OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Viktória Bréjneva

Viktória Petrovna Bréjneva (rus: Викто́рия Петро́вна Бре́жнева; 11 de desembre de 1907 – 5 de juliol de 1995) va ser la dona del polític soviètic i Secretari General Leonid Bréjnev. Va ser la mare de Iuri Bréjnev i Galina Brejneva.

## Biografia

Va néixer a Belgorod el 1907. Segons l'historiador Robert Service era d'arrels jueves, tot i que no tothom hi està d'acord. Va conèixer Leonid Bréjnev per primer cop el 1925. Després d'anys de sortir junts, Viktoria i Bréjnev es van casar el 1928. El següent any, el matrimoni va tenir la seva primera filla, Galina. Quatre anys més tard, van tenir el segon fill, Iuri. La relació de Viktoria i Bréjnev va ser descrita com "antiga" i "sense exageració amorosa". Segons les memòries dels familiars de Bréjnev, va ser Viktoria qui va encoratjar l'estil materialístic de Bréjnev. Durant el mandat de Bréjnev com a Secretari General, Viktoria va romandre apartada, ja que no li agradava atraure l'atenció pública. La seva última aparició en públic va ser al funeral d'estat de Bréjnev el 1982. Després de la mort de Bréjnev, Viktoria va viure 13 anys més, morint després de tenir problemes durant alguns anys amb la diabetis el 1995. Va viure en el pis vell de Bréjnev per la resta de la seva vida. La seva pròpia filla, Galina, no va assistir al funeral, tot i que la resta de la família sí que hi va anar.

## Referències

* ↑ Vronskaya, Jeanne «OBITUARY: Victoria Brezhnev». The Independent, 11-07-1995 [Consulta: 17 gener 2011].
* ↑ Robert Service. History of Modern Russia: From Tsarism to the Twenty-first Century. Penguin Books, 2009, p. 382. ISBN 0-14-103797-0 [Consulta: 14 juliol 2020].
* 1 2 3 (en rus) All Biography [Consulta: 17 desembre 2010].
* 1 2 3 Moskvin, Vitaliy (en rus) ZN [Consulta: 17 desembre 2010]. Arxivat 2013-03-31 a Wayback Machine.
* ↑ Moskvin, Vitaliy «Còpia arxivada» (en rus). Nashekino [Consulta: 17 desembre 2010]. Arxivat 2011-03-04 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-03-04. [Consulta: 24 març 2017].
# Vujadin Stanojković

Vujadin Stanojković (Macedoni: Вујадин Станојковиќ; 10 de setembre de 1963) és un exfutbolista macedoni de la dècada de 1980 i entrenador.
Fou 21 cops internacional amb la selecció iugoslava.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de FK Vardar, FK Partizan, marxant posteriorment a Suècia a jugar per Degerfors IF i Trelleborgs FF.

## Palmarès
### Partizan

* Lliga iugoslava de futbol: 1992-93
* Copa iugoslava de futbol: 1991-92

## Referències

* ↑ «Stanojković Vujadin» (en serbian). reprezentacija.rs. [Consulta: 1r juliol 2018].
* ↑ Vujadin Stanojković a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Vujadin Stanojković a worldfootball.net
* ↑ Vujadin Stanojković a FootballDatabase.eu
# Can Pau (Torroella de Fluvià)

Can Pau és una casa de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat a la plaça del poble, situat en cantonada i del que podem veure tres façanes. És un edifici que ha estat rehabilitat recentment i al qual se li ha afegit un pis a la planta superior. L'edifici actual té vessant a dues aigües, i una porta d'accés rectangular amb una gran llinda d'època moderna. L'element més destacat d'aquesta casa, és sens dubte, la finestra del primer pis. Aquesta finestra carreuada té una llinda amb una inscripció i una forma geomètrica inscrita. També podem veure la data 1385. De la resta de la construcció podem destacar algunes de les finestres que també són carreuades, tot i que algunes d'aquestes han estat rehabilitades, o són de nova construcció.

## Referències

* ↑ «Can Pau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Sant Crist de Balaguer (imatge)

La imatge del Sant Crist de Balaguer és una escultura gòtica del segle xiv que es venerava al Santuari del Sant Crist de Balaguer. La seva advocació és el dia 9 de novembre, i és el patró de Balaguer i de les Terres d'Urgell, tot i que la seva influència sobrepassa les Comarques de Ponent i del Pirineu per estendre's pels territoris veïns de Catalunya i Aragó. La imatge original va ser cremada el juliol del 1936, i només se'n conserva un peu, que està integrat en la còpia que es venera en l'actualitat.

## La llegenda

Diu la tradició que l'escultura del Sant Crist de Balaguer fou la primera que es va fer al món. L'autor fou Nicodem, que commogut per la mort de Crist encara tenia la imatge guardada dins seu. Durant les persecucions de cristians la imatge fou traslladada de Jerusalem a Beirut. I quan els àrabs van conquerir aquesta ciutat, llençaren la talla al mar, i aquesta inicià un llarg periple solcant mars i rius pel Mediterrani i l'Ebre, fins que remuntant el Segre s'aturà a Balaguer.
Els balaguerins van voler treure la imatge del riu, però no podien aconseguir-ho. Avisades les monges clarisses, van baixar totes en processó. La mare abadessa es va agenollar vora el riu i una onada d'aigua va atansar la imatge als seus braços. Amb molta devoció i seguida de totes les monges clarisses i de tot el poble de Balaguer la mare abadessa va pujar la imatge al santuari on encara avui és venerada.

## Orígens històrics

Les primeres referències escrites que es conserven de la talla del Sant Crist de Balaguer són de l'escriptor Henrique Cook l'any 1585, i després, del P. Vicenç Domènech l'any 1602, que n'expliquen els orígens històrics i llegendaris. Però no és fins al 1622 que la imatge es trasllada a l'altar major, després de les importants reformes dutes a terme en el temple en les primeres dècades del s. XVII, i des d'aquell moment el temple passa a tenir el Sant Crist com a advocació principal.

## Imatge actual

La imatge del Sant Crist que es venera avui és una còpia delicada de la imatge original, que fou destruïda l'any 1936, a l'inici de la Guerra Civil. És obra dels escultors Joaquim Ros i Josep Espelta, i conserva el peu de la imatge original cremada. L'actual imatge fou beneïda pel bisbe d'Urgell Ramon Iglésias el 1947.

## Vegeu també

* Santuari del Sant Crist de Balaguer
* Mare de Déu del Miracle de Balaguer

## Referències

* ↑ AZNAR i Solé, Josep. El Sant Crist de Balaguer. Balaguer: Impremta Romeu, 1977.
* ↑ «Sant Crist de Balaguer». Ignasi Peguera Marvà. [Consulta: desembre 2016].
* ↑ «El Sant Crist de Balaguer». Catalunya Sacra. [Consulta: desembre 2016].
* ↑ «Balaguer, església del Santuari del Sant Crist». UAB. Arxivat de l'original el 2016-12-20. [Consulta: desembre 2016].
# Suimanga gorjabrú

El suimanga gorjabrú(Anthreptes malacensis) és una espècie d'ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones de manglar, matolls i conreus de l'oest i sud de Myanmar, la Península Malaia, Tailàndia, Cambodja, sud de Laos i del Vietnam, Sumatra, Borneo, Java, Illes Petites de la Sonda, Sulawesi i gran part de les Filipines.

## Referències

* ↑ «Suimanga gorjabrú». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Fábio Aristimunho Vargas

Fábio Aristimunho Vargas (Ponta Pora, Brasil, el 1977) és un escriptor i traductor portuguès. Escriptor i traductor brasiler. Professor i advocat llicenciat en Dret amb mestratge en Dret Internacional per la Universidade de São Paulo. És autor dels llibres de poesia Medianeira (São Paulo: Quinze & Trinter, 2005; Tlaquepaque: Mantis, 2011), Pré-datados (São Paulo: Lummen, 2010), O show dos bichos (inèdit) i Imbencióm de la frontiera (llibre en portuñol, inèdit). Estudiós de les llengües d'Espanya, va organitzar i va traduir al portuguès diverses obres i antologies poètiques, on destaca la col·lecció Poesias de Espanha, en quatre volums: Poesia galega: das origens à Guerra Civil (São Paulo: Hedra, 2009), Poesia Espanhola: das origens à Guerra Civil (São Paulo: Hedra, 2009), Poesia Catalã: das origens à Guerra Civil (São Paulo: Hedra, 2009) i Poesia basca: das origens à Guerra Civil (São Paulo: Hedra, 2009). De l'espanyol cap al portuguès ha traduït: Romanceiro cigano, de Federico García Lorca (São Paulo: Hedra, 2010); Canto desalojado, de l'uruguaià Alfredo Fressia (São Paulo: Lummen, 2010), i O entranhável costume, del mexicà Luis Aguilar (Tlaquepaque: Mantis, 2008).

## Referències

* ↑ «Fábio Aristimunho Vargas». Tralicat. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
# Jaume Font i Marí-Martí

Jaume Font i Marí-Martí (Terrassa, 1918 - 18 de setembre de 2010) fou un escolta i resistent català, premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla.
El 1932 es va integrar al moviment escoltista de Terrassa i formà part dels Minyons de Muntanya. Influït per Alexandre Galí i de Josep Maria Batista i Roca, es va dedicar a l'educació del jovent a través de l'escoltisme. Després de la guerra civil espanyola va treballar com a secretari de magatzemistes de fustes i formà part de l'organització militar del Front Nacional de Catalunya. El 1949 va organitzar, sota el paraigua de l'església, el Campament general de Clans i Seccions de Minyons de Muntanya celebrat a Òrrius (Maresme), i va crear diversos agrupaments d'escoltes a les parròquies de la Sagrada Famíli i Sant Pere de Terrassa.
Preocupat per la memòria històrica catalana, el 1967 va fundar la Fonoteca Històrica de Catalunya, que recull enregistraments àudio-visuals d'esdeveniments i parlaments de personalitats del món cultural, polític i social de Catalunya. El 1991 va rebre un dels Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla El 1994 va crear, juntament amb Josep Maria Ainaud de Lasarte la Fundació Jaume Font per assegurar la recerca dels documents recollits, que actualment es poden consultar a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El 1998 també va rebre la Medalla President Macià.

## Referències

* ↑ Ha mort Jaume Font Marí, vinculat al FNC i impulsor de l'escoltisme clandestí, llibertat.cat, 29 de setembre de 2010
* ↑ Jaume Font i Marí-Martí Arxivat 2018-10-02 a Wayback Machine., Fundació Lluís Carulla
* ↑ Fundació Jaume Font a ccfundacions.cat
* ↑ FONS ANC1-563 / FONOTECA HISTÒRICA JAUME FONT a l'ANC
* ↑ Decreto 231/1998, de 30 de julio, de concesión de las medallas y placas President Macià 1998.
# Víjnitsia

Víjnitsia (en ucraïnès Ви́жниця i en rus Вижница) és una ciutat de la província de Txernivtsí, Ucraïna. El 2021 tenia 3.875 habitants. A local newspaper has been published in the city since February 1945.

## Referències

* ↑ «Вижницкая городская громада» (en russian). Портал об'єднаних громад України.
* ↑ Вижница // Большой энциклопедический словарь (в 2-х тт.). / редколл., гл. ред. А. М. Прохоров. том 1. М., "Советская энциклопедия", 1991. стр.218
* ↑ № 3265. Советская Верховина // Летопись периодических и продолжающихся изданий СССР 1986 – 1990. Часть 2. Газеты. М., "Книжная палата", 1994. стр.426
# Vihorlatita

La vihorlatita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la tetradimita. Va ser anomenada en honor de les muntanyes Vihorlat, on està situada la localitat tipus. El Vihorlat és una serralada volcànica a l'est d'Eslovàquia i l'oest d'Ucraïna. Una part de la serralada es troba catalogada com a Patrimoni de la Humanitat.

## Característiques

La vihorlatita és un sulfur de fórmula química ${\ce {Bi24Se17Te4}}$. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la vihorlatita pertany a «02.DC - Sulfurs metàl·lics, amb variable proporció M:S» juntament amb els següents minerals: hedleyita, ikunolita, ingodita, joseïta-B, kawazulita, laitakarita, nevskita, paraguanajuatita, pilsenita, skippenita, sulfotsumoïta, tel·lurantimoni, tel·lurobismutita, tetradimita, tsumoïta, baksanita, joseïta-C, protojoseïta, sztrokayita i tel·luronevskita.

## Jaciments

La vihorlatita va ser descoberta a Poruba pod Vihorlatom, a Michalovce, (Košice, Eslovàquia). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 3 «Vihorlatite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Sant Sebastià de Mudagons

Sant Sebastià de Mudagons fou l'església romànica del lloc de Mudagons, en el terme rossellonès de Clairà, però a tocar del de Torrelles de la Salanca, fins al punt que les terres de Mudagons es reparteixen entre els dos termes.
Se situa a prop a la dreta de l'Aglí, darrere de les edificacions de més al sud de l'actual Mas Llobet.

## Història

Fou l'església del lloc de Mudagons, documentat des del 916 (villa Mutationes). El temple consta el 1138 en el testament de Bernat de Torrelles, canonge d'Elna, i el 1170, quan s'hi fa referència en una donació de Ramon de Peralada a Arnau Comte. Citada el 1173, quan Arnau de Solans i els seus fills venen a Ermengol de Vernet tot l'honor que posseeixen en els territoris de Sant Sébastià de Mudagons, de Santa Eugènia de Lebejà i de Sant Feliu de Sant Esteve de Pi per set-cents sous melgorians.
Al segle xiii apareix unida a Santa Maria de la Garriga, del terme de Ribesaltes, i el 1447 estava ja unida a Sant Joan de Perpinyà. Havia tingut altres advocacions al llarg de la història: Sant Salvador (1577) i Santa Maria Magdalena, al segle xvii.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «180-Torrelles de la Salanca». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Catafau, Aymat. Les celleres et la naissance du village en Roussillon Xe-XVe siècles. Perpinyà: Presses universitaires de Perpignan, Éditions Trabucaire, 1998 (Études). ISBN 9782905828972.
* Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5.
* Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Torrelles de la Salanca». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «Al centre de l'ortofotomapa, el lloc on era Mudagons, darrere de l'edifici de més avall». Arxivat de l'original el 2016-01-30. [Consulta: 14 gener 2016].
# Can Torrent (Arbúcies)

* Per a altres significats, vegeu «mas Can Torrent (Arbúcies)».
Can Torrent és un edifici eclèctic a la vila d'Arbúcies (la Selva) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Edifici de tres plantes i golfes, amb coberta a dues vessants i caiguda a la façana. Està situat prop de la Plaça de la Vila, al final del Carrer del Vern, un dels carrers circumdants a l'església parroquial.
La façana principal és senzilla i simètrica. A la planta baixa, dues finestres flanquegen l'entrada principal, d'arc rebaixat envoltada en pedra. Aquesta dona pas al rebedor on hi ha una altra porta, també d'arc rebaixat, d'estil modernista. És de fusta amb decoracions florals, formes ondulants i vidres de colors. Destaca el pany de llautó i al centre un medalló de bronze amb el sagrat cor en relleu. Es tracta d'una incorporació de principis del segle xx, no pas del moment quan es va construir l'edifici. Al costat de la porta hi ha el número 21, però també es conserva un antic número damunt una carreu de l'arc de la porta.
Encara a la façana, tant al primer com al segon pis, les obertures són rectangulars amb brancals, llinda de pedra i balcó de ferro forjat amb decoració ornamental, i a les golfes, les finestres són òculs ovalats situats sota la cornisa. El parament és arrebossat però en algunes parts s'aprecia esgrafiats original en forma de carreus rectangulars.
A l'interior, es manté l'estructura original, una sala central fa de rebedor-distribuïdor a les habitacions laterals, es conserva el paviment de peces de tova i els marcs i les portes de fusta. El sostres de la planta baixa són de volta de canó rebaixada mentre que els dels pisos superiors són plans amb bigues de fusta. Des de la part de darrere s'accedeix a un pati que ha quedat reduït degut a les obres que es porten a terme al terreny del costat. De la façana posterior destaquen les galeries d'arcades d'arc de mig punt, tapades en vidrieres al primer i segon pis, amb balustrada de pedra. El parament, com en la façana principal, es troba en força mal estat i es poden veure algunes parts del rajol de la paret. Les façanes laterals també tenen obertures, la majoria rectangulars i emmarcades en pedra. A la dreta, hi ha un annex de la casa del costat adossat a la paret, forma part de l'Hostal Castell.

## Història

L'edifici va ser construït el 1843 per Josep Torrent, familiar de l'actual propietari, qui va ser alcalde del poble durant trenta anys.
El pati de la part posterior de la casa va ser comprat a la parròquia després de la guerra del 1936, i els terrenys del voltant de la casa també eren part de la finca però fa pocs anys, al repartir-se l'herència, es van vendre i actualment s'hi estan construint pisos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Torrent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Sant Sadurní de Betren

L' església de Sant Sadurní o Sant Sernilh de Betren, és un edifici religiós d'origen romànic, situat a l'entitat de població de Betren, del municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran). Està dedicada a Sant Serni, bisbe de Tolosa qui cristianitzà l'alta Garona, i forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església està formada per dues naus adossades, en runes. Una de romànica, es troba al sud i té planta rectangular, molt allargada i dividida en cinc trams desiguals separats per semicolumnes, amb murs de poc gruix, que fan suposar que l'antiga coberta seria de fusta. Estava il·luminada per quatre finestres de doble esqueixada. En el segle xvi degut al seu mal estat, es procedí a restaurar-la: als seus peus s'afegí un campanar quadrat de quatre pisos i s'edificà l'altra nau, al costat septentrional, també de planta rectangular, una mica més ampla que la romànica i igual de llarga, però sense absis i a un nivell més baix que l'antiga. Presenta murs de maçoneria molt gruixuts, reforçats per tres pilars adossats que suportaven els arcs perpanys i la volta apuntada; a l'est s'obre una porta neoclàssica amb muntants i arc de mig punt, amb dovelles de marbre.
Durant els anys 1826 a 1829 fou necessària una nova restauració degut, segons conten, a què una allau destruí l'església.

### Estela paleocristiana

A una de les finestres de l'església, encastada com a llinda, es troba una llosa rectangular de marbre seccionada per la dreta; és la part frontal d'un sarcòfag paleocristià. Fa 160 cm de longitud per 65 cm d'alçada i està decorat, en baix relleu, per tres cercles tangents i lligats per una bagueta. El de la dreta, incomplet, presenta el monograma de Crist invertit, la qual cosa fa suposar que la llosa s'encastà a la inversa. Al cercle central hi ha una roseta o un estel de sis puntes i, el de l'extrem dret, conté una creu grega.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església de Sant Sadurní». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 setembre 2016].
* ↑ «Sarcòfag paleocristià de Betren». Imatges de pedra. patrimonifunerari.cat. [Consulta: 21 setembre 2016].
# Suimanga magnífic

El suimanga magnífic (Aethopyga magnifica) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, clars, vegetació secundària i terres de conreu de les Illes Filipines de Tablas, Sibuyan, Panay, Negros, Cebú.

## Taxonomia

Ha estat considerat una subespècie del suimanga escarlata (Aethopyga siparaja), però avui es consideren espècies diferents.

## Referències

* ↑ «Suimanga magnífic». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
* ↑ PA Hosner, AS Nyári i RG Moyle. 2013. Water barriers and intra-island isolation contribute to diversification in the insular Aethopyga sunbirds (Aves: Nectariniidae). Journal of Biogeography 40: 1094–1106.
# Gabriel Casafages

Gabriel Casafages o Casalfages o Casa-Sages fou un teòleg dominic barceloní. Segons Fèlix Torres Amat fou un dels tres teòlegs que l'any 1452 van ser elegits per anar a Roma a disputar contra els teòlegs franciscans sobre si la sang que Crist va vessar en la seva passió va quedar unida a la persona divina, tal com el cos quan va quedar en el sepulcre. Fra Gabriel, junt amb fra Jaume de Brescia i fra Vercellino de Vercellis foren així portaveus de la condemnació que l'inquisidor general de Catalunya, Nicolau Rossell havia fet contra les formulacions dels franciscans, que defensaven la divinitat de la sang de Crist. El papa Pius II va declarar la victòria de fra Gabriel i els altres dos dominics.

## Obres

* De sanguine Christi
* Aduersus haereses sui tempori
* Praxis procedendi in causis fidei
* Summa S. Thomae in compendium reducta

## Referències

* ↑ Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 165-166 [Consulta: 17 setembre 2013].

## Bibliografia

* Mariàngela Vilallonga, La literatura llatina a Catalunya al segle xv. Repertori bio-bibliogràfic, 1993, ISBN 978-84-7256-930-0
# Joan Planas i Congost

Joan Planas i Congost (Navata, Alt Empordà, 1812 — Girona, 1886) fou un escriptor en llengua castellana i predicador català.
Es graduà com a lector en teologia al convent de Sant Domènec de Girona l'any 1832 i fou ordenat prevere. Després de la crema de convents de 1832 s'aculli a l'exclaustració i va ser catedràtic del seminari de Girona i vicari provincial dels dominicans exclaustrats. Posteriorment fou vicari de la parròquia de Calonge i més tard rector de la de Bordils
Tingué gran fama com a predicador. Dirigí el periòdic El Norte i col·laborà al Butlletí del bisbat i regí la Casa Missió de Girona.

## Obres

* Arte pastoral. Barcelona: Hereus de Pau Riera, 1843.
* El catequista orador o catecismo romano. Barcelona: Hereus de la vídua Pla, 1857. 2 vols.

## Referències

* ↑ Elias de Molins, Antoni. Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del siglo XIX. Barcelona: Fidel Giró, 1889, vol II pp. 367-368.
* ↑ «Joan Planas i Congost». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Saurogobio lissilabris

Saurogobio lissilabris és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (editors), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.