OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Chano Piñeiro

Luciano Manuel Piñeiro Martínez, més conegut com Chano Piñeiro (Forcarei, Pontevedra; 12 d'octubre de 1954-Vigo, 21 de març de 1995) va ser un director de cinema gallec.
Seguint la tradició familiar, el 1971 ingressà a la Universitat de Santiago de Compostel·la per estudiar farmàcia. El 1977 va rodar el curtmetratge Os paxaros morren no aire, suposadament inspirada en Sempre en Galiza d'Alfonso Daniel Rodríguez Castelao. De formació cinematogràfica autodidacta, va començar a fer els seus treballs en super-8 i esdevingué el principal impulsor del cinema a Galícia i en gallec,
En 1984 va gravar el seu primer curtmetratge en 35 mm, Mamasunción, el retrat d'una anciana que espera pacientment la carta del seu fill emigrat, que el va convertir en una icona del cinema costumista a Galícia i li va fer guanyar multitud de premis i esments a nivell internacional.
En 1989 va realitzar el seu primer i únic llargmetratge, Sempre Xonxa, la primera producció de cinema en llargmetratge totalment en gallec i rodada íntegrament a Galícia, juntament amb Continental, de Xavier Villaverde, i Urxa, de Carlos Piñeiro i Alfredo García Pinal, igual d'importants culturalment, però que van obtenir una mica menys de fama.
Va morir a Vigo a l'edat de 40 anys víctima de la malaltia de Crohn, que havia minvat la seva salut i demacrat el seu aspecte físic. Es va convertir així en un pioner i un símbol de les noves generacions del cinema gallec.

## Filmografia

* Os paxaros morren no aire, 1977, 34 min., Super 8
* Eu, o Tolo, 1978, 110 min., Super 8
* Esperanza, 1986, 30 min., 35 mm
* Mamasunción, 1984, 21 min., 35 mm
* Sempre Xonxa, 1989, 114 min., 35 mm
* O camiño das estrelas, 1993, 34 min., 35 mm

## Premis

* Premi San Martiño de normalització lingüística del Concello da Estrada (1993).
* Medalla de Galícia (1995)
* En honor seu es convocaren els Premis Chano Piñeiro de 2006 a 2009.

## Referències

* ↑ Un cuarto de siglo sin Chano Piñeiro, La voz de Galicia, 23 de juny de 2020
* ↑ Forcarei inmortaliza a Chano Piñeiro, pionero del cine en idioma gallego, Diario de Pontevedra, 29 d'octubre de 2020
* ↑ A Estrada premia la defensa del gallego en un acto que no olvidó la marea negra, La voz de Galicia, 14 de desembre de 2002
* ↑ El Ateneo rinde homenaje al cineasta Chano Piñeiro, La voz de Galicia, 7 de maig de 2005

## Enllaços externs

* Chano Piñeiro al web de l'AVG.
# Chano

Chano és el nom dels següents personatges:
* Sebastián Cruzado Fernández "Chano" (1965, Huelva), futbolista andalús.
* Chano Domínguez (Cadis, 1960), músic de jazz-flamenc andalús intèrpret del piano.
* Sebastián López Serrano, conegut com a Chano (Tetuan, 1961), futbolista espanyol.
# Christophe Antoine Gerle

Christophe Antoine Gerle (Riam, Alvèrnia, 1736 - París, 1801 o 1805) dit «dom Gerle» és un dels diputats de l'Assemblea Constituent durant la Revolució francesa, representats al cèlebre quadre del pintor Jacques-Louis David (1748-1825) per commemorar el Jurament del joc de pilota el 20 de juny de 1789, malgrat que, en realitat hi va ser absent.
Ingressà a l'orde dels Cartoixans i fou prior del convent Laval-Dieu i del de Pont-Sainte Marie de Moulins a Las Ancisas e los Còms. El 1789 era visitador del seu orde i fou elegit diputat suplent pel clergat de Riom. Es distingí a l'Assemblea pel seu exaltat patriotisme. El 1791 refusà el nomenament de bisbe constitucional de Maux i fou designat elector de París el 1792. Des del 1790 tenia quelcom pertorbades les facultats mentals i va caure en la mania de descobrir profetesses i va constituir una associació on s'hi barrejaven les pràctiques religioses amb les més ridícules supersticions. Una de les seves víctimes fou la també visionaria Catalina Theot. Denunciat a la Convenció Nacional com a fanàtic i conspirador, fou empresonat, i recobrà la llibertat en l'època del Directori. Acabà els seus dies foscament i en la pura misèria.

## Referències

* ↑ «Gerle, Christophe Antoine». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). volum 25 Fui - Gibz. Madrid: Espasa-Calpe, 1975, p. 1426. ISBN 84-239-4525-1.
# Christophe Brandt

Christophe Brandt (Lieja, 6 de maig de 1977) va ser un ciclista belga, professional des del 2000 fins al 2010.

## Palmarès

* 1997
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Limburg amateur
* 1999
** 1r al GP Joseph Bruyère
* 2002
** 1r a la Druivenkoers Overijse

### Resultats al Tour de França

* 2002. 35è de la classificació general
* 2003. 52è de la classificació general
* 2004. No surt (7a etapa)
* 2005. 56è de la classificació general
* 2006. 40è de la classificació general
* 2008. Abandona (19a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2007. 132è de la classificació general
* 2009. 125è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2004. 14è de la classificació general
* 2005. 33è de la classificació general
* 2006. Abandona (4a etapa)
* 2009. 70è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Chema Rodríguez

«Chema Rodríguez» té aquests significats:
* Chema Rodríguez (cineasta) (nascut el 1967), cineasta i guionista espanyol
* Chema Rodríguez (jugador de handbol) (nascut el 1980), jugador de handbol espanyol
* Chema Rodríguez (futbolista) (nascut el 1992), futbolista defensor espanyol
# Centre de Formació de la Seat

El Centre de Formació de la Seat és un edifici de Barcelona protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El Centre de Formació de la Seat és un edifici aïllat situat a la cantonada del passeig de la Zona Franca amb el carrer Cisell. Està format per tres cossos de planta baixa i tres pisos.
El cos central és el que articula els altres dos volums. Es un cos rectangular paral·lel al passeig de la Zona Franca. En el seu interior s'ubica el joc d'escales, el vestíbul i altres dependències. La façana es divideix en dos meitats; a la dreta de l'espectador el mur s'ha substituït per una quadricula pintada de blanc tancada amb vidre. A la part inferior s'obre la porta d'entrada que té al davant una marquesina de formigó armat, recoberta de mosaic vitri blanc. A la part superior el mur acaba en diagonal. La meitat esquerra queda a un pla una mica més avançat que l'altre meitat i uns finestrals tanquen l'espai de separació. Aquí el mur es d'obra vista amb una doble filera de petites obertures quadrangulars per planta; el mur acaba em línia recte. La façana que dona al carrer Cisell té les mateixes característiques que aquesta segona meitat.
El segon cos està al passeig de la Zona Franca. És un gran volum rectangular situat en paral·lel i desplaçat cap a un costat respecte al cos central, de manera que només es toquen a la cantonada. La façana principal està dividida en franges horitzontals on s'alternen mur pintat de blanc amb finestres corregudes. L'últim pis no té finestres i es un gran llenç de mur blanc. Corona l'edifici la teulada de dents de serra. Les façanes laterals són d'obra vista amb una franja vertical al centre a on s'obren finestres. De la façana dona al cos central sobresurt mig cotxe.
El tercer cos se situa al carrer Cisell de forma perpendicular al cos central. La façana torna a repetir el motiu de les franges alternes de mur banc i finestres corregudes però aquí l'últim pis si que té la seva corresponent línia de finestres. El coronament és de línies ondulants que es corresponen amb les voltes de canó que fan de coberta a aquest cos. El parament del coronament és de petites rajoles negres amb unes obertures quadrades cegues. La façana lateral té una franja vertical d'obra vista i la resta del mur és com la façana principal.

## Història

Als anys 50 del segle xx, SEAT era l'empres capdavantera de la indústria espanyola. Va ser llavors quan va encarregar la construcció d'aquest edifici, fora de les instal·lacions de la Zona Franca, però ubicades en la seva via d'accés principal. L'edifici havia de complir tres funcions: serveis d'obrers i magatzem del taller de foneria; oficines de l'esmentat taller, i escola d'aprenents de l'empresa. En la construcció, per consell de la pròpia SEAT, es va fer servir un mòdul de 1,60x1,60 que permetia una distribució interior orgànica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Centre de Formació de la Seat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Centre de Formació de la Seat». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Citroën C2

El Citroën C2 és un automòbil de turisme del segment A produït pel fabricant francès Citroën des de l'any 2004. És un cotxe amb porta posterior de tres portes i quatre places amb tracció davantera i motor davanter transversal de quatre cilindres en línia.
La longitud del C2 (3665 mm) es troba a mitjan camí entre el segment A i el segment B, situació similar a la dels Nissan Micra i Suzuki Swift. Els del primer grup tenen quatre places i solen amidar menys de 3600 mm, i els segons tenen cinc places i han superat en general els 3900 mm de llarg en els últims anys. A fins de la dècada de 2000, diversos models del segment A han superat aqueixa mateixa barrera, com és el cas del Ford Ka i el Renault Twingo.
El C2 és més curt que el Citroën Saxo, model al que reemplaça indirectament. L'hi considera l'hereu del Citroën AX, que era clarament més menut que el Saxo. En la gamma actual, el C2 està posicionat entre el Citroën C1, també del segment A però més menut, i el Citroën C3, del segment B i amb el qual compartix components estructurals. La plataforma és compartida també amb el Peugeot 1007, Peugeot 206 i Peugeot 207.
Les seues motoritzacions gasolina són un 1.1 litres de dues vàlvules per cilindre i 60 CV de potència màxima, un 1.4 litres en variants de dues vàlvules per cilindre i 75 CV o quatre vàlvules per cilindre i 90 CV, i un 1.6 litres de quatre vàlvules per cilindre i 122 CV. També disposa de dos motors Dièsel equipats amb injecció directa common-rail: un 1.4 litres amb turbocompressor de geometria fixa, dues vàlvules per cilindre i 70 CV de potència màxima, i un 1.6 litres de 110 CV que duu turbocompressor de geometria variable, quatre vàlvules per cilindre i incorpora filtre de partícules.
Des de 2005, Citroën participa del Campionat Mundial de Rally Junior amb el C2 Super 1600. Dani Sordo fou campió en 2005 i Sébastien Ogier en 2008.

## Referències

* ↑ Citroën C2

## Enllaços externs

* Pàgina del Club Citroën C2 a l'estat espanyol (castellà)
# Àcid ventòsic

L'àcid ventòsic, el qual nom sistemàtic és àcid 9,10,12,13-tetrahidroxidocosanoic, és un àcid carboxílic de cadena lineal amb vint-i-dos àtoms de carboni i quatre grups hidroxil ${\ce {-OH}}$ als carboni 9, 10, 12 i 13, la qual fórmula molecular és ${\ce {C22H44O6}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras.
D'estructura incerta, té un punt de fusió de 183-185 °C i s'ha aïllat de diversos líquens. El 1957 el químic Yngve Johannes Solberg l'aïllà per primer cop d'Haematomma ventosum o Ophioparma ventosa, del qual rep el nom comú àcid ventòsic; posteriorment també d'espècies de la família Parmeliàcies i d'Hypogymnia enteromorpha.

## Referències

* ↑ Pubchem. «9,10,12,13-Tetrahydroxydocosanoic acid» (en anglès). [Consulta: 5 setembre 2018].
* 1 2 Gunstone, Frank D.; Harwood, John L.; Padley, Fred B. The Lipid Handbook, Second Edition (en anglès). CRC Press, 1994-07-21. ISBN 9780412433207.
* ↑ Solberg, Yngve Johannes; Werner, Ivar; Frydman, Mina; Sillén, Lars Gunnar «Studies on the Chemistry of Lichens. II. Chemical Components of Haematomma ventosum (L.) Mass. var. lapponicum (Räs.).» (en anglès). Acta Chemica Scandinavica, 11, 1957, pàg. 1477–1484. DOI: 10.3891/acta.chem.scand.11-1477. ISSN: 0904-213X.
* ↑ Solberg, Yngve Johannes; Tilander, Karin; Åselius, J.; Refn, Susanne; Westin, Gertrud «Studies on the Chemistry of Lichens. III. Long-Chain Tetrahydroxy Fatty Acids from Some Norwegian Lichens.» (en anglès). Acta Chemica Scandinavica, 14, 1960, pàg. 2152–2160. DOI: 10.3891/acta.chem.scand.14-2152. ISSN: 0904-213X.
* ↑ Shibamoto, Takayuki; Bernhard, Richard A. «Chemical constituents of Hypogymnia enteromorpha» (en anglès). Qualitas Plantarum Plant Foods for Human Nutrition, 24, 1-2, 01-12-1974, pàg. 199–218. DOI: 10.1007/bf01092736. ISSN: 0921-9668.
# Correu web

Un webmail és un client de correu electrònic, que proveeix una interfície web per on accedir al correu electrònic. Altres formes d'accedir al correu electrònic poden ser:
* Concertant-se amb un client de correu local a un servidor de correu remot utilitzant un protocol ad hoc de transport de correu, com IMAP o POP, descarregar els correus i emmagatzemar-los localment.
* Utilitzant un client de correu per consola, per exemple Mutt.
El webmail permet llistar, desplegar i esborrar via un navegador web els correus emmagatzemats al servidor remot. Els correus poden ser consultats posteriorment des d'un altre ordinador connectat a la mateixa xarxa (per exemple Internet) i que disposi d'un navegador web.
Generalment també permet la redacció i tramesa de correus mitjançant aquesta modalitat i no està limitat a la lectura de correu electrònic.
Alguns webmails lliures:
* RoundCube Pàgina oficial
* SquirrelMail Pàgina oficial
* Horde Pàgina oficial
* Openwebmail Pàgina oficial
* Ilohamail Pàgina oficial
* AtMail Pàgina oficial
* BlogMail Pàgina oficial
* Zimbra Pàgina oficial
Existeixen empreses privades que donen servei de webmail, per exemple:
* Gmail
* Yahoo
* Hotmail o Outlook.com
* AOL
També existeixen grups que donen serveis de webmail, per exemple:
És comú que moltes entitats públiques com les universitats ofereixin aquest servei. Tanmateix qualsevol persona o organització pot construir un servei de webmail.

## Enllaços externs

* Prova de Consumer.es de 7 Webmails gratuïts (castellà)
# Peumerit-Quintin

Peumerit-Quintin (en bretó Purid-Kintin) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 148 habitants. El 31 de gener de 2005 el consell municipal va aprovar la carta Ya d'ar brezhoneg.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 267 | 295 | 249 | 206 | 162 | 148 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Robert Le Moigne | |
# Casa Tarracó (Ripoll)

La Casa Tarracó és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'edifici està format per planta baixa, tres pisos i altell. La façana que dona al carrer de les Vinyes presenta una tribuna, que comprèn el primer i el segon pis; està coronada per un terrat al qual s'accedeix pel tercer pis. Aquesta façana està coronada per una obertura amb arc de punt rodó i baranes. A la façana que dona al carrer de Sant Pere hi ha unes plaques de rajola que tapen els baixos. A la primera planta hi ha quatre finestres amb relleix, a la segona i a la tercera hi ha quatre balcons. A l'altell hi ha quatre obertures semicirculars. Enter el tercer pis i l'altell hi ha una motllura. Les baranes del segon pis són les úniques treballades. Sota coberta és de bigues i llates de fusta. La façana que dona al carrer dels Tallaferro presenta una diversitat d'obertures en quan a tipologia; no hi ha cap element decoratiu destacable.

## Referències

* ↑ «Casa Tarracó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Graves-Saint-Amant

Graves-Saint-Amant és un municipi francès situat al departament del Charente i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2017 tenia 334 habitants.

## Demografia

El 2007 tenia 317 habitants. Hi havia 145 famílies. Hi havia 177 habitatges, dels quals 144 habitatges principals a, 19 segones residències i 14 desocupats.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 212 persones, 164 eren actives. Hi havia 14 establiments, dels quals dues empreses extractives, dues empreses de construcció, sis empreses de comerç i reparació d'automòbils, una empresa financera, dues empreses immobiliàries i una empresa de serveis.
L'any 2000 hi havia setze explotacions agrícoles.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
# Guerra antisuperficie

La guerra antisuperfície (en anglès: antisurface warfare) (ASUW) és un tipus de guerra naval que està dirigida contra els vaixells de superfície. Generalment, es fa servir qualsevol tipus d'arma, sensor o operacions destinades a atacar o limitar l'eficàcia d'un adversari o de les seves naus de superfície.
En termes generals, la guerra antisuperficie es pot dividir en quatre categories:
torpedes, canons, míssils antivaixell, i fins i tot mines marines.
Algunes armes utilitzades en la guerra antisuperficie inclouen:
* Canons.
* Míssils, com el AGM-84 Harpoon, el RBS-15, el SS-N-12 Sandbox i el MDBA Exocet.
* Mines marines.
* Torpedes.

## La vulnerabilitat dels vaixells moderns

Les flotes modernes consten, normalment, de naus que pesen entre 2.000 i 5.000 tones, la fragata de míssils és el típic vaixell modern, juntament amb un petit nombre de destructors que tenen tasques de defensa aèria de mig abast. Aquests vaixells tenen un desplaçament més aviat contingut, però sobretot un gran nombre de sensors de radar de descobriment, disposats a tenir la millor cobertura, en una posició elevada amb vista al mar. Però això també vol dir una gran quantitat de pes en la part superior, que en el cas de mar gruixuda significa una pèrdua d'estabilitat, sobretot en el costat. Per resoldre aquest problema, es sol presentar un conjunt de l'estabilització de les aletes dels costats del buc, però com la planta és sofisticada, és necessari eliminar molts pesos en la part superior. Per a això, en general s'han de fer servir superestructures d'alumini, que són molt lleugeres, però també molt vulnerables al foc (com s'il·lustra en el cas de Belknap, que es va incendiar després que aquest creuer col·lidís amb l'USS Kennedy) i això, juntament amb grans quantitats de plàstics i d'aïllament del circuit, fa que els vaixells siguin molt vulnerables al foc.
# Goulven

Goulven (en bretó Goulc'hen) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 452 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 561 | 510 | 444 | 470 | 482 | 447 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Jean-Michel Ollivier | |
# Günter Knarr

Günter Knarr (Helmbrechts, Oberfranken, 1955) és un guionista, director i productor alemany. Viu a Berlín.

## Biografia

Després d'estudiar alemany i estudis teatrals i una incursió en la música, escriu guions des de 1990. L'any 1990 va participar en el “4. Berliner guiówerkstatt”. El 1991 va guanyar el premi de cinema Marlboro pel tractament „Die netten Mörder von nebenan“.També produeix pel·lícules des del 2003, primer a Rome Film i després a Crazy Film.
És membre de la Deutsche Filmakademie i de l'Associació de Guionistes Alemanys.

## Filmografia (selecció)

* 1993: Magic Müller (guió)
* 1994: Japaner sind die besseren Liebhaber (guió)
* 1995–1997: Ein Mann steht seine Frau (Serie) (guió)
* 1996: Unter die Haut (guió)
* 1999: Holgi – Der böseste Junge der Welt (guió i direcció)
* 1999: Erkan & Stefan (guió)
* 2002: Erkan & Stefan gegen die Mächte der Finsternis (guió)
* 2002: Die Explosion – U-Bahn-Ticket in den Tod (guió)
* 2002: Einspruch für die Liebe (guió, producció)
* 2003: Crazy Race (guió, producció)
* 2004: Crazy Race 2 – Warum die Mauer wirklich fiel (guió, producció)
* 2005: Unser Kindermädchen ist ein Millionär (guió, producció)
* 2007: Crazy Race 3 – Sie knacken jedes Schloss (guió, producció)
* 2008: African Race – Die verrückte Jagd nach dem Marakunda (guió, producció)
* 2008: Männer lügen nicht (guió, producció)
* 2009: Tod aus der Tiefe (guió, producció)
* 2012: Der Blender (producció)
* 2013: Inspektor Jury – Der Tote im Pub (guió, producció)
* 2013: Zwischen den Zeilen (Serie) (guió)
* 2014: Inspektor Jury – Mord im Nebel (guió, producció)
* 2017: Vorwärts immer!

## Referències

* ↑ Gunter Knarr a crazyfilm.de
* ↑ Günter Knarr a filportal.de
* ↑ El cineasta Günter Knarr denuncia la utilización de la violencia en 'Holgi', El País, 30 d'octubre de 2000

## Enllaços externs

* Günter Knarr a Verband Deutscher Drehbuchautoren
# Günter Lumer

Günter Lumer (Frankfurt del Main, 29 de maig de 1929 - juny 2005) va ser un matemàtic jueu alemany.

## Vida i Obra

Nascut el 1929 a Frankfurt de pares jueus, la família va deixar Alemanya el 1933, quan el nazisme va arribar al poder, i es va instal·lar a França. El 1941, en ser ocupada França pels alemanys, va tonar a emigrar, aquest cop a l'Uruguai. Lumer va estudiar enginyeria elèctrica a la universitat de Montevideo, però el contacte amb Paul Halmos, qui va ser professor visitant a la universitat, el va convèncer de continuar els estudis en matemàtiques. Després de graduar-se el 1957, va anar a la universitat de Chicago amb una beca Guggenheim i el 1959 va obtenir el doctorat en matemàtiques amb una tesi dirigida per Irving Kaplansky.
Després de ser professor durant un curs a UCLA i a Stanford, el 1961 va ser nomenat professor de la universitat de Washington a Seattle. El 1973 va tornar a Europa per a ser professor a la universitat de Mons (Bèlgica). A partir de 1999 també va pertànyer al staff de l'Institut Internacional Solvay de Física i Química. Va mantenir tots dos càrrecs fins a la seva mort el 2005.
Lumer va publicar més d'un centenar d'articles científics i cinc llibres, tots ells sobre equacions diferencials i equacions d'evolució, aquelles equacions que descriuen els estats successius d'un sistema. Les aplicacions dels seus estudis han estat molt amplies a tots els camps de les ciències, tan humanes com naturals.

## Referències

* ↑ Amman et al., 2008, p. vii.
* ↑ Nicaise, p. x.
* ↑ Amman et al., 2008, p. x-xvii.
* ↑ Amman et al., 2008, p. xvii.
* ↑ Mugnolo i Rault, 2014, p. 415.

## Bibliografia

* Amman, Herbert; Arendt, Wolfgang; HIeber, Matthias; Neubrander, Frank; Nicaise, Serge; von Below, Joachim. Functional Analysis and Evolution Equations (en anglès). Birkhäuser, 2008. ISBN 978-3-7643-7794-6.
* Mugnolo, Delio; Rault, Jean-François «Construction of exact travelling waves for the Benjamin-Bona-Mahony equation on networks» (en anglès). Bulletin of the Belgian Mathematical Society, Vol. 21, Num. 3, 2014, pàg. 415-436. DOI: 10.36045/bbms/1407765881. ISSN: 1370-1444.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Günter Lumer» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Nicaise, Serge. «Günter Lumer» (en anglès). Université de Mons. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Günter Neumann

Günter Neumann (Freiberg, 31 de maig de 1920 – Würzburg, 24 de gener de 2005) fou un indoeuropeista alemany.
Fill de mestre d'escola, nasqué a la ciutat alemanya de Freiberg el 31 de maig de 1920. Als vint anys hagué de servir a l'exèrcit alemany durant la Segona Guerra Mundial en l'ocupació militar al nord de Noruega. Aquesta experiència li serví per a tenir un nivell nadiu de noruec.
Després de la seva alliberació com a presoner de guerra anglès, Neumann començà els seus estudis a Leipzig. Tanmateix, per consell del també lingüista Johannes Friedrich, es traslladà a la universitat de Gotinga. En 1958 s'habilità amb una tesi sobre la pervivència de les llengües hitita i lúvia a l'època hel·lenística i romana (Weiterleben hethitischen und luwischen Sprachguts in hellenistischer und römischer Zeit). A partir d'aquest moment aniria ocupant càrrecs a les universitats de Bonn, a Giessen i a Würzburg, on s'acabaria jubilant i, finalment, moriria per un càncer.
La seva obra comprèn l'estudi de diverses branques de la indoeuropeística, especialment la lingüística germànica, l'anatolística i l'hel·lenística. Una de les seves obres cabdals, tot i que pòstuma, és el lèxic del lici.

## Referències

* ↑ Neumann, Günter. Glossar des Lykischen. Wiesbaden: Harrassowitz, 2007, p. 453. ISBN 9783447054812.