OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pacte d'Oostende

El pacte d'Oostende va ser el resultat d'una reunió que va tenir lloc l'agost de 1866 a la ciutat flamenca d'Oostende per grups opositors a la reina Isabel II. Aquest pacte va ser l'origen de «La Gloriosa», la revolució que dos anys després va deposar la reina espanyola.

## Desenvolupament

Davant el descontentament cap al règim monàrquic d'Isabel II, afegint el fet que afavoria al Partit Moderat de Narváez, es va crear un comitè d'acció amb els partits Progressista i Demòcrata, aquest amb Cristino Martos Balbi al capdavant, sota la presidència de Joan Prim i Prats i d'acord amb Salustiano de Olózaga Almandoz, al que es van unir els republicans que van signar a l'agost de 1866 el pacte d'Oostende en contra d'Isabel II. O'Donnell es negava al fet que el seu partit Unió Liberal s'unís a aquest grup, però a la seva mort en 1867, el seu substitut, el general Serrano també s'hi va unir, igual que els republicans, de Francesc Pi i Margall, amb el que s'arrossegarien un gran nombre d'alts càrrecs militars, que van estar a l'espera del primer avís.
La fi d'aquest pacte era enderrocar la reina i el seu règim i l'establiment d'uns drets fonamentals, entre els quals destaquen el sufragi universal, inspirat pels demòcrates. Una vegada conquistat el poder es formarien unes Corts constituents que establirien la forma de govern des de llavors: monarquia o república.
Aquest pacte va constituir la fase prèvia a la Revolució de 1868, la Gloriosa, que va acabar amb la monarquia d'Isabel II, obligada a exiliar-se a França i va iniciar el període denominat Sexenni Democràtic que es perllongarà fins a desembre de 1873. Aquest període es va dividir en dues parts:
* 1868-1870. Comença amb la revolució del 1868, en la qual el general Juan Bautista Topete s'alçarà contra Isabel II i es reunirà amb Prim i Serrano. Després de l'exili d'Isabel, Prim i Serrano encapçalaran el govern provisional, i s'imposarà la constitució del 1869 amb moltes característiques liberals i democràtiques. S'atorga el sufragi universal masculí, gran declaració de drets dels ciutadans, divisió de poders... Serà bicameral, progressista i laica.
* 1870-1874. Prim buscarà a un monarca democràtic i el seu candidat serà Amadeu de Savoia que, després de veure la situació econòmica i política espanyola, abdicarà el 1873. El 1873 començarà la Primera República Espanyola.

## Enllaços externs

* A la espera del último golpe de estado Arxivat 2012-02-29 a Wayback Machine. a artehistoria
* Pacto de Ostende
# Edna (grup)

Edna és un grup nascut el 2011 a Manresa, a la comarca catalana del Bages. Lʼestil de la banda segueix el mateix concepte de les seves anteriors propostes, rock català amb molta melodia de veu, amb temes ràpids i contundents i dʼaltres més accessibles però ara cantat íntegrament en català.

## Història

Edna va néixer després de la dissolució del grup Yawn. Després dʼanys tocant per diferents ciutats de Catalunya i girant amb grups de nivell internacional com Bad Religion, Lagwagon o No use for a name entre dʼaltres, van enregistrar una maqueta, un EP i un disc. Els membres tenien ganes de canviar de rumb i emprendre un nou projecte anomenat EDNA.
El seu primer CD anomenat Efecte Baskerville va ser gravat als Estudis de gravació Sibelius (Taradell) durant el mes de març. Edna té com a productor en David Rosell (Brams i Dept.) i masteritzat als Estudis Sterling Sound de Nova York per Justin Shturtz (Enginyer de grups com Alice in Chains, Paramore, Alkaline Trio o Slipknot entre dʼaltres).
El disc consta de setze cançons cantades en català i tots els temes estan relacionats entre ells, perquè tots parlen de les pors en general, por a ser diferent, por a perdre éssers estimats, por a com funciona el món global actual... Dʼaquí el nom del disc, Efecte Baskerville, que vol dir morir-se de por literalment. Aquest va veure la llum l'11 de setembre de 2011.
Actualment estan a la discogràfica Música Global de Girona.

## Membres del grup

El grup està format per: dos components de Manresa, l'Ernest Larroya (bateria) i el Ferran Tomàs (baix), un component de Sant Vicenç de Castellet, el Sergi Albareda (veu i guitarra) i un component de Navarcles el Xavi Padrós (guitarra).

## Referències

* ↑ Regió7. «Edna, grup nascut de la dissolució de Yawn, presenta disc - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central». [Consulta: 31 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Edna - Lloc web oficial
* Twitter del grup
* Youtube del grup
* Facebook del grup
* Bandcamp del grup
# Frontera entre Rússia i l'Azerbaidjan

La frontera entre Rússia i l'Azerbaidjan és la frontera de 284 kilòmetres en sentit est-oest que separa el nord de l'Azerbaidjan del sud-est de Rússia (Daguestan), al Caucas. Limita a l'est amb la mar Càspia i és marcada del litoral fins a la meitat de la seva extensió pel riu Samur. També passa als afores de la muntanya Bazar Dyuzi i pels districtes àzeris d'Ujar, Quzar, Qabala, Oguz, Shaki, Qakh, Zaqatala i Balakan. A l'oest arriba al trifini entre ambdós estats i Geòrgia.

## Història

L'Azerbaidjan fou disputat pels imperis Safàvida i Otomà durant els segles xvi i xvii. En el segle xix passà a ser disputat entre Pèrsia i l'Imperi Rus, de tal manera que fou repartit entre ambdós. La part septentrional restà en mans russes i formà la República Socialista Soviètica de l'Azerbaidjan fins que es va independitzar de la Unió Soviètica en 1991.
La frontera es va establir pel contracte signat a Bakú el 3 d'octubre de 2010. Va entrar en vigor d'acord amb l'article 7, data d'intercanvi d'instruments de ratificació (18 de juliol de 2011).
La línia fronterera dibuixada va provocar crítiques a la Duma Estatal de Rússia per part dels diputats del Partit Comunista de Rússia el cap de Daguestan va dir que "Daguestan no és una cosa que es pugui perdre res, sinó guanyar molt més".

## Referències

* ↑ «Azerbaitjan». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Azerbaijan, Russia discuss state border demarcation, azernews, 13 d'abril de 2017
* ↑ Russia’s borders: Azerbaijan benefits from not offending its more powerful neighbour, theconversation.com
* ↑ «От России отрезан еще кусок территории Обсуждается в Госдуме». Arxivat de l'original el 2013-10-02. [Consulta: 6 maig 2018].
* ↑ "Мы готовы отказаться от дотаций, но дайте нам льготное налогообложение"
# Atotonilco de Tula (municipi)

Atotonilco de Tula és un municipi de l'estat d'Hidalgo. Atotonilco de Tula és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud-occidental de l'estat d'Hidalgo. Limita al nord amb els municipis de Tula de Allende i Atitalaquia, al sud amb Tepejí del Río, a l'oest amb Tula de Allende i a l'est amb estat de Mèxic (municipis de Apaxco i Tequixquiac).

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Atotonilco de Tula Arxivat 2017-12-12 a Wayback Machine. (castellà)

## Vegeu també

* Municipis d'Hidalgo
# Atouabet

Atouabet (àrab اتوابت) és una comuna rural de la província de Safi de la regió de Marràqueix-Safi. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 10.704 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Casa del Xufero

La casa del Xufero és un edifici de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

De planta rectangular i situada a la cantonada d'una illa de l'anomenatda raval Nova. L'estructura és molt simple, com la majoria de les edificacions de la població de l'últim quart del segle xix i primer terç del xx.
Té planta baixa i dos pisos, amb teulada. L'ordenació dels elements que es presenten a les dues façanes vistes obeeix a esquemes simètrics elementals amb quasi cap concessió plàstica als pisos, excepte el senzill emmarcament de les obertures dels balcons i els seus reixats. A la planta baixa ja s'aplica un altre tractament, donant protagonisme als treballs realitzats en pedra (el material més utilitzat en l'obra del Xufero): emmarcaments de la porta principal, amb l'escut del seu primer propietari, amb les eines de treball esculpides a la clau de l'arc rebaixat, i de les portes laterals, cegades, així com de la cantonada de l'edifici. Aquests treballs i detalls en pedra els tornem a trobar a l'interior (safareigs i pou).

## Història

Aquesta casa fou construïda pel seu propietari, el mestre picapedrer conegut pel sobrenom de "el Xufero", un dels més notables mestres en el seu ofici en tot el raval de Jesús i de la mateixa Tortosa durant el primer terç d'aquest segle xx. Fou un dels primers habitants de la zona en tenir un camió, que utilitzava per a portar la pedra que treia de la pedrera de la Cinta. Tenia el seu taller una mica més amunt d'on avui es troba la casa, on actualment hi ha uns magatzems d'una cooperativa agrícola. "El Xufero" fou afusellat després de la guerra Civil.
La casa no ha estat mai transformada interna o externament, excepte les inevitables obres de manteniment i adequació. Cal recordar que la casa del costat pertanyia al germà del Xufero i fou construïda a la mateixa època, presentant els mateixos elements de pedra característics, com la porta principal.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa del Xufero». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Pas del Trencabarrals

El Pas del Trencabarrals es troba a Montserrat (Catalunya), el qual és un dels colls més pintorescos d'aquest massís muntanyós.

## Descripció

Si pugem a Sant Jeroni pel Camí Nou, quan travessem la regió de les Gorres ens cridarà l'atenció una agulla molt esvelta. Des de la barana que hi ha al peu de La Gorra Frígia, el seu cim pedregós ens queda a l'altura dels peus. És l'agulla del Trencabarrals. Per la seua forma cilíndrica també es coneix amb el nom del Puro. Aquesta agulla, amb una altura de 1.153 metres, no fou conquerida fins a l'any 1935, i la comesa anà a càrrec d'una de les cordades més fortes de l'època: la de l'escalador manresà Jaume Casellas. Des del cim hi ha una bona vista de l'agulla de La Mòmia, que en aquell moment encara era verge. És probable que aquesta visió captivés la cordada manresana, perquè poques setmanes després també en realitzà la primera ascensió. Des del Camí Nou de Sant Jeroni paga la pena baixar fins al Pas del Trencabarrals: es tracta d'un pas estret entre El Trencabarrals i un contrafort de La Gorra Frígia. És un lloc creat per a la contemplació, ja que si, per exemple, anem al capvespre, podrem apreciar-ne el contorn en forma de V, que emmarca una vista preciosa dels monòlits de la regió de Tebaida. Per als amants de la fotografia és un bon indret per a fer composicions en les quals podrem contrastar una silueta fosca sobre un fons de muntanyes serrades.

## Accés

Cal deixar el vehicle al Monestir de Montserrat i caminar fins a l'estació superior del Funicular de Sant Joan. De pujada, passarem per dos indrets en què paga la pena aturar-se per a descansar una mica i contemplar l'entorn: la creu i el Pla de Sant Miquel. Al Pla de les Taràntules, on hi ha el funicular, hem de trencar a la dreta pel Camí Nou de Sant Jeroni. Uns 100 metres més endavant, trobarem un corriol que surt a la dreta (senyalitzat). L'agafem i anem baixant per pendents suaus. Ignorem els desviaments i seguim pel sender principal, que travessa l'alzinar passant per algun tram rocallós i costerut. Al final, el camí fa un tomb a la dreta i enfila en direcció nord fins a arribar al Pas del Trencabarrals sense cap complicació. Tornem al cotxe pel mateix camí. Si estem cansats o anem justos de temps, podem baixar amb el funicular. Una bona alternativa és franquejar el Pas del Trencabarrals i baixar pel vessant oposat fins al Pla dels Ocells. En aquest punt trenquem a la dreta pel Camí Vell de Sant Jeroni, que ens portarà fins al monestir.

## Referències

* 1 2 3 Balcells i Badia, David, 2014. Montserrat: 50 indrets amb encant. Valls: Cossetània Edicions. Col·lecció Khroma, 12. ISBN 9788490342084. Pàgs. 74-75.

## Enllaços externs

* Wikiloc (català)
* Ruta Circular Santa Cecília - A Peu Per Montserrat (català)
# Drachten

Drachten és una ciutat del municipi de Smallingerland a la província de Frísia, al nord dels Països Baixos. L'1 de desembre de 2012 tenia 44.940 habitants. Drachten és la segona ciutat de Frísia, després de la capital Leeuwarden.

## Enllaços externs

* Lloc web del municipi Smallingerland
* Lloc web amb moltes fotos antigues Arxivat 2012-08-28 a Wayback Machine.
# Luci Afrani

Luci Afrani és el nom dels següents personatges:
* Luci Afrani (cònsol 60 aC), general pompeià.
* Luci Afrani (poeta), comediògraf del segle ii aC.
# Gas d'aigua

El gas d'aigua és un gas de síntesi, que conté monòxid de carboni i hidrogen. És el producte del mètode industrial més utilitzat per obtenir hidrogen gasós. És un producte útil, encara que cal tenir molta cura amb ell, per raó del risc d'enverinament per monòxid de carboni. El gas s'obté fent passar vapor d'aigua a través de carbó roent, com ara carbó de coc. La reacció química és la següent:
L'entalpia és més gran que zero, per tant és una reacció endotèrmica. Es necessita 600 °C per poder dur a terme la reacció. Al seu torn, el gas d'aigua pot resultar verinós perquè és una barreja de CO (monòxid de carboni) i hidrogen.

## Vegeu també

* Equilibri de Boudouard
* Gas Blau
* Gas combustible
* Piròlisi

## Referències

* ↑ Mary Eagleson. Concise Encyclopedia Chemistry. Walter de Gruyter, 1994, p. 139–. ISBN 978-3-11-011451-5 [Consulta: 18 novembre 2012].
* ↑ Elementos de la Siderurgia. Tecnibook / Alsina Ediciones, p. 74–. GGKEY:ZKJ87YH35KA [Consulta: 6 maig 2012].
* ↑ Librería Española. Diccionario de artes y manufacturas, de agricultura, de minas, etc.: A. en la Librería Española, 1856, p. 2– [Consulta: 6 maig 2012].
* ↑ Henry Wurtz; Carl H. Schultz; John Torrey. History and value of water gas processes, 1864, p. 2 - [Consulta: 3 maig 2012].

## Bibliografia

* Silvestroni, Paolo. Fondamenti di chimica. 4. Roma: Veschi Editore, 1974.
# Avarícia

* Aquest article tracta sobre el sentiment. Si cerqueu la pel·lícula dirigida per Erich Von Stroheim, vegeu «Avarícia (pel·lícula)».
L'avarícia (del llatí avaritia) és l'ànsia de posseir més del que es té, especialment en tot allò relacionat amb els diners o les coses materials. Està catalogada com un pecat per la majoria de les religions i el terme té sempre connotacions negatives.
Dante el considerava el cinquè pecat en importància. Ho relaciona amb paraules com cobdícia, guany o ànsia. És el vici per excel·lència del capitalisme segons els seus detractors, ja que és el que sustenta l'afany de consum que permet que s'aguanti el sistema. Els detractors de la publicitat sostenen que aquesta tendeix a incitar l'adquisició de més del que és necessari, cosa que seria vista, sense gaire raonament, com a forma d'avarícia.
El budisme diu que l'avarícia surt del lligam erroni entre riquesa i felicitat i per això propugna eliminar el vincle amb el món material, fals i font de patiment.

## L'avar com a personatge

L'avar s'ha convertit en un personatge literari arquetípic (inicialment eren sempre jueus, per l'antisemitisme regnant): una persona que viu miserablement malgrat tenir diners perquè no vol gastar-los i que sempre desconfia dels altres, potencials lladres o malbaratadors, fet que provoca que acabi tenint mal caràcter o fins i tot actuï com a antagonista. La figura ha estat exportada al cinema.
Els avars de ficció sovint tenen un rol còmic (el seu amor als diners els fa viure situacions ridícules) o bé moral, ja que acaben rebent un càstig.
Alguns avars cèlebres són:
* Harpagon, de l'obra L'avar de Molière, probablement l'origen del nom de l'arquetip
* Montgomery Burns, de Els Simpson
* Ebenezer Scrooge, de Cançó de Nadal (Dickens)
* Oncle Garrepa, personatge de Disney que parodia l'anterior (el seu nom original anglès és Scrooge McDuck)
* Shylock, de El mercader de Venècia de Shakespeare, l'encarnació típica del jueu avar

## Referències

* ↑ «avarícia». DIEC2. [Consulta: 25 març 2018].
* ↑ Yates, Alan. «Estudi introductori». A: L'escanyapobres. 5a. ed.. Barcelona: Edicions 62, 1982, p. 7-8. ISBN 84-297-1721-8.
# Ašxarh

Ašxarh fou el nom armeni utilitzat en l'administració del regne d'Armènia, que podria traduir-se com a província o país mentre el gawar era el cantó o comarca. Aquest darrer terme es equivalent al georgià k'ueqana, que s'ha de traduir per "país", per lo que el terme armeni ašxarh s'ha de traduir com província o país mentre que gawar s'ha de traduir per país o cantó (comarca).

## Referències

* CYRIL TOUMANOFF, INTRODUCTION TO CHRISTIAN CAUCASIAN HISTORY: II: States and Dynasties of the Formative Period, Traditio, Vol. 17 (1961), Fordham University Press. Consulta a
# Casa Antoni Graells (Vilafranca del Penedès)

La Casa Antoni Graells és una obra del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici situat en la zona d'eixample vuitcentista de la carretera d'Igualada.

## Descripció

Casa amb xamfrà que ocupa l'extrem de l'illa. Fa cantonada amb el carrer del Nord i la carretera d'Igualada. A la part posterior hi ha un pati. La casa consta de planta baixa i un pis, sota coberta de teula àrab. Presenta una combinació del llenguatge popular amb elements de l'arquitectura "culta".

## Referències

* 1 2 3 «Casa Antoni Graells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Parets

«Parets» té aquests significats:
* Arquitectura: Parets plural de paret, element constructiu vertical, amb una dimensió horitzontal (gruix) molt més petita que les altres
* Toponímia:
** Parets del Vallès, municipi del Vallès Oriental
** Parets d'Empordà, entitat de població del municipi de Vilademuls, al Pla de l'Estany
Viccionari
# Ebina

Ebina (海老名市, Ebina-shi) és una ciutat situada al centre de la prefectura de Kanagawa, al Japó. A data de febrer de 2015, la ciutat tenia una població estimada de 129.494 habitants i una densitat de població de 4.870 persones per km². La ciutat té una àrea total de 26,69 km².

## Geografia

Ebina està situada al centre de la plana de Sagami, part oest de la plana de Kantō. La ciutat es troba a la riba est del riu Sagami.
Ebina té frontera amb diverses ciutats de la prefectura de Kanagawa: Atsugi, Samukawa, Zama, Ayase, Fujisawa i Yamato.

## Història

L'àrea de l'actual Ebina ha estat habitada des de temps prehistòrics, i encara hi romanen diverses restes del període Kofun. Ebina esdevingué capital de la província de Sagami en el període Nara, i allotjà el kokubnji, o temple provincial. Ebina fou llar del clan Yokoyama, un dels set clans guerrers de la regió de Musashi a principis del període Kamakura. Durant el període Edo, les terres de l'àrea d'Ebina foren territoris tenryō teòricament administrats pel shogunat Tokugawa, però dividits en realitat en feus de diversos hatamoto i exclavaments sota el control del domini de Sakura i el domini de Karasuyama.
Després de la restauració Meiji, l'àrea esdevingué part del districte de Kōza, i fou dividit administrativament en la vila d'Ebina i la vila d'Arima l'1 d'abril de 1889. L'àrea fou connectada per tren el 1926 per la companyia Sagami Railway i el 1927 per la Odakyu Electric Railway. Això incrementà la població d'Ebina, l'estatus de la qual va passar de vila a poble el 1940. El 1955, la vila d'Arima va fusionar-se amb el poble d'Ebina. Ebina fou elevada a ciutat l'1 de novembre de 1971. Durant els anys 1980 i els anys 1990, la ciutat experimentà una modernització a través de projectes de desenvolupament urbanístics.

## Economia

Ebina acull més de 150 fàbriques. És un centre de producció d'electrodomèstics, productes de metall, i maquinària. La Taito Corporation opera l'Ebina Development Center a Ebina.
La ciutat fou antigament coneguda pels seus extens camps d'arròs, però l'agricultura de la zona se centra ara en el cultiu de maduixes, tomàquets i plantes ornamentals.
Ebina serveix com a ciutat dormitori per l'àrea de Tòquio i Yokohama.

## Referències

* ↑ «Company Overview» (en anglès). Taito Corporation.

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament d'Ebina (japonès)
# Marindia

Marindia és un balneari del sud de l'Uruguai, ubicat al departament de Canelones. Forma part de la Costa de Oro.

## Geografia

Marindia es troba al sud del departament de Canelones, sobre la costa del Riu de la Plata. S'ubica 40 km a l'est de Montevideo, la capital del país, i a l'oest d'Atlántida i Parque del Plata. Limita a l'oest amb Salinas.

## Població

Segons les dades del cens de 2004, Marindia tenia una població aproximada de 2.586 habitants. Aquesta xifra representa un creixement poblacional important, ja que durant el cens de 1996 hi havia 1.493 persones.
| Any | Població |
| 1963 | 115 |
| 1975 | 360 |
| 1985 | 626 |
| 1996 | 1.493 |
| 2004 | 2.586 |
| 2011 | 3.543 |
Font: Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai

## Referències

* ↑ Dades estadístiques de l'Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai (INE) (castellà)
* ↑ Dades estadístiques de l'Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai 1963–1996 Arxivat 2011-11-23 a Wayback Machine. (DOC)

## Enllaços externs

* Mapa de la zona Salinas-Marindia (castellà)
# Geatnjajávri

Geatnjajávri és un llac del municipi de Berlevåg, al comtat de Finnmark, Noruega. El llac està situat just al nord de la frontera amb el municipi de Tana, a la carretera entre les localitats de Bearalváhki i Båtsfjord. La ruta nacional noruega 890 creua el llac en una calçada i un pont al costat oest del llac. El llac té una presa a l'extrem nord i l'aigua finalment desemboca al riu Kongsfjordelva.

## Referències

* ↑ «Geatnjajávri» (en noruec). yr.no. Arxivat de l'original el 2014-02-27. [Consulta: 25 febrer 2013].
# Atta Community

Atta Community va ser una start up per fomentar la gamificació com a eina per implantar nous mètodes d'aprenentatge activa entre el 2012 i el 2017. El seu objectiu era resoldre els reptes que tenen les organitzacions educatives en un primer moment i després també empresarials amb gamificació, treball en equip i personalització.
Va ser fundada per Mercè Mulet i Òscar Ruiz el 2012 a Sant Vicenç de Montalt. El 2014 va formar un consell d'administració amb Jordi Mulet Gascón, que més tard seria substituït per Pierre Antoine Ullmo i al seu torn aquest deixaria pas a Josep Albareda Lliró el 2017. Per manca de monetització va entrar en concurs de creditors i va desaparèixer el 2017. En els seus inicis, Atta va introduir a les escoles catalanes els dispositius mòbils per promoure l'aprenentatge col·laboratiu. Des del 2014 va formar part del clúster Edutech de Catalunya que aplega empreses que volen introduir les noves tecnologies a les escoles. Des del 2014 va participar durant uns anys al Mobile World Congress. A partir del 2015 va donar el salt al mercat corporatiu i va participar en el Gamification World Congress durant l'octubre del mateix any. El mes d'abril de 2016 va ser escollida com una de les 4 startups finalistes per participar en el programa d'acceleració Drive with Belron, dotat amb 200.000 lliures estelines.

## Referències

* ↑ Matas, Rosa. «¿Juegas en tu empresa?» (en castellà). La Vanguardia, juny 2016. «El Grupo Belron elige una app de Atta para motivar a sus trabajadores»
* ↑ «La ‘start up’ ATTA Community acaba en quiebra» (en castellà). [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ «Concurso de acreedores terminado Atta Community Sl.». Concursal.es. [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ «Atta Community, canviant models d'aprenentatge».
* ↑ «Aplicació d'estructures cooperatives per a la millora de l'aprenentatge en una xarxa social virtual». Arxivat de l'original el 2016-08-07. [Consulta: 5 agost 2016].
* ↑ Salinas, Cristina. «Gamificación o cómo un juego puede revolucionar el negocio» (en espanyol europeu). [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ «La start-up Atta, finalista del programa mundial "Drive with Belron" per la seva aplicació mòbil per motivar els treballadors». TecnoCampus, juny 2016. Arxivat de l'original el 2016-08-18. [Consulta: 5 agost 2016].