OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Vilalta i Vidal

Antoni Vilalta i Vidal (Barcelona, 2 de març de 1905 – Berlín Oriental, 15 de novembre de 1981) fou un advocat i polític català, exiliat del franquisme. Pare de Maruxa Vilalta i germà d'Adrià Vilalta i Vidal i Emilià Vilalta i Vidal. Va estar casat amb la jurista Maria Soteras Mauri.

## Biografia

Llicenciat en dret a la Universitat de Barcelona en 1926, fou membre de la Junta del Col·legi d'Advocats de Barcelona des de 1936. Es casà amb Maria Soteras i Maurí (Barcelona, 1905 - Mèxic, 1976), la primera dona llicenciada en Dret a la Universitat de Barcelona i la primera dona doctorada en Dret a la Universitat Complutense de Madrid. El 1931 participà en la Conferència d'Esquerres Catalanes i formà part del nucli fundador d'Esquerra Republicana de Catalunya.
Fou elegit regidor de l'ajuntament de Barcelona a les eleccions municipals espanyoles de 1931. De 1931 a 1933 fou cap de la minoria d'aquest partit a l'ajuntament. Durant aquests anys fou tinent d'alcalde i alcalde accidental. Presidí les comissions de Foment, de Cultura i d'Hisenda i participà en l'elaboració del primer pressupost de l'Ajuntament de Barcelona durant la República. Tanmateix el 1933 es va integrar en l'anomenat «grup de l'Opinió» i abandonà ERC per formar el Partit Nacionalista Republicà d'Esquerra, amb el que fou novament escollit regidor de l'ajuntament de Barcelona a les eleccions municipals espanyoles de 1933. El 1934 fou nomenat president del Consell Directiu de la Unió de Municipis Espanyols. El 1936 es va reintegrar novament a ERC.
Quan esclatà la guerra civil espanyola es va exiliar cap a Brussel·les amb la seva família, i d'allí embarcà en el Weendan al port d'Antwerpen el 1939 marxaren en vaixell a Nova York i d'allí per Nuevo Laredo a Mèxic, el 21 de novembre de 1939. En 1940 va adoptar la nacionalitat mexicana.
Alí continuà exercint d'advocat d'hisenda pública gràcies al fet que va revalidar el seu títol d'advocat, i també exercí com a assessor de diverses institucions de crèdit i dependències oficials. Fou fundador de la revista Noticiero de Seguros, Previsión y Ahorros. També fundà l'Asociación Médico-farmacéutica. El 1978 va tornar a Catalunya de manera esporàdica. Va morir a Berlín quan era de viatge per motius familiars.

## Obres

* La premeditación como circunstancia atenuante (1939)
* La individualización de la ley civil (1982, pòstum)

## Referències

* ↑ Riera i Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Editorial Curial, 1994, p. 332.
* ↑ «Maria Soteras Mauri». Diccionari biogràfic de dones. Arxivat de l'original el 2020-01-26. [Consulta: 14 juliol 2018].
* ↑ Fundació Josep Irla. Esquerra a Mèxic 1941-1980 ( PDF), p. 293.
* ↑ «Antoni Vilalta i Vidal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Maruxa Vilalta «Que se unan las izquierdas». Excélsior [Ciutat de Mèxic], 21-08-2012.
# Antônio de Oliveira Filho

Antônio de Oliveira Filho, conegut com a Careca, (Araraquara, Brasil, 5 d'octubre de 1960) és un exfutbolista brasiler.
Va disputar 60 partits amb la selecció del Brasil, i va participar en els Mundials de 1986 i 1990.

## Referències

* ↑ Richardson, James. «Serie A's comeback kid eyes another miracle». The Guardian, 03-04-2007.
* ↑ National Football Teams
* ↑ «Todos os brasileiros - 1986» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1990» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Antônio Parreiras

Antônio Diogo da Silva Parreiras (Niterói, 20 de gener de 1860 - Niterói, 17 d'octubre de 1937) fou un pintor, dissenyador i il·lustrador brasiler.
Fill d'un orfebre d'or, tingué vuit germans. El 1882 ingressà a l'Academia Imperial de Belas Artes de Rio de Janeiro, però al cap de dos anys abandonà els estudis per assistir a les classes llavors ofertes per l'artista alemany Georg Grimm. El 1885, quan Grimm marxà al camp, Parreiras es feu autodidacta. Un any després, una de les seves obres fou adquirida per l'emperador Pere II del Brasil.
Aquest fet li permeté continuar els seus estudis formals i viatjar a Europa el 1888, ingressant a l'Accademia di Belle Arti de Venècia, on tingué com a mestre Filippo Carcano. Al seu retorn a Brasil dos anys més tard va participar en l'«Exposição Gerais de Belas Artes». Més tard aquell mateix any, fou nomenat professor de pintura de paisatge a l'Escola Nacional de Belas Artes (ENBA), on, seguint l'estil de Grimm, introduïa els alumnes a la pintura a l'aire lliure. Disconforme amb alguns canvis en el currículum de l'ENBA, Parreiras va fundar la seva pròpia escola, Escola do Ar Livre.
Molt del seu treball posterior el feu als boscos dels afores de Teresópolis. També rebé nombrosos encàrrecs per pintar escenes històriques i, a partir de 1899, feu decoracions per al govern en edificis públics, com ara Alegoria a Apollo e às Deusas das Horas de 1925 per al Palácio da Liberdade in Belo Horizonte. De 1906 a 1919 mantingué un segon estudi a París i exhibí al Saló d'aquesta ciutat. També fou nomenat delegat de la Société Nationale des Beaux-Arts el 1911.
El 1925 fou escollit el millor artista de Brasil pels lectors de la revista Fon-Fon, publicació creada pel crític d'art Gonzaga Duque. L'any següent publicà la seva autobiografia i fou admès a l'Academia Fluminense de Letras. El 1933 participà en les seves últimes exposicions. Quatre anys després de la seva mort, el seu antic estudi esdevingué el Museu Antônio Parreiras.

## Obra selecta

* Ventania (1888), una de les seves obres més reproduïdes
* Conquista do Amazonas (1907)
* Fantasia (1909)
* Fim de romance (1915)
* Agonia (1915)

## Referències

* 1 2 3 4 Biography and critical commentary @ the Enciclopédia Itaú Cultural
* 1 2 Biography and appreciation Arxivat 2014-11-02 a Wayback Machine. @ Pitoresco.
* 1 2 3 Biography by Antonio Gasparetto Junior @ InfoEscola.
# Antônio de Arrábida

Francisco Antonio de Arrábida (Lisboa, 9 de setembre de 1771-10 d'abril de 1850) va ser un frare franciscà i un botànic portuguès
Viatjà al Brasil com a conseller Joan VI de Portugal, va ser també tutor en l'educació de Pere II del Brasil, junt amb Mariana Carlota de Verna Magalhães Coutinho.
Va ser designat Conseller d'Estat de l'Imperi del Brasiñ el 1842.

## Referències

* ↑ Index of Botanists: Arrabida, D. Francisco Antonio de
* ↑ silvestre pinheiro Ferreira. 1976. Idéias políticas: cartas sobre a revolução do Brasil; memórias políticas sobre os abusos gerais; manual do cidadão em um governo representativo. Volume 5 da Coleção Documenta/Brasil e 7 do Textos didáticos do pensamento brasileiro. Editor Documentário, 176 pp.
* ↑ «Antônio de Arrábida, bispo de Anemúria». Arxivat de l'original el 2014-12-18. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* josé murilo de Carvalho. 2007. D. Pedro II: ser ou não ser. São Paulo: Companhia das Letras. ISBN 9788535909692
* heitor Lyra. 1977. História de Dom Pedro II (1825–1891): Ascenção (1825–1870). v.1. Belo Horizonte: Itatiaia
* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
# Antoni Planells Costa

Antoni Planells Costa (25 de desembre de 1956) és un poeta en llengua catalana i traductor. Com a poeta ha editat el llibre Missatge de Manament, un recull de poemes que en paraules de l'escriptor i crític literari Josep Anton Vidal s'articulen en la relació essencial entre un jo i un tu en el marc d'un esperit de civilitat i humanització, una relació i impuls que ens porta a l'altre i ens permet fer-nos a nosaltres, un jo i un tu necessitats de l'amor com a mitjà ineludible de relacionar-se en el marc d'una mateixa ànima universal, amb el convenciment que la vida no és de ningú sinó de tots.
Malgrat el rigor formal del poemari, sovint l'alè poètic de l'autor l'esberla per comunicar-nos millor allò què vol dir, sempre, però, amb un gran sentit del ritme. Com a traductor ha traduït el llibre Roteiro da viagem de Vasco da Gama de l'autor Alvaro Velho Meridià 76, que és la crònica de descobriment que va marcar l'evolució històrica de Portugal i que va traspassar l'hegemonia del Mediterrani a l'Oceà Atlàntic, hegemonia que explica bona part de l'Edat Moderna del Vell Continent.

## Referències

* ↑ «Missatge Manament». Biblioteca de Catalunya, 28-12-2018. [Consulta: 28 desembre 2018].
* ↑ Fer. «Catalibros, libreria online especialista en libros de lo viejo y lo raro.» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-12-29. [Consulta: 28 desembre 2017].
# Anvian

Anvian fou una marca catalana de motocicletes de motocròs, fabricades entre 1980 i 1982 a Rubí, Vallès Occidental, a les quals se'ls muntava motors Villa italians de 125 i 250 cc.
Fundada per Pedro Ríos, Antonio Sánchez i Emilio Pérez, el nom de l'empresa deriva del nom de les seves respectives esposes: María Angeles, Victoria i Antonia. El 1982 entrà en l'accionariat Jesús Romero, qui acabà quedant-se amb l'empresa aquell mateix any i la refundà amb el nom d'ARM, traslladant-la a Sant Adrià de Besòs.

## Referències

* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Relación de las principales marcas». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 305. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ Orengo, Joan Carles; Herreros, Francisco. «Anvian». A: Soler, Cristina (coord.). La moto catalana. 1905-2010, Història d'una indústria capdavantera (Guia de l'exposició del Museu de la Moto de Barcelona). Bassella: Fundació Museu de la Moto Mario Soler, agost 2011, p. 56. D.L. B 29846-2011.
# Asaf al-Dawla

Asaf al-Dawla Amani (hindi: आसफ़ उद दौला; urdú: آصف الدولہ) (nascut 23 de setembre 1748 - mort 21 de setembre de 1797) fou nawab wazir d'Oudh (26 de gener de 1775 a 21 de setembre de 1797) fill de Shuja al-Dawla.
Shuja al-Dawla el va designar successor i va pujar al tron a la seva mort quan tenia 26 anys. Fou casat amb la filla d'Imtiaz al-Dawla, un noble influent a Delhi però aquest matrimoni sembla que no es va consumar. La vídua vde Shuja a pagar als britànics els deutes contrets i va rebre jagirs per molt més valor; els jagirs foren més tard confiscats quan la begum fou acusada de participar en la revolta de Chai Singh.
El nawab fou indiferent als afers civils i militars i va deixar el govern en mans de Mukhtar al-Dawla (gener de 1775). El 1775 (efectiu el 1781) va traslladar la capital de Faizabad a Lucknow. 1776 va esclatar un motí entre les seves tropes a Faizabad que fou dominat. Mort Mukhtar al-Dawla (març de 1776) el va succeir Hasan Raza Khan (fins al juny), després Jhao Lal (fins a començament del 1797), Almas Ali Khan (un dia), i Tafazzul Hussain Khan (començament de 1797 i va seguir fins a 1800), però part del poder va estar en mans de l'ajudant del primer ministre Haydar Beg Khan (agost de 1776 a juny de 1792) i després de Raja Rikait Rai (juny de 1792 a juny de 1796).
Va construir diversos monuments a Lucknow. Va tenir 500 dones al seu harem però no va tenir fills. Va morir amb 48 anys el 21 de setembre de 1797 i el va succeir el seu fill adoptiu Wazir Ali Khan.

## Referències

* Encyclopædia Britannica Eleventh Edition
* Website Arxivat 2007-08-09 a Wayback Machine.
* History of Awadh (Oudh) a princely State of India per Hameed Akhtar Siddiqui Arxivat 2001-09-01 a Wayback Machine.
* Llista de governants
# Antíoc de Ptolemaida

Antíoc (en grec antic: Ἀντίοχος, llatí: Antiochus) fou un bisbe de Ptolemaida de Palestina que era natural de Síria.
A principis del segle v va anar a Constantinoble, on va destacar per la seva oratòria i eloqüència. Després va estar al costat dels enemics de Joan Crisòstom. Va morir no més tard del 408 aC. Es coneixen molts sermons d'Antíoc, i va deixar escrita una obra anomenada "Contra l'avarícia" que s'ha perdut.

## Referències

* ↑ Antiochus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 195
# Arius dispar

Arius dispar és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 34 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Taiwan i les Filipines.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kailola, P.J. 1999. Ariidae (=Tachysuridae): sea catfishes (fork-tailed catfishes). p. 1827-1879. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (editors) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae).
# Arius doroides

Arius doroides és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. (BOOK), Nov., v. 15: i-xxxi + 1-540.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Arius cous

Arius cous és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Orient Mitjà.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Astíages (escriptor)

Astíages (en grec antic Ἀστυάγης), fou un escriptor i gramàtic grec autor d'un comentari sobre Cal·límac i altres tractats sobre temes gramaticals, segons Suides i Eudòxia Macrembolitissa.

## Referències

* ↑ Astyages a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 390
# Astíoc

Astioc (en llatí Astyochus, en grec antic Ἀστύοχος "Astyokhos") fou un navarc (almirall) espartà.
L'estiu del 412 aC va succeir al capdavant de la flota a Melàncrides, un any després de la greu derrota atenenca a Sicília. Es va presentar a Quios amb 4 vaixells on va establir la seva base per la conquesta de Lesbos, però els atenencs es van apoderar de l'illa de Quios.
Astioc va voler fer un segon intent però els habitants de l'illa, dirigits per un capità esparta, Pedàrit, el van obligar a retirar-se. Astioc va establir la seu del seu comandament a Milet i des d'allà va renovar el tractat amb Pèrsia. Havia rebut ordres de matar a Alcibíades, potser quan va arribar a Milet, però aquest s'havia refugiat al costat del sàtrapa Tisafernes. i va renunciar a tot intent. A més, quan es va assabentar dels propòsits de Frínic d'actuar contra Alcibíades, el va trair i va informar Alcibíades de les conspiracions. Llavors va entrar en negociacions amb el sàtrapa, al que també va informar.
A l'hivern del 412 aC el van fer anar al Peloponès per unir-se a la flota espartana, i en arribar va presentar acusació contra Pedàrit. No va ser molt actiu en el comandament i se sospita que estava a sou dels perses. Una de les poques coses que va aconseguir va ser la conquesta de Rodes l'any 411 aC i després va retornar a Milet.
La inactivitat va fer créixer el descontentament dels soldats, sobretot els siracusans, i va esclatar un motí. Això va obligar a la seva destitució (411 aC). El va substituir Mindar (Mindaros) i Astioc va tornar a casa. Allí va ser testimoni del siracusà Hermòcrates en el judici que aquest havia instat contra el sàtrapa Tisafernes.

## Referències

* ↑ Astyochus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p.390-391
# Astérix (videojoc)

Astérix és un videojoc de plataformes editat el 1993 per a Super Nintendo i Gameboy per part d'Infogrames. El videojoc està basat en la sèrie d'historietes Astèrix i forma part d'una sèrie de videojocs d'aquesta llicència. Aquest videojoc només està disponible a PAL a causa de la seva publicació exclusiva a Europa.

## Joc

El protagonista és Astèrix el gal, el qual ha de rescatar el seu amic de mans dels romans després de travessar una sèrie de nivells en diferents escenaris (com la neu o el bosc). Ha d'evitar els enemics, siguin soldats o part dels escenaris (com ara animals salvatges) per no perdre tots els cors que simbolitzen la seva vida. El scroll avança horitzontalment fins que Astèrix, a vegades després d'un circuit laberíntic, arriba al final de la pantalla i pot passar a la següent etapa.

## Referències

* 1 2 «Astérix for SNES (1993)». [Consulta: 4 novembre 2022].
# Arlington (Ohio)

Arlington és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 1.351 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Arlington tenia 1.351 habitants, 520 habitatges, i 361 famílies. La densitat de població era de 714,6 habitants/km².
Dels 520 habitatges en un 36,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,8% hi vivien parelles casades, en un 6,5% dones solteres, i en un 30,4% no eren unitats familiars. En el 27,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,9% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 28,3% entre 25 i 44, un 18,1% de 45 a 60 i un 18,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.115 $ i la renda mediana per família de 51.324 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.118 $ mentre que les dones 22.917 $. La renda per capita de la població era de 18.333 $. Aproximadament el 3,9% de les famílies i el 5,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Arlington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Arlington». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Asuka Fujimori

Asuka Fujimori (japonès: 藤森明日香, Fujimori Asuka) (Tòquio, 1978) és una escriptora japonesa en francès. En les seves obres, elabora un món desfasat on s'enfronten ironia, crueltat i humor. La seva existència real és questionada i potser es tractaria realment d'un autor masculí francès que també ha utilitzat el pseudònim de Thomas Taddeus.

## Obra literària

* Nekotopia (París, Flammarion, 2004, ISBN 2080684159)
* Mikrokosmos (París, Flammarion, 2005, ISBN 2080686798).
* La corde aux jours impairs (Paris, Flammarion, 2006, ISBN 2-08-069033-7).
* La dernière lueur du diamant (Paris, Flammarion, 2008 ISBN 2-08-120690-0).

## Enllaços externs

* http://www.evene.fr/celebre/biographie/asuka-fujimori-17360.php (francès)

## Referències

* ↑ «Fiches livres». [Consulta: 12 setembre 2015].
# Aya Kanno

Aya Kanno (菅野文 Kanno Aya; Tòquio, 30 de gener de 1980) és una dibuixant de manga shojo japonesa, coneguda per la seva obra Otomen, on posa en dubte el rols de gènere tradicionals del Japó.

## Biografia

Va debutar com a mangaka amb Soul Rescue l'any 2001 a la revista Hana to Yume, publicació amb la qual va començar a treballar als 21 anys i encara hi continua treballant. La seva primera obra va llarga va ser Otomen, que va començar a publicar-se el 2006 i va durar fins a l'any 2013, assolint un total de 18 volums. En aquesta obra, una de les més conegudes de Kanno, el protagonista és un noi amb aficions típicament femenines, que bàsicament posa en contradicció els rols tradicionals de gènere al Japó. La paraula otomen (de otome, donzella en japonès, i men, home en anglès) es va posar de moda com a terme d'ús comú al Japó. Mentre es publicava, el manga va ser adaptat en una sèrie de televisió el 2009. L'obra també va tenir molt d'èxit a nivell internacional gràcies a la llicència a diversos països, i va fer-se lloc entre les primeres posicions de les llistes de manga més venuts als Estats Units. La seva obra combina referències d'estil de la generació millennial amb l'alta cultura, a més d'una rigorosa documentació, cosa que fa impossible classificar estrictament el seu treball. Pel que fa al dibuix, és estilitzat i detallat, transmetent les emocions humanes especialment a través de la reflexió sobre el gènere i el virtuosisme. A banda d'Otomen, aquestes reflexions queden plasmades en la seva darrera obra, en la que encara avui està treballant, Baraō no Sōretsu (en català Rèquiem pel rei de la rosa), que és en realitat una adaptació de les obres Enric VI de Ricard III de William Shakespeare, on el protagonista és un personatge misteriós i androgin, introduint de nou una reflexió sobre el gènere, però unint-lo alhora amb temes de política, poder i de misèria humana.

## Obra

* Soul Rescue (ソウルレスキュー) (2001-2002)
* Kokoro ni Hana wo!! (ココロに花を!!) (2003-2004)
* Hokusō Shinsengumi (北走新選組) (2003–2004)
* Kōtetsu no Hana (凍鉄の花) (2003–2005)
* Akusei -Akusaga- (悪性 -アクサガ-) (2005–2006)
* Otomen (オトメン) (2006–2012)
* Baraō no Sōretsu (薔薇王の葬列) (2013-Present)

## Referències

* ↑ «Aya Kanno» (en anglès). Anime News Network. [Consulta: 10 novembre 2019].
* ↑ «Aya Kanno». 25 Manga Barcelona. Ficomic, 2019. [Consulta: 10 novembre 2019].
* ↑ «Toronto Comic Arts Festival to Host Aya Kanno, Creator of Requiem of the Rose King, Otomen, and More» (en anglès). Anime News Network, 26-05-2015. [Consulta: 10 novembre 2019].