OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Catarina Martins

Catarina Sonis Martins (Porto, 7 de setembre de 1973) és una lingüista i política portuguesa, amb el càrrec de diputada a l'Assemblea de la República i Coordinadora Nacional del Bloc d'Esquerra.

## Vida personal

Catarina Martins va néixer a Porto el 7 de setembre de 1973. Va anar a l'escola a São Tomé i a Cap Verd on els seus pares treballaven de cooperants. Tornà a Portugal als nou anys i visqué en ciutats com Aveiro, Vila Nova de Gaia i Lisboa. Llicenciada en Llengües i Literatures Modernes, té un màster en Lingüística i estudis de doctorat en Didàctica de les Llengües. Està casada i té dues filles.

## Trajectòria política

Catarina Martins participà des de jove en diversos moviments socials i polítics. Al l'institut lluità contra la Prova General d'Accés i, més tard, a la Universitat de Coïmbra, on estudià Dret, participà en la lluita contra el preu de les matrícules a la universitat. Fou cofundadora, el 1994, de la Companyia de Teatre de Visions Útils i va ser dirigent del Círculo de Iniciação Teatral da Academia de Coimbra i de l'Associação de Profissionais das Artes Cénicas.
Fou elegida diputada a l'Assemblea de la República per primera vegada el 2009, encara com a independent, a les llistes del Bloc d'Esquerra, havent estat reelegida pel cercle de Porto el 2011 i 2015. En els primers anys de mandat integrà les comissions d'Educació, Ciència i Cultura, Economia i Obres Públiques, així com la Subcomissió d'Ètica.
S'adherí al Bloc d'Esquerra i s'incorporà a la direcció el 2010. El 2012, juntament amb João Semedo, succeeix a Francisco Louçã al capdavant del partit. El 2014, en la de la IX Convenció, João Semedo abandona el lideratge, succeint-lo una nova Comissió Permanent de la qual Martins en fou portaveu. El 2016, després de la X Convenció, la Comissió Permanent es dissolgué i Catarina Martins assumí les funcions de Coordinadora del Bloc d'Esquerra.
És en aquest mandat de Catarina Martins que el Bloc d'Esquerra aconseguí el seu millor resultat electoral, obtenint 19 diputats i superant el mitjà milió de vots (10,19%) en les eleccions legislatives.
Un estudi de la consultora de comunicació Imago Llorent & Cuenca, en col·laboració amb la Universitat Catòlica Portuguesa, situà Catarina Martins entre els deu polítics més influents de la xarxa social Twitter. El març de 2017, el Jornal Económico considerà Catarina Martins la dona més influent de Portugal.

## Referències

* ↑ Barrio, Javier Martín del «Catarina Martins, la actriz que dio un vuelco a la política en Portugal». El País [Madrid], 01-11-2015. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «La diputada portuguesa Catarina Martins defensa el dret d'autodeterminació - 28 oct 2017», 27-10-2017. [Consulta: 6 octubre 2019].
* ↑ «Visões Úteis». visoesuteis.pt.
* ↑ «Plateia». plateia-apac.blogspot.com.
* ↑ «Biografia». www.parlamento.pt. Arxivat de l'original el 2019-10-06. [Consulta: 6 octubre 2019].
* ↑ «Actividade parlamentar.». Arxivat de l'original el 2019-10-06. [Consulta: 6 octubre 2019].
* ↑ «Eleições para a Assembleia da República 2015 | Comissão Nacional de Eleições». www.cne.pt.
* ↑ «CATARINA MARTINS», 02-12-2015. [Consulta: 6 octubre 2019].
# Ceba braguer de vaca

La varietat de ceba braguer de vaca (o ceba llarga) és de la família de les amaril·lidàcies de l'espècie de la ceba, Allium cepa L. Es caracteritza per ser una ceba amb bulb molt allargat (16 cm de mitjana) i amb diàmetres més petits respecte altres varietats. El diàmetre màxim es troba al punt mitjà del bulb i aquest té forma el·líptica. A l'extrem de l'arrel el bulb acaba en forma cònica. El color de la pell és rosa d'intensitat mitjana. La carn és blanca i dolça, i agradable al paladar, ja que conté molt poca matèria seca (un 8%). El pes mitjà del bulb és de 260g. Ceba semblant a la vigatana, però no tant picant ni tant vermella. Està inclosa en el Catàleg de les varietats locals d'interès agrari de Catalunya amb el número d'inscripció CAT003CVL.

## Característiques agronòmiques

No és una ceba que tingui bona conservació, la dolçor i la manca de picant és la característica que la destaca, sembla que està relacionada amb la pluviometria de la zona d'origen. Les zones més càlides que la multipliquen, en compren la llavor al Berguedà per a garantir aquesta característica i la fan amb reg de suport.

## Referències

* ↑ «Ceba llarga Berga.pdf». Esporus, Centre de Conservació de la Biodiversitat Cultivada. Arxivat de l'original el 11 de juliol 2015. [Consulta: 10 juliol 2015].
* ↑ «Ceba braguer de vaca». Generalitat de Catalunya. Catàleg de varietats locals de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2023].
# Centroplacàcies

Centroplacaceae és una família de plantes amb flors dins l'ordre Malpighiales. Consta de dos gèneres: Bhesa, anteriorment dins Celastraceae i Centroplacus, anteriorment dins Euphorbiaceae.
Són arbres dioics amb les fulles simples, dentades i estipulades, són plantes natives d'Àfrica equatorial i la regió Indo-Malaia.

## Referències

* 1 2 Angiosperm Phylogeny Group «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG III». Botanical Journal of the Linnean Society, 161, 2, 2009, p. 105–121. DOI: 10.1111/j.1095-8339.2009.00996.x [Consulta: 10 desembre 2010].
# Centropodia

Centropodia és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Centropodia forskalii (Vahl) Cope
** Centropodia forskalii subsp. forskalii
** Centropodia forskalii subsp. persica (Bornm.) H. Scholz
* Centropodia fragilis (Guinet i Sauvage) Cope
* Centropodia glauca (Nees) Cope
* Centropodia mossamedensis (Rendle) Cope
# Natura morta (Picasso 1901)

Natura morta és una pintura a l'oli sobre tela realitzada per Pablo Picasso el 1901 a París i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Picasso de Barcelona. Es mostra a la Sala 7 de la col·lecció permanent del museu. Forma part de l'Adquisició de la col·lecció privada de Lluís Plandiura el 1932.

## Descripció

Aquesta Natura morta pintada a París el 1901, primer bodegó de Picasso en pintura, és una obra lluminosa, amb colors estridents i amb pinzellades enèrgiques i definides. A la tela, predominantment blava, hi ha un gerro amb flors –un ram mancat de perspectiva com els que feia Matisse –dues fruiteres– una fruita de colors intensos i cezannians–, un plat amb les deixalles de mitja dotzena d'ostres i una llimona. Les closques buides de les ostres són de pinzellada pastosa i color delicat.
Tot això en suports de terrissa feta a mà. A la dreta hi ha una gerra de cervesa en ceràmica de Quimper, ciutat natal del seu gran amic Max Jacob i de qui probablement provenia l'objecte, segons aportació del Musée des Beaux Arts de Quimper.
Picasso modela les formes dels objectes mitjançant un perfilat hàbil i empra unes pinzellades vigoroses, empastades i imprecises, amb el color estès de manera poc homogènia, amb pinzellades molt fines junt a d'altres amb molt de volum. La seva passió pel color queda ben palesa aquí, amb la confrontació del groc, del taronja i del vermell damunt un fons blau fred i el blanc de les tovalles. Malgrat la coloració viva del conjunt, el blau domina l'atmosfera i anuncia una progressió vers la monocromia que aviat envairà les seves obres.
L'abril de 1902 Picasso exposa a la galeria Berthe Weill de París. Natura morta és l'obra que figura en el catàleg de l'exposició amb el número 1, a la qual es refereix Adrien Fargue en el prefaci dient: «A vegades es deixa portar pel color i llavors ens proporciona aquesta luxuriant natura morta».
Les natures mortes seran un tema tractat al llarg de tota l'obra de Picasso, especialment al cubisme i a les dècades dels 20 i dels 40. Al museu Picasso es poden veure també l'obra de 1924, Copa i paquet de tabac.

## Referències

* ↑ «[.bcn.cat/museupicasso/swf/ca/lacoleccio/highlights/mpb4-273/print. Fitxa de l'obra al web del museu]». Museu Picasso, 2007. [Consulta: 12 juliol 2011].
* ↑ MPB 70.243

## Bibliografia

* Rafart i Planas, Claustre. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 1998, p.21. DL B.2.887-1998. ISBN 84-7609-869-3.
Viccionari
# María del Pilar Vega Cebrián

María del Pilar Vega Cebrián (Atienza, província de Guadalajara, 9 d'octubre de 1951) és una docent i política espanyola.
Filla i neta de mestres, estudià dret i es llicencià en filosofia i lletres a la Universitat de Saragossa. Va treballar com a catedràtica de geografia i història d'ensenyament secundari i fou directora de l'Institut Juan de Lanuza de Borja i després de l'Institut Miguel Catalá de Saragossa. Inicialment va militar a les Joventuts Rurals Catòliques però el 1976 va participar en la fundació del Partit Socialista d'Aragó, que el 1978 es va integrar al PSOE.
Després que el PSOE va guanyar les eleccions generals espanyoles de 1982 fou nomenada directora provincial d'Educació a la província de Saragossa, la primera dona que ocupava aquest càrrec. Deixà el càrrec quan fou elegida diputada a les eleccions a les Corts d'Aragó de 1991. De 1993 a 1995 fou consellera d'educació i cultura del govern d'Aragó i de 1995 a 1996 fou Delegada del govern a Aragó. Alhora també fou membre del Colectivo Mujer y Socialismo en Aragón i de Cristianos Socialistas.
Després de la victòria de José María Aznar a les eleccions generals espanyoles de 1996 va deixar la política i es va reintegrar al seu lloc com a catedràtica d'institut. El 2013 es va jubilar i va dirigir el comitè d'UNICEF a Aragó. El 2015 El Periódico de Aragón li va concedir el premi de Valors Humans i el 2016 l'Associació de Directius d'Aragó (ADEA) li va concedir el premi a la labor social. Va rebre la comanda amb placa de l'Orde Civil d'Alfons X el Savi en 2019.

## Referències

* ↑ «María del Pilar Vega Cebrián». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Fitxa a les Corts d'Aragó
* ↑ María del Pilar Vega Cebriánal web de la Fundación Pablo Iglesias
* ↑ Pilar de la Vega a congresors.org
* ↑ Boletín Oficial del Estado.
# Unió de Forces Democràtiques-Nova Era

La Unió de Forces Democràtiques-Nova Era (Union des Forces Democratiques-Ere Nouvelle) fou un partit d'oposició a Mauritània, establert després del retorn al multi partidisme el 1991. El seu líder fou Ahmed Uld Dada, germà de l'antic president, i el seu primer secretari general fou Messaoud Ould Boulkheir.
Va obtenir el 33% a les eleccions presidencial del 1992. El 1993 Hamid Uld Muknas e va escindir amb nombrosos militants i va formar la Unió per la Democràcia i el Progrés (Union pour la Democratie et le Progres, UDP).
A les eleccions de 1994 va aconseguir forta representació al sud però després van seguir escissions: militants negres va revitalitzar El-Hor (Homes Lliures o Llibertat), i un altre de joves intel·lectuals va formar el Mouvement des Democrates Independants (MDI), que va acabar aliat amb el partit del govern, PRDS.
El 1995 membres també negres, integrants del comitè de crisis del partit, es van escindir i van entrar a El Hor. El mateix 1995 es va establir una organització comuna de negres i moros blancs anomenada Acció pel Canvi, dirigida per l'antic secretari general de la UFD, Messaoud Ould Boulkheir, considerat pro libi, partit que fou suspès el 1997.
El 1996 va perdre bona part dels escons i el líder Ahmed Uld Dada va acusar al govern de frau, retirant-se de la segona volta. El 1997 a les eleccions presidencials es va integrar en el Front Popular (UFD, Acció pel Canvi, El Altala, Aliança pel Canvi i el Progrés, i la Unió per la Democràcia i el Progrés) que finalment no hi va concórrer. Fou declarat fora de la llei el 28 d'octubre del 2000. El president del Front Popular Mohammed Lamine Ch'bih Uld Melainine, fou detingut el 8 d'abril del 2001.
La UFD-EN fou substituïda pel Reagrupament de Forces Democràtiques (Rassemblement des Forces Démocratiques, RFD).
La bandera de la UFD era de tres franges verticals, verda, blanca i verda (els colors nacionals), amb l'emblema al centre.
# Merton

Merton és un districte Londinenc, Regne Unit. Exactament de l'àrea coneguda com a Sud-oest de Londres.
El districte es va formar el 1965 de la fusió de Mitcham, Wimbledon i Merton & Morden, tots formaven part del comtat de Surrey. El nom deriva de l'antiga localitat de Merton, actualment centre d'aquesta àrea i que ara es coneix com a South Wimbledon.

## Barris de Merton

El districte de Merton està format pels següents barris:
| Bushey Mead Colliers Wood Copse Hill Cottenham Park Lower Morden Merton Park Mitcham Morden Morden Park Motspur Park | Phipps Bridge Pollards Hill Raynes Park St.Helier South Wimbledon Summerstown West Barnes Wimbledon Wimbledon Park |
# Murialdo

Murialdo (en lígur: Moriaodo; en piemontès: Muriaud) és un comune (municipi) a la Província de Savona, a la regió italiana de la Ligúria, situat uns 60 km a l'oest de Gènova i uns 25 km a l'oest de Savona. A 31 de desembre de 2011, la seva població era de 838 habitants, sobre una superfície de 37.5 km².
El municipi de Murialdo conté les frazioni (agregats o llogarets) de: Piani, Piavata, Piano, Ponte, Bonetti, Valle, Isolagrande i Riofreddo.
Murialdo limita amb els següents municipis: Calizzano, Castelnuovo di Ceva, Massimino, Millesimo, Osiglia, Perlo, Priero i Roccavignale.

## Ciutats agermanades

Murialdo està agermanat amb:
* Schweich, Alemanya (1994)

## Referències

* ↑ «8milaCensus». [Consulta: 22 gener 2019]. Istituto Nazionale di Statistica Istat.
# Casa Beringola

La Casa Beringola, o Cal Beringola, és un edifici del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, situat a la Plaça de Prim en la seva façana més important i en part al carrer de Sant Joan.

## Descripció

L'edifici consta de planta baixa, on hi havia oberta una sucursal de la Caixa d'Estalvis Provincial, i a més locals de la Llotja de Contractació de Reus que depèn de la Cambra de Comerç, i tres pisos.
La planta baixa és porticada com tota l'alineació d'aquest lateral de la plaça. Disposa de quatre arcs de mig punt, que reposen en sengles columnes.
A la plaça hi ha quatre mòduls iguals, que pràcticament de baix a dalt es va repetint tots els elements d'aquesta zona practicada: pilars de secció quadrada i arcs de mig punt; balcons individuals amb porticons, muntants neoclàssics i un parell de mènsules per cada unitat; cornisa amb mènsules continuades gairebé a la mateixa alçada que les corresponents al Teatre Fortuny i la Casa Suqué donant un sentit d'unitat a les façanes dels tres edificis, i a la coberta, el muret format per balustres i pilars.

## Història

Antoni Beringola Marcó (Reus 1824 - 1888) va ser un comerciant que s'havia enriquit a Cuba, membre de la junta del Banc de Reus, president d'El Círcol, diputat provincial i iniciador de les obres de construcció d'aquella part de la plaça de Prim que inclou els edificis esmentats. El seu fill va ser, de fet, qui va fer el seguiment de la construcció d'aquesta casa. L'edifici va ocupar part del solar del convent i els horts de les monges carmelites descalces, que havia estat expropiat i enderrocat per la Junta Revolucionària de Reus el 1868, a l'inici del Sexenni democràtic.
Plànol a escala 1:50 amb data del 14 de novembre de 1882, signat per "Arquitecto Director Francisco Blanch y Pons, con el visto bueno del Arquitecto Provincila Francisco Barba Masip". Propietari: Francisco Beringola Gener. El primer projecte el va signar Francesc Blanch quan era arquitecte municipal l'any 1881, i el segon, el de 1882, quan ja no ho era, coincideix quasi exactament amb l'anterior. Les tres plantes estan destinades a habitatges, i la tercera és de menor altura. Actualment una part dels pisos l'ocupen dependències del Círcol.
L'impost municipal va significar "ciento treinta y siete pesetas, veinte y siete céntimos".
Un plànol d'aquest edifici es va trobar a l'Arxiu Diocesà de Tarragona al realitzar la investigació de l'arquitecte Ramon Salas i Ricomà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Beringola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 113-114.
* ↑ Anguera, Pere. Històries de Reus. Reus: Centre de Lectura, 2004, p. 135. ISBN 8487873553.
* ↑ Sardà Ferran, Jordi (ed.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 09: tomb de ravals. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 3. ISBN 9788409559688.
# Cedrela odorata

La cedrela o cedre americà (Cedrela odorata) és una espècie d'arbre de la família de les meliàcies de regions tropicals d'Amèrica. Els seus noms comuns són: cedre acajou, cedre espanyol, cedre de les barbares, cedre de Guyana; en anglès: west indian cedar; en alemany: Jamaica-Zedar; en francès: acajou amer.
Originari d'Amèrica central que es troba de Mèxic a Brasil, el Carib, Perú. És un arbre de repobles tropicals humides i seques. És amenaçat per la fragmentació del seu hàbitat i per a la sobreexplotació com a fusta i llenya.

## Referències

* ↑ «Cedrela odorata». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Noms de plantes : corpus de fitonímia catalana. Barcelona: TERMCAT. Centre de Terminologia, 2014. ISBN 978-84-393-9168-5.
* 1 2 Mark, J.; Rivers, M.C. «Cedrela odorata». The IUCN Red List of Threatened Species 2017, 23-03-2017. DOI: 10.2305/iucn.uk.2017-3.rlts.t32292a68080590.en. [Consulta: 25 desembre 2021].
# Moreu

* Per a altres significats, vegeu «Moreu (desambiguació)».
El moreu (Vicia narbonensis) és una espècie del gènere de la veça (Vicia) que es cultiva, a petita escala i en els mateixos llocs on es conreen els erbs, pel seu gra per al consum d'animals. En castellà rep el nom comú d'alberjón i també de habas locas (faves boges). A Espanya es cultiva només a algunes zones de Castella-La Manxa, Extremadura i Andalusia. L'epítet específic del seu nom científic prové de la ciutat de Narbona. Als Països Catalans (especialment a Catalunya, amb alguna citació al País Valencià i a Mallorca) es troba de forma localitzada, segurament com a restes d'antics conreus. La seva distribució general és latemediterrània (a la conca del Mediterrani i més enllà).

## Morfolgia

Té el circell de les fulles superiors ramificat; flors d'un rosa purpuri, amb les ales de la flor més fosques; llegum bru o negrós a la maturitat, de 3 a 7 x 1-1,5 cm, glabrescent denticulato-tuberculat i de vegades pilós a les sutures; llavors (de 4 a 8) de 0,5 cm, subgluboses. És una planta anual erecta, més o menys pubescent, de 20 a 50 cm d'alt. Fulles compostes amb folíols de 2-5 x 1-4 cm. Floreix de maig a juny. A Catalunya es troba en contrades litorals des del nivell del mar als 300 metres d'altitud.

## Referències

* ↑ [ https://www.mapa.gob.es/ministerio/pags/biblioteca/revistas/pdf_Agri/Agri_2004_864_584_585.pdf]
* ↑ Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Ed. Barcino. Barcelona, 1984. ISBN 9788472265974. Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
# Trinxeres dels Tossals

Les Trinxeres dels Tossals és una construcció fortificada de l'Exèrcit Popular de la República al Front del Segre, situada a en un tossal que forma part de l'Espai Natural Protegit de Bellmunt-Almenara.

## Descripció

Es tracta d'un espai recuperat de 300 metres de trinxera dels 1000 originals pel Memorial Democràtic el 2010, format per un conjunt defensiu de refugis, búnquers, pous de tiradors, nius de metralladora, un lloc de comandament i més d'un centenar d'abrics individuals, tot plegat protegit per filats, que controlaven el cap de pont de Balaguer en mans de les tropes franquistes. No van entrar mai en combat però sí que van registrar activitat important de soldats del bàndol republicà des de l'abril de 1938 fins a principis de gener de 1939, quan va ser abandonat per a evitar el setge dels franquistes que el dia 7 havien ocupat Montgai i el dia 8 Bellmunt i Penelles.

## Referències

* ↑ «Montgai recupera i fa visitables les trinxeres republicanes dels Tossals». 324cat, 23-07-2010. [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ «Voluntaris recuperaran les trinxeres republicanes de Montgai». El Punt Avui, 08-01-2018. [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ Segura, Joan Ramon. «Per les Trinxeres de Montgai-Bellmunt», 20-01-2018. [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ «Destrossen les trinxeres republicanes de la Guerra Civil de Montgai». Nació Lleida, 04-01-2018. [Consulta: 26 desembre 2022].
# Mezulla

Mezulla va ser una deessa menor hitita. Era filla del déu o Senyor de les Tempestes, Tarḫunna o Tessub, i la deessa solar d'Arinna. Formava una tríada amb la seva mare i la seva filla Zintuḫi. Era una de les nou deïtats de Zalpa. La seva importància era local. No apareix en les llistes de juraments dels tractats hitites entre estats, però se la invocava amb freqüència com a mitjancera entre els "Grans déus" i els homes.
El rei Hattusilis I, quan va destruir la ciutat de Zalpa, va emportar-se els seus tresors que va oferir al "déu de les tempestes", i nou déus d'aquella ciutat que va dipositar al temple de la deessa Mezulla. També Mursilis II, en el primer any del seu regnat, va atacar les principals ciutats dels kashka, Halila i Dudduska i les va incendiar. Quan els kashka van reagrupar-se i el van atacar, va lluitar contra ells, i com que davant del seu exèrcit hi marxaven "la deessa del Sol de la ciutat d'Arinna, l'orgullós Senyor de les Tempestes i la deessa Mezulla", va vèncer sense dificultats els enemics.

## Referències

* ↑ Leick, 2002, p. 118, «Mezulla».
* ↑ García Trabazo, José Virgilio. Textos religiosos hititas. Madrid: Trotta, 2002, p. 27. ISBN 8481645222.
* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Imperio Antiguo. Tres Cantos: Akal, 2000, p. 107. ISBN 8446011239.
* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino Medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 116. ISBN 8446022532.

## Bibliografia

* Leick, G. A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology (en anglès). Routledge, 2002. ISBN 9781134641031.