476327913
* ↑ Entrada maionesa al DIEC

## Vegeu també

* Crudités
* Antipasto
* Salsa picant
* Nachos
* Mojo

## Enllaços externs

* List of Food Additives&Ingredients (fda.gov)