OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Kaunas

Castell de Kaunas (en lituà: Kauno pilis) es troba en Kaunas, una ciutat del país europeu de Lituània a 100 km de la capital Vílnius. L'evidència arqueològica suggereix que va ser construït originàriament a la meitat del segle xiv, en l'estil gòtic. La seva ubicació és estratègica perquè està en una elevació a les ribes del riu Nemunas a prop de la seva confluència amb el riu Neris. A començaments del segle xxi, prop d'un terç del castell estava encara dempeus.
Avui dia la torre rodona del castell de Kaunas alberga una galeria d'art. El castell està obert al turisme, i allotja festivals ocasionals. Les principals obres de reconstrucció es van iniciar l'any 2010.
En 1508, durant la Revolta de Glinskis fou atacat per intentar alliberar Xaikh Ahmad, qui havia estat Kan de la Gran Horda.

## Referències

* ↑ Petrauskas, Rimvydas; Kiaupienė. Lietuvos istorija. Nauji horizontai: dinastija, visoumenė, valstybė (en lituà). IV. Baltos lankos, 2009, p. 483. ISBN 978-9955-23-239-1.

## Bibliografia

* Kauno istorijos metraštis. Kaunas, V tomas, 2004
* S. Thurnbull. Crusader Castles Of The Teutonic Knights. Osprey Publishing, 2003
* R. Jasas. Vygandas Marburgietis. Naujoji Prūsijos kronika. Vilnius, 1999

## Vegeu també

* Història de Lituània
* Llista de castells de Lituània
# Castell de Kasugayama

El castell Kasugayama (春日山城, Kasugayama-jō) és un castell japonès localitzat a Joetsu, a la prefectura de Niigata, Japó.
El castell Kasugayama va ser la principal Fortalesa d'Uesugi Kenshin durant el període Sengoku quan va arribar a aquesta regió en 1548. Després de la mort de Kenshin, el seu nebot Uesugi Kagekatsu va guanyar el seu control després d'una sèrie de batalles amb Uesugi Kagetora, el fill adoptiu de Kenshin. Vint anys després, el clan Hori es va convertir en el governant de Kasugayama però van decidir que el castell no era un bon lloc per governar per la qual cosa van construir un altre castell a Fukushima pel que la fortalesa va ser abandonada el 1607.
El castell Kasugayama és considerat dins dels cinc castells de muntanya més grans del Japó, juntament amb el castell Odani, el castell Nana, el castell Kannoji i el castell Gassantoda encara que al dia d'avui només queden les seves ruïnes.
# Catena Leuschner (GDL)

La Catena Leuschner (GDL) es una estructura geològica de tipus catena de la superfície de la Lluna situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 7.57 ° de latitud N i -109.14 ° de longitud E. Fa un diàmetre de 200.06 km. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1979 i pren el nom del cràter proper Leuschner i del Laboratori soviètic per al disseny de propelents de coets espacials, Gazodinamitcheskaïa laboratoria (GDL), en rus: Газодинамическая лаборатория, ГДЛ.

## Referències

* ↑ "Catena Leuschner (GDL)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)

## Altres referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.
# Cebollita

La cebollita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom del pic Cebolla, a l'estat de Colorado (Estats Units), on va ser descoberta

## Característiques

La cebollita és un silicat de fórmula química Ca₅Al₂(SiO₄)₃(OH)₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1914. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5. És molt semblant a una vesuvianita molt hidratada i deficient en silici.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cebollita pertany a «09.BB - Estructures de sorosilicats, grups Si₂O₇, sense anions no tetraèdrics; cations en coordinació tetraèdrica [4] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: åkermanita, gehlenita, gugiaïta, hardystonita, jeffreyita, okayamalita, alumoåkermanita, barylita, clinobarylita i andremeyerita.

## Formació i jaciments

És un mineral de baixa temperatura format per l'alteració deuterina de la mel·lilita o la plagioclasa. Sovint es troba en intercreixements amb la natrolita. Va ser descoberta prop el pic Cebolla, al comtat de Gunnison de l'estat de Colorado, als Estats Units. També ha estat descrita a l'estat de Califòrnia i a altres indrets del planeta com el Canadà, Groenlàndia, Lesotho, Nova Zelanda, Romania, Rússia, Sud-àfrica i Irlanda del Nord.

## Referències

* ↑ «Cebollite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 octubre 2017].
# Cazengo

Cazengo és un municipi de la província de Kwanza-Nord. Té una extensió de 1.793 km² i 165.839 habitants. Comprèn les comunes de Canhoca i N'dalatando. Limita al nord amb el municipi de Golungo Alto, a l'est amb els de Lucala i Cacuso, i al Sud i a l'oest amb el de Cambambe.

## Referències

* ↑ Cazengo al web del cens d'Angola
# Carrer del Clos (la Secuita)

El carrer del Clos és un carrer de la Secuita (Tarragonès). Està inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya en el seu conjunt.

## Descripció

És un carrer sense sortida (d'on ve el nom de Clos) que dona a la plaça Major. Les cases són de planta i un o dos pisos, de reble o paret de pedra arrebossades, però sovint en mal estat (escrostonades). S'hi poden observar alguns portals adovellats i restes d'una finestra gòtica. A l'interior d'algunes cases, hi ha arcs de pedra de mig punt o apuntats. Cal tenir en compte cal Manso, edifici molt modificat actualment, que sobresurt dels altres i del qual només manté cert valor artístic la porta d'entrada.

## Història

El carrer del Clos sembla que és el més antic de la Secuita, i cal Manso la primera casa o ex-castell del lloc, potser fet construir per Guillem de Claramunt, senyor del territori, el qual, el 1182, cedí en vassallatge a Berenguer de la Tagliata (la Tallada) "unam quadram terre quam habeo in territorio Terrachone in termino castri Monte Olivo, in loco que vocat Cequita"; en aquest cas, però, es refereix al castell de Montoliu i no pas al de la Secuita. De manera similar trobem, però, que un fill seu anomenat igual, llegà a Santes Creus "castrum et locum de la Çacuyta" (el castell i el lloc de la Sacuita), abans d'anar a la conquesta de Mallorca, poc després de la qual morí. En un capbreu de 1669, el batlle Antoni Manyer diu: "Hem una caseta ab corralet contiguo, situat en lo lloch de la Secuita, en lo carrer Clos, que antes era lo castell de dit lloch".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Carrer del Clos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Enllaços externs

* «Carrer del Clos». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Patufet

* Aquest article tracta sobre el personatge i el conte del Patufet. Si cerqueu la revista, vegeu «En Patufet».
En Patufet és un personatge popular català, representat per un nen molt menut que porta una gran barretina. És el protagonista d'un dels contes tradicionals catalans més coneguts i que porta el mateix nom. El personatge es retroba en rondalles de tot Europa, especialment en el conte Däumling, dels germans Grimm.

## Argument del conte del Patufet

L'argument bàsic del conte del Patufet, amb algunes variacions, és el següent:
"El Patufet era un nen molt petit, molt petit, que vivia amb els seus pares en una casa de pagès. Tot i que era molt trapella, també li agradava ajudar els pares. Un dia que la mare es disposava a anar a comprar safrà, el Patufet li va demanar que l'hi deixés anar a ell, i després de molt insistir la va convèncer.
Va anar a ca l'adroguer a buscar el safrà i perquè la gent no el trepitgés cantava una cançó mentre caminava pel carrer:
    Patim, patam, patum,
    homes i dones del cap dret,
    patim, patam, patum,
    no trepitgeu el Patufet.
L'adroguer es va quedar ben parat en sentir una veu prima que li cridava: Vull una lliura de safrààà! Una vegada i una altra mirava i no veia ningú a la botiga; de tan petit que era, el Patufet no arribava ni al taulell! Al final, el va veure i li va poder vendre la lliura de safrà que volia.
Quan la mare va haver acabat de fer l'arròs i es disposava a portar el dinar al pare, que estava treballant al camp, el Patufet va tornar a insistir que l'hi deixés dur a ell. Així que la mare li va donar una cistella amb el dinar del pare i hi va enviar el Patufet.
Vet aquí que mentre hi anava va començar a tronar i a ploure. Veient aquella tempesta tan gran, el Patufet va córrer a aixoplugar-se sota una col. I s'hi va quedar tan a gust que s'hi va adormir.
Al cap d'una estona, quan la tempesta ja havia passat i el Patufet encara dormia, va venir un bou que, veient el camp de cols, se n'hi va anar de dret. Quan va ser a la col on jeia en Patufet, va obrir la boca i es va empassar de cop la col, la cistella i el Patufet.
En veure que no apareixia, els seus pares el van anar a buscar, tot planyent-se'n. Cridaven ben fort: Patufeeet, on eeets?, però ningú no responia, fins que al cap de molta estona d'insistir-hi es va sentir una veu llunyana i fosca que deia:
    Soc a la panxa del bou,
    que no hi neva ni hi plou!
    Quan el bou farà un pet,
    sortirà en Patufet.
En sentir allò, els pares del Patufet van decidir començar a donar cols al bou per a menjar, i la bèstia es va anar inflant, inflant, fins que de sobte va fer un pet i va sortir el Patufet disparat. Es va poder reunir amb els seus pares de nou i van ser feliços per sempre més."

## Referències

* ↑ Segons algunes tradicions orals, el vers seria: homes i dones del carrer

## Enllaços externs

* El conte d'En Patufet Arxivat 2009-11-22 a Wayback Machine. (català) i (castellà)
* Versió del conte d'En Patufet, musicat
# Paraniïta-(Y)

La paraniïta-(Y) és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La paraniïta-(Y) és un sulfat de fórmula química Ca₂Y(AsO₄)(WO₄)₂. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troben els cristalls en brut, de fins a 3 mil·límetres, en forma de bipiràmides allargades.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la paraniïta-(Y) pertany a «07.G - Molibdats, wolframats i niobats, sense anions addicionals o H₂O» juntament amb els següents minerals: fergusonita-(Ce), fergusonita-(Nd), fergusonita-(Y), powel·lita, scheelita, stolzita, wulfenita, formanita-(Y) i iwashiroïta-(Y).

## Formació i jaciments

És un mineral molt rar que es troba en fissures al gneis en una zona anormalment alta en arsènic. També es troba com inclusions en scheelita-powel·lita en petites venes de quars-dolomita. Sol trobar-se associada a altres minerals com: scheelita–powel·lita, beril, romeïta, betafita, fluorapatita, bergslagita, barita, dolomita i quars. Va ser descoberta a l'àrea del mont Cervandone, a Baceno, província de Verbano-Cusio-Ossola (Piemont, Itàlia). També ha estat descrita a la Costa Balzi Rossi, a Magliolo (Ligúria, Itàlia) i a dues localitats suïsses: Schmorrasgrat-South i la mina Fianel, ambdues a la vall de Ferrera (Grisons).

## Referències

* ↑ «Paraniite-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Paraniite-(Y)» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Pascasí

Pascasí (Paschasinus) fou un eclesiàstic romà, de posició desconeguda, que el 451 fou enviat juntament a Lucentilis (bisbe d'Asculum) i el prevere Bonifaci, per representar al papa Lleó I al concili de Calcedònia. Pascasí era el dirigent de la delegació (ja que signava el primer) el que indicaria una alta posició prèvia.
Una carta de Pacasí, anomenada De Quaestione Paschali, dirigida a Lleó en resposta a algunes preguntes del papa sobre la determinació de la festa de la Pasqua, encara es conserva.
# Palaus reials d'Abomey

Els palaus reials d'Abomey a Benín, són 12 palaus de terra escampats en una superfície de 40 ha, al cor de la ciutat d'Abomey, antiga capital del Regne de Dahomey. Estan inscrits a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1985. Van ser construïts pel poble fon per als seus monarques des de mitjan segle xvii fins a finals del XIX. Dotze reis consecutius van construir els seus palaus en aquesta zona de la ciutat dins del mateix recinte. Només un d'ells, el Rei Akaba ho va fer fora.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Royal Palaces of Abomey» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2021].
# Pedró de Sant Roc (Torelló)

El Pedró de Sant Roc és un pedró de Torelló (Osona) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquest pedró ocupa el lloc de l'antiga capella de 1886 que tenia una superfície de 49 m2, constava d'una sola nau, un absis semicircular i dues absidioles laterals amb retaules. A la part posterior hi havia un campanar d'espadanya.
L'actual construcció és un pilar de planta quadrada amb una fornícula d'arc de mig punt que acull la imatge de Sant Roc, que està protegida per un vidre. Té coberta de teula a dues aigües amb el carener perpendicular a la "façana". A la part de baix hi ha un graó que permet enfilar-se per veure el sant i també hi ha una creu adossada.
La capelleta de façana és una fornícula amb forma d'arcada protegida per un vidre situada al carrer Nou, 43.

## Història

El pedró de Sant Roc ocupa el lloc de la capella dedicada al mateix sant que fou destruïda durant la Guerra Civil (1936-39).
Es resava a Sant Roc, i també a Sant Sebastià, per al guariment de la pesta i altres malalties contagioses. A la vall del Ges, el culte a aquests sants és força estès, donat que aquest tipus de malalties afectaren la zona durant el segle xv.
Pel que fa a la capella destruïda trobem els orígens en una prometença dels veïns del carrer Nou davant l'amenaça del còlera l'any 1885. La capella fou bastida l'any 1886 pel mestre d'obres Josep A. Torner al capdamunt del camí de Manlleu. La construcció actual ha quedat entremig d'edificis i el lloc ha perdut l'encant d'abans.
El culte a Sant Roc també el trobem a la fornícula que hi ha a la casa 43 del carrer Nou. Aquesta capelleta mural es va fer amb motiu de les desavinences sorgides durant la construcció de la capella l'any 1886. La imatge fou restaurada l'any 1941.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Pedró de Sant Roc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].

## Enllaços externs

* Pedró de Sant Roc Arxivat 2018-09-14 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Pedró de Santa Magdalena

El Pedró de Santa Magdalena és una obra del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El Pedró de Santa Magdalena està situat al final del carrer del mateix nom, a la confluència del carrer de l'Espirall i de la carretera de Vilafranca a Guardiola de Fontrubí. És un pilar de pedra de secció hexagonal amb coronament troncpiramidal de base quadrada. En una fornícula rectangular poc profunda i emmarcada per motllures gòtiques molt erosionades, hi ha la imatge de Santa Magdalena en rajoles de ceràmica vidriada.

## Història

Abans de trobar una instal·lació definitiva en el seu emplaçament actual, prop del cementiri, el Pedró de Santa Magdalena tingué ubicacions provisionals en diversos punts de la vila.

## Referències

* 1 2 3 «Pedró de Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Pecahià

Segons la Bíblia, Pecahià (en hebreu, פקחיה בן-מנחם Pekahyah ben Menahēm) va ser el dissetè rei del Regne d'Israel després de la seva divisió, durant 2 anys entre 742-740 a.n.e. segons la cronologia tradicional, o entre 780-778 a.n.e. segons la cronologia bíblica.
Pecahià era fill del rei Menahem, qui havia assassinat l'usurpador del tron Xal·lum, i s'havia autoproclamat rei del Regne d'Israel.
Quan va morir el seu pare el va succeir, però tan sols dos anys més tard el seu propi ajudant Pècah i 50 homes més van aconseguir entrar al palau reial i matar Pecahià. Pècah seria el seu successor.

## Referències

* ↑ 2Re 15:22-26
# Pere Pasqual Sala i Císcar

Pere Pasqual Sala i Císcar (Pego, 2 de març de 1817 - 1901) fou un polític i jurista valencià. Membre d'una família acabalada, estudià dret a la Universitat de València i fou diputat provincial el 1852 i el 1858 pel districte de Pego dins les files del Partit Moderat; cessat el 1860, tornà a ser escollit el 1864 dins les files de la Unió Liberal.
El 1872 fou escollit senador per la província d'Alacant, i com a membre del Partit Conservador, del que en fou el cap a Pego des del 1868, fou elegit diputat a Corts Espanyoles per Pego a les eleccions generals espanyoles de 1876. Va formar part d'una comissió parlamentària creada per a estudiar els efectes de la sequera a les províncies d'Alacant, Almeria i Múrcia, que provocava l'augment de l'emigració vers altres territoris, qüestió sobre la qual va tenir una destacada intervenció parlamentària el maig de 1877, però poc després renuncià al seu escó quan fou nomenat senador per la província d'Alacant. El 1885 abandonà la política activa.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2009-09-20 a Wayback Machine.
* Fitxa del Senat
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Pere Patrici (segle X)

Pere Patrici (en llatí Petrus Patricius, en grec Πέτρος Pétros) fou un escriptor grec de finals del segle ix i començaments del segle x.
Va presentar a l'emperador Lleó VI, que va començar a regnar el 886, una còpia de l'obra de Teodoret Curatio Graecarum Adfectionum, a la qual hi havia unit un epigrama reproduït per Lambecius en els seus Commentariorum de Augustissima Bibliotheca Caesarea Vindobonensi.

## Referències

* ↑ 27.Petrus Patricius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 227
# Parapercis compressa

Parapercis compressa és una espècie de peix de la família dels pingüipèdids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

* El cos, comprimit, fa 8,7 cm de llargària màxima i és de color marró morat al dors fins a gris violaci clar al ventre. Presenta 7 franges tènues i fosques als dos terços o 3 quarts superiors del cos; una taca marró morat fosca tan gran com l'ull a la meitat superior de la base de l'aleta caudal, i una banda lleugerament en diagonal, estreta i fosca, de color marró violaci a la meitat inferior de la galta just per sota de l'ull.
* Boca terminal amb una filera de dents al vòmer i absència de dents palatines.
* 5 espines i 21 radis tous a l'aleta dorsal i 1 espina i 17 radis tous a l'anal. 17 radis a les aletes pectorals. La quarta espina de l'aleta dorsal és la més allargada del conjunt.
* Aleta caudal lleugerament arrodonida i les pelvianes arribant just a l'anus.
* 30 vèrtebres.
* Escates ctenoides al cos, incloent-hi l'abdomen, l'àrea prepelviana i les galtes. 51 escates a la línia lateral.
* Vora del preopercle força serrat, llevat de la seua zona ventral.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, bentopelàgic (entre 40 i 60 m de fondària) i de clima tropical, el qual viu al Pacífic occidental: Indonèsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1863. Onzième notice sur la faune ichthyologique de l'île de Ternate. Neder. Tijdschr. Dierk. V. 1. 228-238.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 4 Randall, J. E., 2008. Six new sandperches of the genus Parapercis from the Western Pacific, with description of a neotype for Parapercis maculata (Bloch and Schneider). The Raffles Bull. Zool. 19:159-178.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Gloerfelt-Tarp, T. i P.J. Kailola, 1984. Trawled fishes of southern Indonesia and northwestern Australia. Australian Development Assistance Bureau, Austràlia, Directorate General of Fishes, Indonèsia, and German Agency for Technical Cooperation, República Federal d'Alemanya. 407 p.
* ↑ Indonesia Endemic Marine Fish Checklist (anglès)
* ↑ ASEAN Centre for Biodiversity (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Pedro Bertran Monistrol

Pedro Bertran Monistrol (Barcelona, 1922 - Barcelona, 7 de novembre de 1980),va ser un dibuixant de còmics, inicia la seva carrera com a dibuixant professionalment el 1951, a l'editorial Toray, per aquesta editorial hi va dibuixar als títols de còmic femení; Col·lecció Azucena, Alicia, Graciela, Linda Flor, Rosas Blancas, Serenata, entre d'altres. Per la mateixa editorial va dibuixar als còmics Bèl·lics, Hazañas Bélicas i als policíacs, Brigada secreta, Espionaje, Robot 76. Per Editorial Bruguera va dibuixar el 1974, adaptacions literàries a la col·lecció Joyas Literarias Juveniles als títols, El Tamborcillo Sardo i Dueño del Mundo amb guió d'Andreu Martín. Va fer servir el pseudònim; P. Bertrán.
Va morir a Barcelona el 7 de novembre de 1980 i fou enterrat al cementiri del sud-oest de la mateixa ciutat.

## Obra

| Any | Títol | Guionista | Nùmeros | Editorial | Notes |
| 1951 | Azucena | Coral Lía, Juanita Oliva | 207,209 | Ediciones Toray | format, quadern apaïsat |
| 1961 | Lindaflor | Juan Llarch, Victoria Sau | 274 | Ediciones Toray | format, quadern apaïsat |
| 1962 | Relatos de Guerra | Eugenio Sotillos, Alex Simmons, Flores-Lazaro | 9,37,118 | Ediciones Toray | format, quadern |
| 1963 | Hazañas Bélicas | varis | 58,62,68,70,77,80,81,82,84,87,92,94,97,102,106,109,111, 118,120,122,127,131,135,138,139,146,151,154,204,235 | Ediciones Toray | format, quadern |
| 1963 | Hazañas Bélicas | varis | 14,15 | Ediciones Toray | format, apaïsat |
| 1964 | Brigada Secreta | varis | 37,49,62,90,150,169,172 | Ediciones Toray | format, quadern |
| 1966 | Espionaje | Borrell, Flores-Lazaro | 34,70 | Ediciones Toray | format, quadern |
| 1967 | Aventuras | varis | 7,16,17,37 | Ediciones Toray | format quadern |
| 1968 | Hurón | varis | 41,46,47,49,53,61 | Ediciones Toray | format, quadern |
| 1970 | Sioux | Flores-Lazaro | 1970 | Ediciones Toray | format, quadern |
| 1972 | Hazañas Bélicas | E.Sotillos, Flores-Lazaro | 3 | Ediciones Toray | format, quadern |
| 1974 | Joyas Literarias Juveniles | Alberto Cuevas, Andrés Martín | 94,114 | Editorial Bruguera | format, quadern |
| 1980 | La Historieta | Jaime Carrera | 6 | Ediciones Ursus | format quadern |
| 1966 | Hazañas Bélicas Extra | M. Bartolomé | 34 | Ediciones Ursus | format, quadern |
| 1983 | Zipi y Zape Especial / Zipi Zape Especial | Alberto Cuevas | 125 | Editorial Bruguera | format, quadern |

## Referències

* ↑ «Pedro Bertrán Monistrol» (en (anglès)). Lambiek, 09-04-2012. [Consulta: 5 maig 2019].
* ↑ «hemeroteca.lavanguardia». [Consulta: 14 gener 2023].