OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Åsne Seierstad

Åsne Seierstad (Oslo i Lillehammer, 10 de febrer de 1970) és una periodista, corresponsal de guerra i escriptora noruega.
Llicenciada en filologia russa i espanyola per la Universitat d'Oslo i ciències polítiques a la Universitat de Moscou, Åsne Seierstad col·labora com a corresponsal per a diaris escandinaus des de diversos llocs del món. Ha cobert la informació d'importants conflictes bèl·lics i té publicats diversos llibres de cròniques.
La seva obra més popular, El llibreter de Kabul (2002), va esdevenir un best-seller internacional.

## Obra traduïda al català

* El llibreter de Kabul (2002)
* 101 dies a l'Iraq.: El viatge d'una cronista (2004)
* Utoya. Un dels nostres: La història d'Anders Breivik i la massacre a Noruega (2018)

## Referències

* ↑ «Asne Seierstad». Grup62. [Consulta: 13 març 2018].
* ↑ Anthony, Andrew «This Norwegian would» (en anglès). The Observer, 23-10-2005. ISSN: 0029-7712.
* ↑ Pauli, Michelle «Author ordered to pay damages to wife of Bookseller of Kabul» (en anglès). The Guardian, 27-07-2010. ISSN: 0261-3077.
* ↑ Edemariam, Aida «'He betrayed me'» (en anglès). The Guardian, 09-12-2004. ISSN: 0261-3077.
* ↑ CCMA. «Més 324 - Asne Seierstad ens presenta "Utoya. Un dels nostres" - 3Cat». [Consulta: 8 febrer 2024].
# Irori

L'irori (いろり, 囲 炉 里, 居 炉 里) és un tipus de xemeneia submergida tradicional al Japó que s'usa per escalfar la llar i cuinar. L’irori consisteix en un forat quadrat a terra amb un jizaikagi (自在 钩, jizaikagi?), o ganxo per olles. Els ganxos solen ser tubs de bambú buits que contenen una vara de ferro adjunta a una palanca (sovint amb forma de peix), amb la qual es podia pujar o baixar l'olla.

## Bibliografia

* Fahr-Becker, Gabriele. Ryokan - A Japanese Tradition. Cologne: Könemann Verlagsgesellschaft mbH, 2001. ISBN 3-8290-4829-7.
# Tomás Pelayo Ros

Tomás Pelayo Ros (Saragossa, 16 d'octubre de 1928 - Saragossa, 24 d'octubre de 2007) fou un advocat i polític aragonès.

## Biografia

Fill de l'advocat Tomás Pelayo Horé, es llicencià en dret per la Universitat de Saragossa el 1950 i fou alferes de les Milícies Universitàries. Després va fer oposicions al cos judicial i fou fiscal de l'Audiència Provincial de Tarragona el 1954. El 1955 es casà amb María Teresa Muñoz Galiá, originària d'Ulldecona, amb qui va tenir 6 fills.
El 1964 començà la seva carrera política com a Conseller Nacional del Movimiento Nacional i Procurador a Corts. Després fou governador civil de Zamora (1965), de Còrdova (juny de 1968 - 30 de novembre de 1969) i de Barcelona. En aquest darrer càrrec es destacà per preconitzar el primer transvàs de l'Ebre. Mentre era governador civil de Barcelona, va passar de ser Tinent Fiscal de l'audiència territorial de Tarragona a Advocat Fiscal de l'audiència de Saragossa en tots dos casos en excedència.
Després fou delegat del govern a la Companyia Telefònica, Delegat Nacional d'Esports i president del Comitè Olímpic Espanyol (1975-1976).
Formà part també de les últimes Corts franquistes vinculat a Fernando Herrero Tejedor, a qui l'unia una gran amistat. Durant la transició espanyola va formar part del partit Unión del Pueblo Español (UPE), amb el que es van integrar a Alianza Popular. Poc abans de la convocatòria de les eleccions generals espanyoles de 1977, però, decidí retirar-se de la política. Des de llavors treballà com a advocat fins a la seva jubilació.

## Referències

* ↑ «Hace 50 años murió la cantante y bailarina 'La Bella Otero'» (en castellà). HERALDO DE ARAGON EDITORA, S.L.U, 14-04-2015. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ «Fallece Tomás Pelayo Ros, ex presidente del Comité Olímpico Español» (en castellà). EL NORTE DE CASTILLA, 25-10-2007. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ «B. O. del E.-Núm. 153» (PDF) (en castellà), 28-06-1971. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Obituari a El Mundo
* Obituari a La Vanguardia
# Alberite

Alberite és un municipi de la Rioja, a la regió de la Rioja Mitjana. Limita al nord i est amb Villamediana de Iregua, a l'oest amb Lardero, i al sud amb Albelda de Iregua.

## Història

A les proximitats de Alberite, dintre del terme de La Posada es troba un jaciment arqueològic amb restes celtibers i romans, el que fa suposar que l'origen del poble és bastant remot. Quant a l'origen del nom de Alberite hi ha dues teories que intenten defensar l'origen a romans i a àrabs. En principi es va pensar que podia provenir de l'àrab Al-baldah, que significa «la posta», però posteriorment Galarreta afirmava que l'evolució lògica és la qual deriva del llatí Alber-iter, el significat del qual, «camí de la blanca», podria deure's a la blancor dels seus edificis; aquesta tesi l'avala el descobriment de dues làpides i un capitell romà en la localitat.
A pesar d'això els esments documentals d'Alberite comencen a l'edat mitjana. L'any 925 Sanç I, rei de Pamplona, i la seva esposa Tota Aznar donaren el poble al monestir d'Albelda. Al segle xi Estefania, vídua de García de Nájera, va atorgar en el seu testament els pobles d'Alberite, Lardero i Mucrones a la seva filla Urraca, que estava casada amb el comte García Ordóñez de Nájera.
Durant el regnat d'Alfons VI, El Cid va fer una de les seves incursions arrasant part de La Rioja amb Alberite i Logronyo, territoris que pertanyien a la corona però que depenien directament de García Ordóñez, enemic personal del Cid. La crònica del Campeador diu «Tunc autem viriliter debellando et Alberith, et Lucronium cepit». L'atac hagué de ser veritablement sagnant, ja que ni tan sols es va enfrontar el Cid que l'esperava a Alfaro. Alfons VI també es refereix a aquest atac quan signa el Fur de Logronyo el 1095 i afirma «Et ego Adefonso Rex confirmavi ista Cartula, quando ambulavi ad illo Comite García pernominato sucerrere in persona in Camp Ierumi in Alberit».
Alberite al segle xvi era llogaret de Logronyo. Fins a la creació de la província de Logronyo el novembre de 1833 Alberite va ser vila real i va pertànyer a l'antic partit de Logronyo, en la província de Sòria

## Referències

* ↑ Govern de La Rioja. «Listado de municipios» (en castellà), 2016. Arxivat de l'original el 20 de gener 2022. [Consulta: 15 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Alberite.info Arxivat 2007-10-19 a Wayback Machine. Pàgina sobre la història i monuments d'Alberite
# Malabo Lopelo Melaka

Malabo Löpèlo Mëlaka o Rei Malabo I, (1837, Moka, província de Fernando Poo (actual Bioko) 19 d'abril de 1937), va ser primer un líder local bubi i un rei bubi en plenes funcions entre 1875 i 1899 (entre 1904 i 1937 va regnar simbòlicament triat pel poble bubi com a símbol d'autodeterminació bubi davant els colons espanyols).
El 1896 neix un dels seus tres fills, Francisco Malabo Beosá (1896-2001), que posteriorment ocuparà el títol de successor legítim del rei Malabo.
Va ser secretari de Sas-Ebuera entre l'any de la finalització del seu regnat en 1899 i l'any on els clans bubi el van proclamar simbòlicament Rei de Bioko el 1904.
Quan Sas-Ebuera va resultar detingut per les autoritats espanyoles el 1903-1904, Malabo Löpèlo Mëlaka i el seu germà Bioko Löpèlo Mëlaka van especular durant un temps amb un front anticolonial que finalment no es va dur a terme.
Va regnar simbòlicament des de la seva elecció com a rei pels clans bubi, el juliol de 1904 fins a la seva mort l'any 1937, i de la seva administració consten alguns actes, com l'agraïment a Francisco Alimama Kashu, natural de Heydrabat, Índia, establert a Bioko a principis del segle xx, a qui el rei Malabo li va concedir 10 hectàrees de terreny a Moka, per la seva experiències millorant els sistemes de cultiu.
Durant el seu regnat l'administració espanyola aconseguirà la total pacificació dels bubis, en moltes ocasions recorrent a mètodes colonials violents.
L'últim aixecament anticolonial va tenir lloc el 1910 a la regió de San Carlos, iniciant-se després de l'assassinat del cap europeu León Rabadán i dos policies indígenes. En aquest enfrontament moririen uns quinze mil Bubis. Immediatament després d'aquesta insurrecció, les forces colonials van pressionar al rei Malabo perquè influís en els líders dels clans bubi i evités nous enfrontaments. A aquesta trobada van assistir aquells caps que eren considerats més rebels pels colonitzadors, com Riokalo i altres.
El 1937 és empresonat per les autoritats colonials espanyoles. Va morir el 19 d'abril d'aquest mateix any, desapareixent en la pràctica de l'escenari polític bubi la figura del rei tradicional, tancant-se la seva dinastia a la mort del seu fill Francisco Malabo Beosá en 2001.
A la fi de la dècada de 1970, la política d'africanització toponímica del govern de Guinea Equatorial, va rebatejar la capital del país (britànica Port Clarence i espanyola Santa Isabel) amb el nom del monarca dels bubis, també en la dècada de 1980 l'Institut Nacional Rei Malabo (abans Cardenal Cisneros), recordarà la seva figura. Se li han dedicat igualment carrers a les ciutats de molts països.

## Referències

* ↑ Who’s who historique Arxivat 2018-03-11 a Wayback Machine. ASSOCIATION FRANCE-GUINEE EQUATORIALE - Biografia de Malabo (Löpèlo Mëlaka)], 18 de juliol de 2015
* ↑ Los Reyes Bubis
* ↑ Noticia sobre la muerte de Francisco Malabo Beosa, uno de los hijos del rey Malabo, 2001
* ↑ Francisco Malabo, sucesor del rey Malabo, El País, 19 de novembre de 2001
* ↑ Max Liniger-Goumaz: Connaître la Guinee Equatoriale, in: Peuples Noirs Peuples Africains no. 46 (1985) 27-92, 18 de juliol de 2015
# Åsen

Åsen és un poble del municipi de Levanger en el comtat de Trøndelag, a Noruega. El poble està ubicat entre els llacs Hammervatnet i Hoklingen. La ruta europea E06 i la línia de ferrocarril Nordlandsbanen creuen el poble. El tren s'atura a l'Åsen Station. La seva economia està centrada en l'agricultura i la indústria forestal.
El poble té una extensió de 0.55 quilòmetres quadrats (140 acres) i una població (l'any 2018) de 627 habitants amb una densitat de població d'1.140 habitants per quilòmetre quadrat (3.000/milla quadrada).
Del 1838 fins al 1962, el poble d'Åsen era el centre administratiu de la municipalitat d'Åsen.

## Vegeu també

* John Johnsen Wold

## Referències

* ↑ «Åsen – tettsted». A: Knut A. Rosvold. Store norske leksikon (en norwegian). Kunnskapsforlaget, 2018-03-26 [Consulta: 31 març 2018].
* ↑ Statistisk sentralbyrå. «Urban settlements. Population and area, by municipality», 01-01-2018.
# Borgoratto Alessandrino

Borgoratto Alessandrino és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont, (Itàlia).
Limita amb els municipis de Carentino, Castellazzo Bormida, Frascaro i Oviglio.

## Galeria

* Localització del municipi de Borgoratto Alessandrino a la prov. d'Alessandria (Piemont)
# Irracional

«Irracional» té aquests significats:
* Irracional, fets o idees que contradiuen la raó humana o de la qual aquesta se li escapa, vegeu irracionalitat
* Equació irracional, equació que conté la incògnita (o una expressió algebraica racional de la incògnita) sota un o més signes radicals
* Nombre irracional, nombre real que no és racional, és a dir, que no es pot expressar com una fracció
# Eleccions a l'Assemblea d'Extremadura de 1991

Les Eleccions a l'Assemblea d'Extremadura de 1991 se celebraren el 26 de maig. Amb un cens de 821.191 electors, els votants foren 583.172 (71,0%) i 238.019 les abstencions (29,0%). El PSOE guanyà per majoria absoluta, i aconseguí el nomenament del seu candidat, Juan Carlos Rodríguez Ibarra, com a president de la Junta.
← Eleccions a l'Assemblea d'Extremadura, 1991 → :
| Partit | Vots | % | Escons |
| PSOE de Extremadura | 313.649 | 54,58 | 39 |
| Partit Popular | 155.028 | 26,98 | 19 |
| Izquierda Unida | 41.278 | 7,18 | 4 |
| CDS | 33.313 | 5,80 | 3 |
| Extremadura Unida | 14.452 | 2,52 | |
| Partido Regionalista Extremeño | 8.643 | 1,50 | |
| Los Verdes | 5.870 | 1,02 | |
| PCPE | 2.385 | 0,42 | |
A part, es comptabilitzaren 4.608 (0,8%) vots en blanc.

## Diputats electes

* Juan Carlos Rodríguez Ibarra (PSOE)
* José Antonio Jiménez (PSOE)
* Tomás Martín Tamayo (CDS)
* Manuel Pareja (Izquierda Unida)

## Enllaços externs

* Resultat de les eleccions autonòmiques de 1991 Arxivat 2012-07-01 a Wayback Machine.
# Tomás O'Ryan y Vázquez

Tomás O'Ryan y Vázquez (Madrid, 30 de març de 1821 - Madrid, 2 d'agost de 1902) va ser un militar i polític espanyol.

## Biografia

Nascut a Madrid, va estudiar en l'Acadèmia de Guadalajara entre 1838 i 1842. Militar d'ascendència irlandesa, va lluitar en 1851 en Cuba contra els insurrectes i contra l'intent d'invasió del filibuster veneçolà Narciso López d'Urriola qui va rebre homes, diners i suport del governador de l'estat de Mississipi John A. Quitman (1797 - 1858), l'antic senador de Mississipi John Henderson (1797 - 1857) i l'editor del New Orleans Delta Laurence Sigur.
En 1855 és destinat com a agregat a la Caserna General anglo-francesa durant la Guerra de Crimea escrivint un interessant relat sobre el conflicte. Quatre anys després serà agregat, aquesta vegada, en la guerra d'Itàlia entre els franc-piemontesos i els austríacs i, en 1857, serà nomenat instructor del llavors Príncep d'Astúries Alfons.
Fou governador de Melilla entre 1864 i 1866, i després de la restauració borbònica és designat Ajudant de camp del Rei i, entre juny i desembre de 1888, ministre de la Guerra. De desembre de 1888 a novembre de 1890 fou director general de la guàrdia civil.

## Obres

* Memorias sobre el viaje militar a La Crimea, presentada por los oficiales del Cuerpo de Ingenieros nombrados en 1855 para seguir y estudiar las operaciones de la Guerra entre Rusia y las potencias occidentales de Francia e Inglaterra auxiliando a la Turquía.
* Tratado de Arquitectura Militar (1856)
* Guerra de Oriente (1854 a 1856). Conferencias dadas en el Centro del Ejército y de la Armada (1886)

## Referències

* ↑ Quirós Linares, 2009, p. 44.
* ↑ Biografia a xtec.es
* ↑ «TENIENTE GENERAL D. TOMÁS O'RYAN VÁZQUEZ, DIRECTOR GENERAL DE LA GUARDIA CIVIL (13-12-1888 a 13-11-1890)». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 29 agost 2015].

## Bibliografia

* Quirós Linares, Francisco «Las Posesiones de Ultramar (1849-1853) en el Atlas de Francisco Coello: fuentes y colaboradores» (pdf). Ería: Revista cuatrimestral de geografía, 78-79, 2009, pàg. 39-52.
* Sanz Guitian, Pablo (1995) Viajeros españoles en Rusia. Madrid: Compañia Literaria ISBN 84-8213-018-8. 473 pages, in Spanish.
# Alberit de Sant Joan

Alberit de Sant Joan (català), Alberit de Sant Chuan (aragonès), Alberite de San Juan (castellà) és un municipi de la província de Saragossa situat a la comarca del Camp de Borja.
# Mançac e Vaurenas

Mançac (en francès Mainsat) és una comuna (municipi) de França, a la regió de la Nova Aquitània, departament de la Cruesa, al districte d'Aubusson.
La seva població al cens de 1999 era de 682 habitants. Està integrada a la Communauté de communes Auzances-Bellegarde-en-Marche.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 820 | 743 | 752 | 748 | 682 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jacqueline Jary | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# Vicariat apostòlic de Vientiane

El vicariat apostòlic de Vientiane (laosià: ອັກຄະສາວົກແທນຂອງນະຄອນຫຼວງວຽງ; llatí: Vicariatus Apostolicus Vientianensis) és una seu de l'Església catòlica a Laos, immediatament subjecta a la Santa Seu. Al 2017 tenia 15.750 batejats d'un total de 2.417.000 habitants. Està regida pel cardenal Louis-Marie Ling Mangkhanekhoun

## Territori

El vicariat apostòlic comprèn tres províncies: Houaphan, Xiangkhoang i Vientiane; i també la major part de la província de Bolikhamxai.
La seu del vicariat és la ciutat de Vientiane, on es troba la catedral del Sagrat Cor.
El territori s'estén sobre 74.195 km² i està dividit en 23 parròquies.

## Història

El prefectura apostòlica de Vientiane i Luang Prabang va ser erigida el 14 de juny de 1938 mitjançant la butlla Ad regnum Dei del papa Pius XI, prenent el territori del vicariat apostòlic de Laos (avui arquebisbat de Thare i Nonseng.
El 13 de març de 1952, per efecte de la butlla Est in Sanctae Sedis del papa Pius XII, la prefectura apostòlica va ser elevada a vicariat apostòlic i assumí el nom actual.
L'1 de març de 1963 cedí una porció del seu territori a benefici de l'erecció del vicariat apostòlic de Luang Prabang.

## Cronologia episcopal

* Jean-Henri Mazoyer, O.M.I. † (17 de juny de 1938 - 1952 mort)
* Etienne-Auguste-Germain Loosdregt, O.M.I. † (13 de març de 1952 - 22 de maig de 1975 renuncià)
* Thomas Nantha † (22 de maig de 1975 - 7 d'abril de 1984 mort)
* Jean Khamsé Vithavong, O.M.I. (7 d'abril de 1984 - 2 de febrer de 2017 renuncià)
* Louis-Marie Ling Mangkhanekhoun, des del 16 de desembre de 2017

## Estadístiques

A finals del 2017, el vicariat apostòlic tenia 15.750 batejats sobre una població de 2.417.000 persones, equivalent al 0,7% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diàques | religiosos | religiosos | parroquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diàques | homes | dones | |
| 1950 | 3.000 | 600.000 | 0,5 | 21 | 3 | 18 | 142 | | | 4 | 7 |
| 1970 | 14.112 | 435.000 | 3,2 | 53 | 4 | 49 | 266 | | 54 | 45 | |
| 1975 | 18.000 | 775.000 | 2,3 | 12 | 3 | 9 | 1.500 | | 11 | 32 | |
| 1994 | 12.000 | 1.217.000 | 1,0 | 4 | 4 | | 3.000 | | | 29 | 8 |
| 2000 | 11.471 | 2.680.000 | 0,4 | 4 | 3 | 1 | 2.867 | | 4 | 91 | |
| 2001 | 11.471 | 1.235.000 | 0,9 | 4 | 3 | 1 | 2.867 | | 1 | 91 | 4 |
| 2002 | 11.120 | 1.478.000 | 0,8 | 3 | 3 | | 3.706 | | 2 | 18 | 17 |
| 2005 | 11.120 | 1.478.000 | 0,8 | 3 | 3 | | 3.706 | | 2 | 18 | 17 |
| 2014 | 14.947 | 2.216.558 | 0,7 | 5 | 1 | 4 | 2.989 | | 4 | 20 | 23 |
| 2017 | 15.750 | 2.417.000 | 0,7 | 11 | 1 | 10 | 1.431 | | 10 | 19 | 23 |

## Notes

* ↑ Ja administrador apostòlic del 2 de febrer de 2017.

## Bibliografia

* (llatí) Butlla Ad regnum Dei, AAS 30 (1938), p. 403
* (llatí) Butlla Est in Sanctae Sedis, AAS 44 (1952), p. 707

## Enllaços externs

* Anuari pontifici del 2017 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Vicariate apostolic of Vientiane (anglès)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org
* Cronologia de les circumscripcions eclesiàstiques laotianes (anglès)
# Åsgårdstrand

Åsgårdstrand és una ciutat del municipi noruec de Horlen, en el comtat de Vestfold. També és el nom d'un antic municipi independent i d'un centre comercial. La ciutat d'Åsgårdstrand té 2847 habitants (dades del 2007) i una àrea d'1,88 km². La ciutat està situada a 10 km al sud de Horten, 10 km al nord de Tonsberg i 100 km al sud d'Oslo per la costa oest del fiord d'Oslo. Åsgårdstrand va ser fundada en 1837 pel comerciant i armador Anders Riddervold qui va ser el primer alcalde de la ciutat.
Des de 2007 la ciutat està classificada com a ciutat turística, ja que el nombre de visitants supera amb escreix el nombre de residents durant tot l'any. Per aquest motiu, les botigues de la part més antiga i més propera al mar, tenen alguns privilegis, com ara: el dret a estar obertes tots els dies de la setmana. És una ciutat petita però s'hi troben galeries d'art, hotels, forns de pa, cafeteries, botigues de queviures, bancs, un pub i un bar de vins. També hi ha diversos bars oberts i restaurants al voltant de la part més antiga de la ciutat. A més, Åsgårdstrand té una escola primària, una llar d'avis i diversos jardins d'infància.
Al juny de cada any, se celebra el Midsommer —el dia més llarg de l'any— amb un gran foc a la faixa costanera.
A finals del segle xix, la ciutat es va convertir en un lloc molt reconegut per artistes i pintors. Des de la dècada de 1880 molts pintors i pintores cèlebres, tant a nivell internacional com nacional, varen visitar o van viure a la ciutat, atrets i atretes per les condicions especials que presenta la llum natural en aquesta vila. Alguns i algunes d'aquestes artistes varen ser Jahn Ekenæs, Hans Heyerdahl, Cristiano Krogh, Ingerid Paulsen Kuiters. El pintor Edvard Munch tenia una casa a la ciutat i algunes peces clau de la seva obra es van originar aquí: per exemple, Åsgårdstrand s'observa, entre d'altres, a la famosa pintura The Scream (1893) i també a Four Girls in Åsgårdstrand (1903).
A Åsgårdstrand, d'altra banda, varen néixer artistes com Øivin Holst Grimsgaard, Jens Kristensen, Per lasson Krohg, Ona Abrahamsson o Oda Krohg.

## Referències

* ↑ «Table 1 Urban settlements. Population and area, by municipality. 1 January 2007» (en anglès). [Consulta: 18 març 2016].
* 1 2 3 «Fakta og historie | Åsgårdstrand» (en noruec). [Consulta: 18 març 2016].
* ↑ «Norwegians celebrate Midsummer» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-21. [Consulta: 18 març 2016].

## Enllaços externs

* «Galleri NOR» (en noruec). [Consulta: 18 març 2016].
* «Fotos y videos tomados en Åsgårdstrand en Flickr». [Consulta: 18 març 2016].
* «Åsgårdstrand | Oslofjordens perle» (en castellà). [Consulta: 18 març 2016].
# Joan de Penna

Joan de Penna o de Penne (Penna San Giovanni, Marques, ca. 1193 – 1270) fou un frare franciscà, company de Francesc d'Assís. És venerat com a beat per l'Església catòlica.

## Biografia

Giovanni da Penna fou atret per la predicació del frare franciscà Felip, enviat per Francesc d'Assís a fer apostolat a les Marques, cap al 1213. El mateix any, s'uní a l'orde i es feu frare al convent de Recanati i rebria més tard l'ordenació sacerdotal. El fundador l'envià en 1217 amb setze frares més, dirigits per Joan Bonelli, al Llenguadoc per predicar-hi i estendre l'orde. Destacà per la seva tasca de predicació, tot i que les fonts no en donen detalls, i a la lluita contra l'heretgia albigesa. Podria haver conegut Antoni de Pàdua, que llavors predicà a Llemotges i Tolosa, i probablement participà en el capítol d'Arle.
En tornar a Itàlia en 1242, fou guardià de diversos convents. Contribuí a pacificar els bàndols de la seva ciutat; el frarae envià en 1248 al consell municipal una carta on proposava la pau interna i la justícia social. Va tenir episodis místics, èxtasis i visions, i es diu que tenia el do de la profecia i que un àngel li comunicà que aviat anava a morir. Morí al convent de Penna, a una avançada edat, en 1270.
És citat a les Floretes de Sant Francesc com a deixeble del sant fundador, amb el nom de Frater Joannes de Pinna Picena. El text diu que:
| « | Vivint en gran honestedat, santedat i exemplaritat, creixent sempre en virtut i en gràcia de Déu, era summament estimat pels germans i els seglars | » |
| — Floretes de Sant Francesc, cap. 45. |||

## Veneració

Venerat d'antic al si de l'orde franciscà, el seu culte fou aprovat el 20 de novembre de 1806. La festa, el 3 d'abril, es commemorà fins al 1969 el 25 de setembre; a l'Orde de Sant Francesc se celebra el 31 d'octubre.

## Bibliografia

* Santi, beati e testimoni. "Giovanni da Penna".