OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miguel Hidalgo y Costilla

Don Miguel Hidalgo, de nom complet Miguel Gregorio Antonio Ignacio Hidalgo y Costilla Mandarte Villaseñor y Lomelí (Corralejo, Guanajuato, 8 de maig, 1753 – San Cristóbal Ecatepec, 30 de juliol, 1811), fou el cap de la revolta novohispana a favor de la igualtat de totes les ètnies del virregnat i la redistribució de la terra, a més del suport a Ferran VII contra les forces invasores de Napoleó. És considerat l'home que va iniciar la independència de Mèxic, encara que en realitat només buscava una autonomia més gran per a la Nova Espanya.
Era vicari de l'església de Dolores de Guanajuato, on inicià l'educació popular, raó per la qual fou considerat com a intel·lectual perillós i heretge per la Inquisició. Hidalgo parlava castellà, mexicà, francès, llatí, otomí i tarasco.
El 16 de setembre de 1810, va fer la proclama coneguda com a Grito de Dolores ("¡Viva la religión!, ¡viva nuestra madre santísima de Guadalupe!, ¡viva Fernando VII!, ¡viva la América y muera el mal gobierno!"),, amb suport de 300 partidaris, entre ells molts indis nahua i otomí. L'objectiu era prendre el control de la Nova Espanya fins que els francesos deixessin d'ocupar el territori espanyol i Ferran VII tornés al poder.
Va vèncer els reialistes a San Miguel el Grande, Celaya (20 de setembre), Guanajuato (29 de setembre), i Valladolid (avui dia Morelia) (17 d'octubre), però fou vençut per Calleja a Aculco (7 de novembre) quan marxava sobre la ciutat de Mèxic. Fou capturat a Norias de Baján quan fugia als Estats Units, i afusellat poc després. Un indi tarahumara li va tallar el cap després de mort per a cobrar una bonificació de vint pesos.
Atès que va començar la revolta per la independència de Mèxic, ha estat considerat pels mexicans com el Pare de la Pàtria. En honor seu, un estat de Mèxic porta el seu nom (Hidalgo).

## Referències

* ↑ Vianey. «Por qué Hidalgo aclamaba al rey de España en pleno grito de Dolores» (en castellà), 15-09-2019. [Consulta: 19 octubre 2020].
* ↑ Rodríguez, O.; Jaime, E. La independencia de la América española (en castellà). México: Fondo de Cultura Económica, p. 284. ISBN 978-968-16-7556-1.
* ↑ «¿Cuál es el verdadero origen del grito de la independencia?» (en castellà), 15-09-2017. Arxivat de l'original el 2019-08-14. [Consulta: 18 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2008-08-22 a Wayback Machine. (castellà)
* Batalla "Monte de las Cruces" (castellà)
* Breu biografia (castellà)
# Yahşı Han Bey

Yashki Beg o Yashki Khan (modern Yahşı Han, Yahşı Bey o Yahşı Han Bey o Beg) fou emir o beg de la dinastia dels Karaman-oğhlu. Les fonts coincideixen en fer-ne el successor de Bedreddin Mahmud Bey, probablement el 1307/1308.
Inicialment va governar a Ermenek però al cap d'un temps es va apoderar de Konya on va enderrocar als Akhis que governaven per mitjà d'Akhi Mustafa. Aquest fet s'ha situat (amb dubtes) vers l'abril o maig del 1314. Després d'aquest fet els il-kànides van enviar a Anatòlia a Amir Coban (vers 1315).
Timurtash, fill de Coban fou nomenat governador a Konya suposadament el 1315 o 1316 (de fet se sap que Timurtash va rebre el govern el 1319 però potser ja l'exercia d'abans). Alâeddin Halil Mirza Bey (Khalil Beg) que era governador de Beyshehri, amb el suport del seu nebot Fahreddin Ahmed Bey governador de Konya, va atacar a Yahşı Han Bey i el va matar en combat vers el 1342 o 1343. Així Khalil Beg va passar a governar Beyshehri i Ermenek.

## Referències

* ↑ Claude Cahen, Pre-Ottoman Turkey: a general survey of the material and spiritual culture and history c. 1071-1330, traducció de J. Jones-Williams (Nova York: Taplinger, 1968), 281-2.
Beilicats d'Anatòlia :
# Recepta de cuina

Una recepta de cuina és una guia completa que proporciona tota la informació necessària per a preparar un plat específic, des dels ingredients fins als passos de la preparació, amb opcions addicionals com ara trucs culinaris, suggeriments de presentació i informació nutricional. És una forma estructurada de comunicar com preparar un plat específic.
Una recepta d'un llibre de cuina sol recollir almenys aquestes informacions:
* El nom del plat
* Els ingredients i les quantitats necessàries, incloent-hi possibles alternatives, per exemple, d'ingredients difícils d'aconseguir
* El nombre de racions que es podrien servir amb les quantitats detallades
* Els estris i altre equipament necessari per a elaborar el plat
* El temps d'elaboració que requerirà la preparació, de vegades detallat per fases (per exemple, preparació, cocció, emplatat, etc.)
* Una enumeració ordenada i detallada de cada un dels passos de la preparació
* Una descripció de la presentació final, incloent-hi quin aspecte, textura, aroma i gust hauria de tenir el resultat
Altres informacions que també se solen recollir són:
* Una valoració de la dificultat d'elaboració del plat, sovint expressat com el grau d'experiència del cuiner
* Variants locals del plat, potser amb altres noms, altres ingredients, lleugeres variacions en la manera de preparar-lo o de presentar-lo, etc.
* L'origen o la història del plat
* Imatges o fotografies del plat acabat o d'alguns dels ingredients
* Indicacions sobre la conservació del plat, possibilitat de congelar-lo, com reaprofitar-lo, reescalfar-lo, etc.
* Informació de caràcter nutricional, com calories, contingut relatiu de proteïnes, greixos i sucres, si pot ser indicat o no per a determinades restriccions dietètiques, etc.

## Llibres de cuina

Les receptes formen part de la cultura d'un grup i se solen transmetre de generació en generació, sigui de paraula, sigui en llibres de cuina o receptaris.
Entre els primers llibres de cuina catalans que es conserven tenim:
* Llibre de Sent Soví, manuscrit d'autor anònim del segle 14
* Llibre del Coch de Robert de Nola, cuiner del rei Ferran I de Nàpols, del segle xvi
* La cuynera catalana, d'autor anònim del segle xix
Entre els llibres de cuina catalans considerats clàssics actualment tenim:
* La Teca, d'Ignasi Domènech i Puigcercós, 1923
* Art de ben menjar, de Marta Salvià (pseudònim d'Adrianna i Sara Aldavert), 1923
* Culinaria, de Josep Rondissoni, 1945 (castellà)

## Enllaços externs

* Comunitat de blocs de receptes en català
* Blog de receptes en català, traduïbles
* Blog de Receptes i videoreceptes de cuina catalana i casolana

## Referències

* ↑ Carola Durán Tort, Pere Aldavert: una vida al servei de l'ideal, p.207
# Conreria

«Conreria» té aquests significats:
* Casa de camp agregada a un convent on vivien els que es dedicaven al conreu de les terres
* La Conreria lloc del Coll de Montalegre, a la Serralada de Marina.
* Nom amb el qual es coneixia també la Serralada de Marina.
# New Hudson Motorcycles

New Hudson Motorcycles fou una empresa fabricant de motocicletes britànica amb seu a Birmingham que va ser fundada el 1903 per George Patterson. La primera motocicleta de la marca s'havia produït el 1902 però no va tenir èxit. La gamma New Hudson es va expandir entre 1910 i 1915 tot fent servir motors JAP, i després la fàbrica es va haver de dedicar a l'esforç bèl·lic fins al 1919.
A més de motors monocilíndrics de vàlvula lateral i OHV de 350 a 600 cc, l'empresa va produir també un model de 211 cc de dos temps i una petita quantitat de vehicles de tres rodes amb motors MAG. El 1927, Bert le Vack va batre el rècord de volta ràpida a Brooklands amb una New Hudson de 500 cc a 160 km/h.
La firma va aturar la producció de motocicletes el 1932 i va canviar el seu nom per Girling Ltd, la qual encara existeix com a empresa de components de fre dins el grup Lucas Industries. Després de la Segona Guerra Mundial encara es van fabricar bicicletes amb el nom de New Hudson, quan la divisió va esdevenir una filial de la Birmingham Small Arms Company (BSA) i aquesta va fabricar amb èxit bicicletes motoritzades sota aquesta marca fins al 1957.

## Models

| Model | Any | Notes |
| 293cc aiv | 1911 | |
| Model 3B 500cc | 1912 | Monocilíndric de 3 1/2 CV |
| 500cc 'Touring' | 1914 | |
| 'Big Six' | 1916 | |
| 220cc | 1922 | 2 temps |
| 500cc Type E | 1924 | |
| 350cc | 1926 | Doble tub d'escapament |
| 346cc OHV | 1927 | |
| Brooklands 500cc | 1929 | Càrter sec |
| 596cc SV | 1929 | |
| 350 SV | 1931 | |
| 350 OHV | 1931 | |
| 493 SV | 1931 | |
| 350 OHV 'Tourist' | 1932 | 3 velocitats |
| 493 OHV | 1932 | |
| 550 SV | 1932 | |
| Bronze Wing | 1933 | 500 cc |
| Autocycle | 1940 | Villiers JDL |
| Autocycle | 1950 | 98 cc |

## Referències

* ↑ «New Hudson Motorcycles» (en anglès). cybermotorcycle.com. [Consulta: 15 juliol 2008].
* ↑ «New Hudson» (en anglès). ianchadwick.com. [Consulta: 15 juliol 2008].
* ↑ «New Hudson Autocycle» (en anglès). The Moped Archive. [Consulta: 15 juliol 2008].

## Bibliografia

* Londesbrough, Eric. New Hudson: The history of a motor cycle company (en anglès). Vintage Motorcycle Club, 1999. ISBN 978-0-9519139-2-5.

## Enllaços externs

* Lloc Web dedicat a New Hudson (anglès)
* Galeria d'imatges de New Hudson (anglès)
# Parophasma

Parophasma és un gènere obsolet d'ocells passeriformes de la família dels sílvids (Sylviidae). L'únic representant d'aquest gènere monotípic era el tallarol espectral, també conegut com a xerraire d'Etiòpia (P. galinieri). Però el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 10.2, 2020) el traslladà al gènere Sylvia, prenent per base els resultats de diversos estudis.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el tallarol espectral apareix classificat encara dins del gènere Parophasma.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «tallarol espectral». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ Lepage, Denis. «Avibase - la base de dades mundial d'ocells». [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ «Taxonomic Updates IOC» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 25-07-2020. [Consulta: 5 agost 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 633. ISBN 978-84-16728-37-4.

## Bibliografia

* Collar, N. J. & Robson, C. 2007. Family Timaliidae (Babblers) pp. 70–291 in; del Hoyo, J., Elliott, A. & Christie, D.A. eds. Handbook of the Birds of the World, Vol. 12. Picathartes to Tits and Chickadees. Lynx Edicions, Barcelona.

## Enllaços externs

* Imatge del xerraire d'Etiòpia
# Moclips

Moclips és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 615 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Moclips tenia 615 habitants, 273 habitatges, i 146 famílies. La densitat de població era de 73,1 habitants per km².
Dels 273 habitatges en un 17,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36,6% hi vivien parelles casades, en un 11,4% dones solteres, i en un 46,5% no eren unitats familiars. En el 36,6% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,25 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 25% entre 25 i 44, un 31,9% de 45 a 60 i un 15,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.500 $ i la renda mediana per família de 32.045 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.250 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 17.411 $. Aproximadament el 8,1% de les famílies i el 9,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Moclips». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Moclips». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Perro Nick

Perro Nick és un còmic de l'autor català Miguel Gallardo, publicat inicialment per entregues el 1984 a partir del número 58 de la revista mensual underground El Víbora. El 1991, l'editorial Casset el va publicar íntegrament en format àlbum.
El 1992 el còmic fou guardonat amb el premi a la millor obra del Saló Internacional del Còmic de Barcelona. Prèviament, el 1985, el Saló ja havia recompensat el capítol "Psico killer", publicat a El Víbora, amb el premi a la millor historieta.
El 2020, l'editorial La Cúpula va recuperar el còmic, atorgant-li el títol Los casos de Perro Nick. La nova edició incloïa pàgines inèdites i material gràfic addicional relacionat amb el personatge Perro Nik.

## Argument i històries

Perro Nick és una paròdia de les novel·les i pel·lícules americanes de gènere policíac dels anys 1950. Les històries estan relatades amb un to hilarant i surrealista amb el qual es subverteixen els tòpics del llenguatge propi del gènere negre i detectivesc.
| Número | Títol |
| 1 | Psycho-killer |
| 2 | Vidas rotas |
| 3 | Destinos cruzados |
| 4 | Perro Nick |
| 5 | Iron Mike |
| 6 | If you are looking |
| 7 | A la deriva |
| 8 | The invaders |
| 9 | Terrytoons |

## Estil i tècnica

Tècnicament, destaca per un ús molt viu i laboriós de la gama cromàtica del color guaix.

## Palmarès

* 1985 - Premi a la millor historiera del Saló Internacionla del Còmic de Barcelona pel capítol "Psico killer".
* 1992 - Premi a la millor obra del Saló Internacional del Còmic de Barcelona.

## Edicions

* 1991 - Perro Nick (Ed. Casset). Tapa dura. 64 pàgs. 24 x 31 cm. Amb pròleg de Marcos Ordóñez.
* 2020 - Los casos de Perro Nick (La Cúpula). Tapa dura. 100 pàgs. 32,4 x 24,7 cm. ISBN 978-84-17442-70-5.

## Referències

* ↑ «Presentados los tres primeros álbumes de Casset» (en castellà). La Vanguardia, 04-01-1992, pàg. 28.
* 1 2 3 Vidal-Folch, Ignasi «El Saló del Còmic premia a Gallardo por su “Perro Nick”» (en castellà). La Vanguardia, 09-05-1992, pàg. 38.
# Raphaële Billetdoux

Raphaële Billetdoux (París, 28 de febrer de 1951) és una escriptora francesa guardonada amb el premi Interallié el 1976 per « Prends garde à la douceur des choses » i el premi Renaudot el 1985 per « Mes nuits sont plus belles que vos jours ».

## Biografia

Raphaële Billetdoux és la filla de François Billetdoux. Va començar com a editora assistent en pel·lícules de cinema i televisió. Després, el 1975, es va convertir en periodista en una revista femenina. Ella va escriure una novel·la titulada Mes Nuits sont plus belles que vos Jours, que li va valer el Premi Renaudot de 1985.
Va ser en 2006 que Raphaële, que es va convertir en "Marie" Billetdoux, l'altre primer nom que se li va donar en néixer, va publicar Un petit desig, en cas contrari moro, un llibre de documents. “És un llibre que vaig escriure en quatre mesos, com a cartes al meu editor, qui va decidir publicar-les. Va ser Marie qui va escriure aquest llibre, però un dia anirà a buscar a Raphaële, que no era tan dolenta. », diu l'escriptora.
Raphaële Billetdoux també ha dirigit un llargmetratge, La Femme enfant.

## Obres

* Jeune Fille en silence,1971
* L'Ouverture des bras de l'homme, 1974
* Prends garde à la douceur des choses, 1976
* Lettre d'excuse, 1981
* Mes nuits sont plus belles que vos jours, 1985
* Entrez et fermez la porte, 1991
* Mélanie dans un vent terrible, 1994
* Chère madame ma fille cadette, 1997
* Je frémis en le racontant : horresco referens, 2000
* De l'air, 2001
* Un peu de désir sinon je meurs, 2006
* C'est fou, une fille..., 2007
* C'est encore moi qui vous écris, 2010
* En s'agenouillant, 2011
* Femme prenant plaisir à ses fureurs, 2018

## Adaptacions

La novel·la Mes nuits sont plus belles que vos jours va ser adaptada al cinema pel director Andrzej Żuławski en la pel·lícula homònima llançada el 1989.
Entrez et fermez la porte és també una adaptació teatral de la novel·la del mateix nom, publicada per Actes Sud el 2013.

## Referències

* ↑ http://www.evene.fr/celebre/biographie/raphaelle-billetdoux-5456.php
* ↑ «Le livre "monstre" de Marie Billetdoux» (en francès). LExpress.fr, 25-02-2010. [Consulta: 22 gener 2019].
* ↑ «Laurence Liban». L'express, 13-04-2006.
* ↑ «C'est encore moi qui vous écris, Marie Billetdoux» (en francès). Telerama. [Consulta: 22 gener 2019].
# Creu de terme (Pontós)

La Creu de terme és una obra de Pontós (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada dins del nucli urbà de la població de Pontós, a la banda de migdia del terme, a la plaça dels Germans Maristes, a la cantonada amb el carrer de la Creu.

## Descripció

Creu de pedra formada per un basament de planta hexagonal, que presenta una motllura decorativa a la part superior i un escut ornamentat en una de les seves cares que està gravat amb la data 1598. Damunt seu s'assenta el fust, de planta octogonal i que presenta un basament rectangular motllurat i decorat amb petites aplicacions. El fust, completament llis, està coronat per un senzill capitell decorat amb una sola motllura. Damunt seu hi ha la creu, llatina i amb la imatge de Jesucrist crucificat. El conjunt està envoltat per una jardinera metàl·lica.

## Història

La primera menció documental que es té de la creu és de l'any 1904, quan l'alcalde de Pontós, Baldiri Hera, d'acord amb el Germans Maristes, va traslladar la creu per poder donar més espai per a la circulació dels carruatges.
Després de la Guerra civil, sent alcalde Narcís Granollers, es va recuperar el fus amb el peu i posar-hi una creu de ferro. Posteriorment vers el 1969 mitjançant un subscripció popular que recollí 8.348 pessetes, l'alcalde Sebastià Quer refé la creu de pedra aprofitant el que quedava del fus i del peu.
A principis del segle xxi, amb motiu de la renovació de la plaça, es va guardar uns anys fins que, l'any 2007, durant l'alcaldia de Narcís Algam, es va emplaçar en el lloc actual.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
# Nicolás Chanterenne

Nicolás Chanterenne (c. 1470 - 1551) va ser un escultor d'origen francès que va realitzar la major part del seu treball a Portugal entre els anys 1517 i 1551.
Se suposa que havia nascut a Lorena, que hauria passat per Itàlia abans de treballar a Santiago de Compostel·la, on es troba documentat el 1511.
La primera referència documental del mestre Nicolás a Portugal data del 1517, com a responsable de l'empresa de la porta central del Monestir dels Jerònims de Belém. A més a més dels episodis que representen la vida de la Mare de Déu (Anunciació, Nativitat i l'Epifania), Chanterenne va esculpir els retrats del Rei Manuel I i la seva esposa Maria d'Aragó i de Castella.
Va treballar en la dècada dels vint del segle xvi a Óbidos, a l'Església de Santa Maria i a Coïmbra, a la Seu Vella i al monestir de Santa Cruz on va ser responsable de les figures jacents de les tombes d'Alfons I de Portugal i Sanç I de Portugal, a la vora del centre productor de la pedra calcària més utilitzada a la major part de l'escultura executada en aquesta època: la famosa pedra d'Ança. En aquest monestir la Cruz, va deixar un magnífic púlpit i una sèrie de quatre baixos relleus (dels quals ara només hi ha tres) sobre la Passió de Crist.
A Tentúgal al monestir de Sant Marc, Nicolás Chanterenne va treballar un retaule amb l'Enterrament de Crist al centre i amb les figures dels donants a tots dos costats, Gomes da Silva i Guiomar de Castro. A la predel·la es narren en diversos episodis la vida de Sant Jeroni.
En tornar d'un viatge de Saragossa (1527-1528), va tornar a treballar per a l'Orde de Sant Jeroni el 1528 a la construcció d'un retaule d'alabastre per a l'església conventual de Pena a Sintra, que avui forma part del Palau de Pena. Aquesta magistral obra es va acabar el 1534 i es va dedicar al retrat de l'Infante D. Manuel, fill de Joan III de Portugal i Caterina d'Habsburg.
Entre 1536-1540, va ser a Évora, on es troba un conjunt d'obres renaixentistes atribuïdes a aquest artista, però sense certesa documental.

## Bibliografia

* Benezit, E.. Dictionannaire des Peintres, Sculpteurs, Dessinateurs et Graveurs. Paris, Librairie Gründ, 1976. ISBN 2-7000-0158-3.
# Parc Nacional del Sagarmatha

El Parc Nacional de Sagarmatha (Sagaramatha Rastriya nikunja) és una àrea protegida a l'Himàlaia del Nepal oriental que està dominada per la Muntanya de l'Everest. Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat des del 1979.
Abasta una superfície de 1.148 km² al Districte de Solukhumbu i varia en l'elevació de 2.845 m a 8.848 m al cim de la muntanya de l'Everest. Al nord, que comparteix la frontera internacional amb la Reserva Nacional Natural de Qomolangma del Tibet i s'estén fins al riu Dudh Koshi, al sud. Al costat d'aquest es troba el Parc Nacional Makalu Barun.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Sagarmatha National Park» (en anglès). [Consulta: 17 març 2021].
# Perron

Un perron, en való pèron o neerlandès piroen és una escalinata de tres esglaons, amb un costell al centre, coronada d'un globus imperial.
És el símbol de la justícia i de la llibertat del principat de Lieja, tot i que se'n troben monuments semblants fora del principat. El perron de Lieja és el més conegut. Hi ha diverses teories sobre el significat d'aquest monument. La part superior te forma de costell, que en ser el pal al qual s'executaven els castigs o proclamaven les condemnes, va evolucionar com un símbol del dret d'administrar justícia del sobirà. Ja es troben «perrons» a monedes romanes d'Orient.
Les primeres monedes liegeses amb el signe emblemàtic es troben al segle xii durant el regnat del príncep-bisbe Enric II de Leez. Des del segle xiv es va integrar a l'escut de la ciutat de Lieja i d'altres bones viles. L'any 1467, Carles I de Borgonya, dit el Temerari, va conquerir i incendiar la capital del principat. En comprendre el valor simbòlic del perron per a la gent de Lieja, va desmuntar-lo i el va reconstruir a Bruges. Després de la seva mort, sa filla Maria de Borgonya va restituir el monument a Lieja el 1478.
Tret del perron famós de Lieja, n'hi ha també a les «bones viles» de Huy, Herve, Verviers, Sart (part del municipi de Jalhay), Stavelot, Theux, Visé, Bilzen, Hasselt, Tongeren, Borgloon, Sint-Truiden, Maastricht, Stokkem i Bree.
* El perron de Stavelot
* El perron de la bona vila de Stokkem
* El perron de Visé prop de la casa de la vila
* Perron de Theux
* Bilzen: Casa de la vila i perron
* Escut de Lieja amb el perron
* L'escut dels carnissers damunt una porta de la Halle aux Viandes de Lieja
* Pal de fanal modern amb el perron i el globus sense creu (Lieja, Quai de la Goffe)

## Referències

* ↑ Haust, Jean. «Pèron». A: Dictionnaire liégeois (en való, francès). Liège: H. Vaillant-Carmanne, 1933, p. 471.
* ↑ «piroen» (en neerlandès).
* ↑ Stiennon, Jacques (éd.); Hélin, Etienne. Histoire de Liège. Toulouse: Privat, 1991, p. 146. ISBN 2-7089-4724-9.
* ↑ Dandoy, Albert. Le Perron de Liège (en francès). Lieja: Art et folklore, 1954, p. 14 (i 12 fotos).
* ↑ Warmenbol, Eugène. «Le perron de Liège». A: L'histoire de la Belgique en 100 images (en francès). Brussel·les: Editions Racine, 2015. ISBN 9782873869465.
* ↑ Kupper, Jean-Louis; George, Philippe. Charles le téméraire: de la violence et du sacré (en francès). Liège: Éditions du Perron, 2007, p. 24. ISBN 978-2-87114-221-8.

## Bibliografia

* Pirenne, Henri «Le conflit Liégeois-Bourguignon et le Perron Liégeois». Annales du congrès de Liége, 1932.
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Perron
Viccionari