OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Andrius Skerla

Andrius Skerla (Vílnius, 29 d'abril de 1977) és un exfutbolista lituà de la dècada de 2000.
Fou 84 cops internacional amb la selecció lituana. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Žalgiris Vilnius, PSV, Dunfermline Athletic, Tom Tomsk, Vėtra, Korona Kielce i Jagiellonia Białystok.

## Referències

* ↑ «Pars to sign PSV defender». BBC News, 28-06-2000. [Consulta: 29 gener 2008].
* ↑ «No go for Flo says Murray». BBC News, 16-04-2001. [Consulta: 29 gener 2008].
* ↑ «Larsson caps Celtic triumph». BBC News, 22-05-2004. [Consulta: 29 gener 2008].
* ↑ «Skerla anger at transfer collapse». BBC News, 14-03-2005. [Consulta: 29 gener 2008].
* ↑ «Skerla staying with Dunfermline». BBC News, 11-03-2005. [Consulta: 29 gener 2008].
* ↑ «Skerla leaves Pars for Russians». BBC News, 24-08-2005. [Consulta: 29 gener 2008].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 17 març 2012. [Consulta: 21 gener 2012]. Arxivat 2012-03-17 a Wayback Machine.
* ↑ Andrius Skerla a National-Football-Teams.com (anglès)
# Comtat de Chablais

El comtat de Chablais fou una jurisdicció feudal de Borgonya i del Sacre Imperi Romanogermànic.
Quan el 1032 Rodolf III de Borgonya va llegar el seu regne a l'emperador Conrad II del Sacre Imperi Romanogermànic el comte de Mauriena i Belley, Humbert I el de les Mans Blanques, va donar suport a l'emperador i aquest el va investir vers 1034 amb Chablais i Saint-Maurice en Valley en recompensa pels seus serveis. En endavant els títol de Chablais es va unir als altres dos títols. A partir de Pere I de Savoia títol de comte de Savoia (de Sabàudia) va començar a aparèixer i va acabar tapant els altres.

## Referències

Medieval Lands
# Crisogó (cantant)

Crisogó (en llatí Chrysogonus, en grec antic Χρυσόγονος) va ser un famós cantant i flautista que vestia una túnica sagrada (πυθικὴ στογή) i que va viure en temps d'Alcibíades. Va marcar amb la seva flauta el ritme dels remers quan es va rebre Alcibíades al Pireu el 407 aC després del seu desterrament.
Segons Ateneu de Naucratis, un germà seu era poeta dramàtic i ell mateix va escriure un drama titulat Πολιτεία, que alguns van atribuir a Epicarm.

## Referències

* ↑ 1.Chrysogonus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 702
# Crisopelia

Crisopelia (en grec antic Χρυσοπέλεια), va ser, segons la mitologia grega, una nimfa hamadríada que vivia a l'Arcàdia, en un roure.
Una vegada, Arcas caçava per la zona i va veure un torrent que estava a punt d'arrencar l'arbre amb la seva fúria. La nimfa que hi habitava va suplicar-li que la salvés. Arcas, amb esforç, va aixecar un dic per tal de desviar el curs de l'aigua i va aconseguir que el roure seguís viu. En agraïment, la nimfa Crisopelia es va unir a ell i li va donar tres fills, Èlat, Azà i Afidant, que després van ser fundadors del poble arcadi.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 120. ISBN 9788496061972.
# David Seals

David Seals (29 abril 1947 - 12 febrer 2017), fou un novel·lista i editor amerindi de l'ètnia dels hurons. Fou periodista simpatitzant de l'AIM i productor de documentals. Visqué a Dakota del Sud i escrigué -entre altres llibres- Powwow Highway (1990), Sweet medicine (1992), Zero Babel (1999), Third eye theatre (1996) i Thunder nation (1996).
Els seus assajos han estat publicats a The Nation, LA Times, Newsday, i en tres antologies.

## Referències

* ↑ «David Jackson Seals Obituary». Arizona Daily Sun, Febrer 15, 2017. [Consulta: 28 febrer 2017].
* ↑ Klawans, Stuart; Peter Biskind; Carl Bromley Cinema Nation: The Best Writing on Film from the Nation 1913-2000. Nova York, NY: Thunder's Mouth Press, 2000. ISBN 1-56025-286-3.
* ↑ Deloria Jr, Vine; Marijo Moore Genocide of the Mind: New Native American Writing. Nation Books, 2003. ISBN 1-56025-511-0.
* ↑ Marijo Moore. Eating Fire, Tasting Blood: An Anthology of the American Indian Holocaust. Nova York, NY: Thunder's Mouth Press, 2006. ISBN 1-56025-838-1.
# Danny De Bie

Danny De Bie (Beerzel, Putte, província d'Anvers, 23 de gener de 1960) és un ciclista belga que fou professional del 1987 al 1991. Especialista en ciclocròs, va guanyar el Campionat del món de 1989. Un cop retirat s'ha dedicat a la direcció esportiva.

## Palmarès

* 1988-1989
** Campió del món en ciclocròs
* 1989-1990
** 1r al Superprestige
** Campió de Bèlgica en ciclocròs
* 1990-1991
** Campió de Bèlgica en ciclocròs
* 1991-1992
** Campió de Bèlgica en ciclocròs

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Deledda (cràter)

Deledda és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 32 km de diàmetre. Porta el nom de Grazia Deledda (1871-1936), novel·lista italiana i Premi Nobel de Literatura, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1985.

## Referències

* ↑ «Deledda». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Cómo ser mujer y no morir en el intento

Cómo ser mujer y no morir en el intento és una pel·lícula espanyola de 1991 dirigida per Ana Belén, encara que inicialment havia de dirigir-la Emilio Martínez Lázaro. Està basada en la novel·la homònima de Carmen Rico Godoy. La segona part de la novel·la de Rico Godoy fou duta al cinema en 1994 amb el títol Cómo ser infeliz y disfrutarlo.

## Argument

Carmen, als seus 42 anys està casada amb Antonio, que és el seu tercer marit. Té dos fills d'anteriors matrimonis, i ha fillol a un altre, fruit de l'anterior matrimoni d'Antonio. Carmen treballa com a periodista. Intenta portar la seva carrera amb professionalitat, sense descurar la seva relació amorosa amb Antonio, l'organització pràctica de la casa, les amistats ni les necessitats dels seus fills. En resum, Carmen treballa com un home, però continua representant el paper tradicional de la dona casada.
Antonio té concentrada tota la seva atenció en el treball. El seu treball en una producció discogràfica l'obliga a moure's, viatjar i estar al dia. Els problemes de casa i la família són a càrrec, naturalment, de Carmen.
La pel·lícula és una història àcida i divertida, com és en general la vida, amb un final ambigu.

## Repartiment

* Carmen Maura (Carmen)
* Antonio Resines (Antonio)
* Juanjo Puigcorbé (Mariano)
* Carme Conesa (Chelo)
* Tina Sainz (Emila)
* Francisco Casares (Editor/Director)
* Víctor García León Diego
* Olalla Aguirre (Marta)
* Juan Diego Botto (Sergio)
* Luis Perezagua (Manolo)
* Asunción Balaguer madre de Antonio)
* Enriqueta Carballeira (Pepita)
* Paloma Cela

## Nominacions i premis

En els VI Premis Goya va tenir dues nominacions: Millor guió adaptat (Carmen Rico Godoy) i Millor director novell (Ana Belén) També va guanyar un dels Premis Ondas 1991 al cinema.

## Referències

* ↑ Carmen Maura protagonizará la película 'Cómo ser una mujer y no morir en el intento', El País, 30 de juny de 1990
* ↑ Cómo ser mujer y no morir en el intento (Ana Belén, 1991) per Luis Deltell
* ↑ Cómo ser mujer y no morir en el intento, a Fotogramas
* ↑ Cómo ser mujer y no morir en el intento, al web dels Premis Goya
* ↑ El País - La 38ª edición de los Ondas incluye tres galardones dedicados al cine (02/11/1991)
# Justo Garrán Moso

Justo Garrán Moso (Olite, 17 d'agost de 1867 - Pamplona, 28 d'agost de 1942) fou un advocat, periodista i polític navarrès. Era fill de Mauricio Garrán Román, enginyer de camins natural de Valladolid i de Micaela Moso Navarlaz, natural d'Olite. Es va casar amb Catalina Moso Subiza, filla del diputat foral Juan Moso Irure i va tenir com a fill José Garrán Moso, alcalde de Pamplona d'abril de 1940 a agost de 1941.

## Biografia

Fou propietari i director del Diario Regional de Valladolid, conseller del Banco Castellano i col·laborador del Diario de Navarra. També fou president del Tribunal Tutelar de Menors de Pamplona i soci de la Societat d'Estudis Bascos.
A les Eleccions generals espanyoles de 1919, va ser proclamat diputat pel districte de Valladolid per la Junta Provincial de Valladolid obtenint 8.907 vots d'un total de 22.491 emesos, amb un cens electoral de 33.563 electors.
A les eleccions de 1923 fou proclamat Diputat pel Districte de Tafalla per la Junta Provincial de Navarra, hi va obtenir 5.802 vots en un cens electoral d'11.750 electors.
Es presenta com a catòlic independent amb suport de l'integrista José Sánchez Marco i el jaumista Juan Salvador Santesteban. Disputà l'escó al ministerial garciaprietista Pedro Arza Úriz qui va obtenir 3.636 vots.
Durant la Dictadura de Primo de Rivera va ser membre de l'Assemblea Nacional Consultiva, com a representant de la Diputació Foral de Navarra substituint Wenceslao Goizueta y López de Zubiría. Fou diputat foral el 1928 escollit pels representants dels vint-i-vuit ajuntaments del districte a les eleccions del 6 de maig de 1928. També fou president de la Federació Agro-Social de Navarra (1929-1931) i membre destacat de l'Associació de Propietaris i Terratinents de Navarra organització controlada ideològicament pel carlisme i el clergat.
Era contrari a la Llei de Reforma Agrària, que considera obra d'un moviment revolucionari, i d'un Govern socialista i anarquitzant que vulnerava la Llei Paccionada Navarresa. Al setembre de 1933 va ser escollit amb Víctor Pradera Larumbe en la candidatura del Bloc de Dretes a les eleccions per designar el Tribunal de Garanties Constitucionals. En esclatar la guerra civil espanyola es posà de part dels sublevats i fou nomenat membre de la comissió per a la reintegració foral per la Junta de Guerra Carlista el 19 d'agost de 1936.

## Obres

* Apuntes histórico-críticos sobre las regalías de la Corona, Madrid, 1923.
* Los fueros vasco-navarros, conferència Pamplona, 1932.
* El sistema foral de Navarra y Provincias Vascongadas Pamplona, 1935.
* Sofismas y razones. Del ateismo legal a la Restauración Católica, Valladolid, 1939.
* La ley de 1841, revista Príncipe de Viana, 1941.

## Referències

* ↑ Ángel GARCÍA-SANZ MARCOTEGUI (2008) Justo Garrán Moso :: Auñamendi Entziklopedia :: Euskomedia
* ↑ Buscador Històric de Diputats Eleccions 1.6-1919 Consultat el 29 de juny de 2011.
* ↑ Buscador Històric de Diputats Eleccions 29.4.1923 Consultat el 29 de juny de 2011.
* ↑ Eleccions 12.9.1927 Consultat el 29 de juny de 2011.
* ↑ Varios autores. Navarra 1936. De la esperanza al terror. 7ª. Tafalla: Altaffaylla, 2004. ISBN 84-930957-9-6.
# Justo Egozcue y Cía

Justo Egozcue y Cía (Pamplona, 28 de març de 1833 - Madrid, 24 de març de 1900) va ser un geòleg, enginyer de mines i acadèmic espanyol.
Després d'estudiar Enginyeria de mines a l'Escola de Mines de Madrid, carrera que començà en 1854, passaria a treballar en les mines d'Almadén, a més d'en Còrdova i Màlaga. Posteriorment tornaria cap a 1866 a Madrid a exercir com a docent. En 1868 va publicar Tratado de paleontología i amb l'objectiu d'estudiar els jaciments de fosfats d'Extremadura, publicaria Memoria geo-minera de la provincia de Cáceres, junt amb el seu deixeble Lucas Mallada y Pueyo. Cap a 1879 va entrar en la Comissió del Mapa Geològic, que dirigiria a partir de 1895. El 14 de maig de 1893 va prendre possessió del seu càrrec d'acadèmic de nombre de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en substitució d'Ángel Guirao Navarro, amb la medalla 23.

## Referències

* 1 2 López de Azcona, 1988, p. 152-154.
* ↑ «Los gremios». La Correspondencia de España [Madrid], 15.392, 26-03-1900, pàg. 3. ISSN: 1137-1188.
* 1 2 3 López de Azcona, 1988, p. 152-153.
* ↑ Sumozas García-Pardo, 2007, p. 336-338.
* ↑ Pelayo López, 1999, p. 230-231.
* ↑ López de Azcona, 1988, p. 153-154.
* ↑ López de Azcona, 1988, p. 154-155.
* ↑ López de Azcona, 1988, p. 154.
* ↑ Pelayo López, 1999, p. 231-232.

## Bibliografia

* López de Azcona, Juan Manuel «Mineros destacados en el siglo XIX. Justo Egozcue y Cía. 1893-1900». Boletín Geológico y Minero. Instituto Geológico y Minero de España, 99, 6, 1988, pàg. 152-155. Arxivat de l'original el 2016-03-04. ISSN: 0366-0176 [Consulta: 5 juny 2016].
* Pelayo López, Francisco. Ciencia y creencia en España durante el siglo XIX: la paleontología en el debate sobre el darwinismo. Editorial CSIC - CSIC Press, 1999. ISBN 9788400078492.
* Sumozas García-Pardo, Rafael. Arquitectura industrial en Almadén: antecedentes, génesis y repercusión del modelo en la minería americana. Universitat de Sevilla, 2007. ISBN 9788447209552.
# Independents amb dignitat

Independents amb dignitat (títol original: Struck by Lightning) és una pel·lícula australiana de Jerzy Domaradzki estrenada l'any 1990. Ha estat doblada al català.

## Argument

Una empresa que contracta exclusivament persones discapacitades crea un equip de futbol corporatiu.

## Repartiment

* Garry McDonald: Ollie Rennie
* Brian Vriends: Pat Cannizzaro
* Catherine McClements: Jill McHugh
* Henry Salter: Noel
* Denis Moore: Foster
* Briony Williams: Gail
* Syd Brisbane: Spencer
* Brian M. Logan: Kevin
* Peter Douglas: Colin
* Jocelyn Betheras: Jody

## Referències

* ↑ «Independents amb dignitat». esadir.cat.
* ↑ «Struck by Lightning». The New York Times.
# Delegacions del Districte Federal

La ciutat de Mèxic, com a capital de la federació mexicana és alhora el Districte Federal. Administrativament i políticament es divideix en setze delegacions (delegaciones, en castellà), o subdistrictes. Com a unitat administrativa, les delegacions foren creades després de l'abolició dels municipis del Districte Federal el 1921. Se'n van establir dotze, de delegacions, i un "Departament Central", posteriorment conegut com la "ciutat de Mèxic". El 1970, es crearen quatre delegacions més, en dividir el territori que conformava la "ciutat de Mèxic". A partir de llavors, hi hagué una llacuna legal per definir o distingir entre la ciutat de Mèxic i el Districte Federal, fins al 1993 en què, mitjançant una reforma constitucional, s'establí la sinonímia entre ambdós conceptes.
Com a capital de la federació, el Districte Federal era governat directament pel poder executiu de la federació, el president de Mèxic, el qual designava el cap de govern, i aquest, al seu torn, designava els "caps delegacionals" (jefes delegacionales en castellà), encarregats de la gestió dels serveis públics de les delegacions. A partir del 2000, els ciutadans de cadascuna de les delegacions elegeixen, per sufragi universal directe, els caps delegacionals.
El Districte Federal i els estats de la federació es coneixen com a "entitats federatives" i són divisions administratives de primer nivell. Per tant, tot i no ser iguals ni gaudir de les mateixes prerrogatives, les delegacions sovint es comparen en estadístiques oficials, amb els municipis de Mèxic, les subdivisions dels estats.
Les setze delegacions que conformen el Districte Federal són:
| 1. Álvaro Obregón 2. Azcapotzalco 3. Benito Juárez 4. Coyoacán 5. Cuajimalpa 6. Cuauhtémoc 7. Gustavo A. Madero 8. Iztacalco | 9. Iztapalapa 10. Magdalena Contreras 11. Miguel Hidalgo 12. Milpa Alta 13. Tláhuac 14. Tlalpan 15. Venustiano Carranza 16. Xochimilco |
# Premi Unión de Actores a la millor actriu secundària de teatre

El Premi a la millor actriu secundària en la seva secció de teatre lliurat per la Unión de Actores y Actrices reconeix la millor interpretació d'una actriu secundària dins d'una obra de teatre. Es ve lliurant des de 2002, ja que entrr 1991 i 2001 es va lliurar un únic premi al millor interpretació protagonista, sense distingir entre masculina i femenina.

### Dècada de 2000

| Guanyadora | Candidates |
| 2002 ||
| | Goizalde Núñez per La gaviota | Chusa Barbero per La prueba Nuria Mencía per El matrimonio de Bostón |
| 2003 ||
| | Blanca Portillo per Como en las mejores familias | Manuela Paso per El burlador de Sevilla Isabel Pintor per El sueño de una noche de verano |
| 2004 ||
| | Isabel Pintor per Yo, Claudio | Cristina Fenollar per Los verdes campos del Edén Marta Solaz per Cantando bajo la lluvia |
| 2005 ||
| | Susi Sánchez per Cara de plata | Eva Higueras per La soga María Alvárez per El castigo sin venganza |
| 2006 ||
| | Mélida Molina per Así es (si así os parece) | Maya Reyes per El maestro de danzar Berta Gómez per Sálvese quien pueda |
| 2007 ||
| | Alicia Hermida per Fedra | Nathalie Poza per Marat Sade Susi Sánchez per Mujeres soñaron caballos |
| 2008 ||
| | Malena Alterio per Tío Vania | Trinidad Iglesias per Las cuñadas Violeta Pérez per Carnaval |
| 2009 ||
| | Nathalie Poza per Tito Andrónico | Ana Labordeta per Noviembre Ana Goya per La cena de los generales |

### Dècada de 2010

| Guanyadora | Candidates |
| 2010 ||
| | María Moralesper Urtain | Lola Cordón per Final de partida Carme Conesaper Beaumarchais |
| 2011 ||
| | Elisabet Gelabert per Veraneantes | Alicia Borracheroper Comedia y sueño Violeta Pérez per Los ojos |
| 2012 ||
| | Malena Alterio (2) per Los hijos se han dormido | Inma Cuevas per Los últimos días de Judas Iscariote Marta Poveda per La vida es sueño |
| 2013 ||
| | Inma Cuevas per Cerda | Ana Wagener per La anarquista Xenia Reguant per Comedia y sueño |
| 2014 ||
| | Consuelo Trujillo per Cuando deje de llover | Inma Cuevas per MBIG (Mcbeth International Group) Ana Wagener per Fausto |
| 2015 ||
| | Ana Villa per El discurso del rey | Consuelo Trujillo per Medea Gracia Olayo per La llamada |
| 2016 ||
| | Ana Wagener per Hamlet | Carmen Ruiz per Bajo terapia Inma Cuevas per Historias de Usera |
| 2017 ||
| | Alba Flores per Las Troyanas | María Isasi per La Orestíada Marta Molina per Una gata sobre un tejado de zinc caliente |
| 2018 ||
| | Natalia Hernández per La ternura | Clara Sanchis per Conocimiento Mabel del Pozo per El curioso incidente del perro a medianoche |

## Referències

* ↑ Los premiados por la Unión de Actores convierten la gala en un símbolo de paz, El País, 11 de març de 2003
# Anhalt-Mühlingen

El comtat o principat d'Anhalt-Mühlingen fou un principat del Sacre Imperi Romanogermànic.
Fou creat per divisió del tercer principat d'Anhalt-Zerbst el 1667 (que es va dividir a la mort de Joan VI entre els seus tres fills, creant les branques de Anhalt-Zerbst, Anhalt-Dornburg i Anhalt-Mühlingen) corresponent Mühlingen a Antoni Günther. A la mort d'aquest el 1714 es va produir l'extinció de la branca que va passar a la branca sènior (Anhalt-Zerbst).

## Principat de Anhalt-Mühlingen

* Antoni Günther 1667–1714

## Referències

* Regnal chronologies Arxivat 2019-09-26 a Wayback Machine.
# Comtat de Chiaggiolo

El comtat de Chiaggioulo fou una jurisdicció feudal italiana que comprenia la Val del Bidente.
Feu de l'església des del 754, pertanyia a l'església de Ravenna fins que el va infeudar a uns comtes al segle xi. Al segle xiii el comtat passa a Malatesta I da Verrucchio des de vers el 1262 o 1263. Per un matrimoni de conveniència va concedir al seu fill Paolo il Bello el comtat de Chiaggiolo el 29 d'agost de 1269. Paolo fou capità del poble i conservador de la pau de Florència el desembre del 1282. Va tenir relacions amoroses amb la seva cunyada Francesca de Polenta, dona de son germà Gianciotto Malatesta, que per això el va matar el 1285. Fou el tronc de la línia dels Malatesta comtes de Chiaggiolo. El comtat va passar als Manfredi de Faenza i després als Malatesta (1462) amb el que va quedar integrar de facto al ducat d'Urbino. Napoleó Orsini que tenia el títol de comte per herència també va dominar una part del comtat. Al segle xvi fou assolat per Carles III de Borbó quan anava cap a Roma (1525) i fou assolat un altre cop el 1642 pels soldats d'Odoard Farnesi, que anaven cap a Castro a la Toscana. Amb l'extinció dels della Rovere el comtat es va integrar de fet als dominis pontificis el 1631.
# Independents per Algemesí

Independents per Algemesí va ser un partit polític d'àmbit municipal del municipi d'Algemesí, a la Ribera Alta. La seua ideologia era progressista i valencianista.
IPA va ser fundada per dos militants catòlics i nacionalistes valencians com Eduard Sarrió Gonzalvo i Joan Girbés, qui seria primer alcalde democràtic d'Algemesí després de la mort de Franco.
A les eleccions municipals de 1979, IPA va rebre el 40,70% dels vots dels veïns d'Algemesí, sent la força més votada amb 9 regidors i obtenint l'alcaldia. A les eleccions del 83, IPA obté la majoria absoluta amb 58,47% de vots i 14 regidors de 21. En 1987 comença a evidenciar-se el declivi de la formació, obtenint 6 regidors i el 23,68% dels vots, tot passant a ser segona força.

## Referències

* 1 2 Algemesí reconoce su deuda con Joan Girbés El municipio declara hijo predilecto a su primer alcalde democrático, referente cívico y valencianista - reportatge a El País del 5 de maig de 2001 (castellà)
* ↑ En record d'un prohom Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. necrològica d'Eduard Sarrió Gonzalvo al bloc de Josep Bermúdez, 5 de març de 2012
* ↑ Resultats Electorals a ARGOS
* ↑ Resultats Electorals a ARGOS
* ↑ Resultats Electorals a ARGOS
# Cisell de tall corbat

El cisell de tall corbat és una eina per treballar la pedra en superfícies còncaves o per fer-hi perforacions o concavitats.
Es caracteritza pel seu tall, de doble bisell però corbat sense arribar a fer un semicercle, amb una amplada de tall compresa entre els 4 i els 10 mm. La cabota pot ser plana o adaptable a un martell pneumàtic. D.A.: Acostuma a tenir uns 20 cm de llargària

## Vegeu també

* Burí
* Cisell
* Gúbia
* Martell de paleta
# Club dels Pensadors Afins

El Club dels Pensadors Afins o Daidō Club (大同倶楽部, Daidō Kurabu) és el nom que dugueren dos partits polítics del Japó de tendència liberal durant l'era Meiji.

## 1r partit (1889-1890)

Fou fundat l'any 1889 i participà en les primeres eleccions generals del 1890, sent la força que obtingué més diputats a la Cambra de Representants del Japó, aconseguint-ne 54. El mateix any es fussionà amb altres forces parlamentàries com el Partit Públic Patriòtic i alguns partits regionals per tal de formar el Partit Liberal Constitucional, més tard conegut simplement com a Partit Liberal i que resultaria el grup més gran de la cambra.

## 2n partit (1905-1910)

El partit fou creat al desembre de 1905 com una fusió del Club Kōshin (amb 27 diputats), el Partit Liberal (amb 19 diputats) i el Partit Imperial (amb 18 diputats). El nou partit començà a perdre representació a cada contesa electoral, aconseguint només 29 escons a les eleccions generals de 1908. Després d'aquestes eleccions les baixes del partit continuaren i cap al 1910 la formació només retenia 22 diputats. Després d'un intent fallit de formar un nou partit anti-Rikken Seiyūkai l'any 1908, el partit es fussionà amb altres xicotets partits opositors l'any 1910 per tal de formar el Club del Centre.

## Referències

* ↑ 宇野俊一. Encyclopedia Nipponica - 大同倶楽部. Kotobank. (japonès)
* 1 2 3 4 Haruhiro Fukui (1985) Political parties of Asia and the Pacific, Greenwood Press, p477