OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dídac Plana Oltra

Dídac Plana Oltra (Arenys de Mar, 22 de maig de 1990) és un porter de futbol sala català que juga amb el Futbol Club Barcelona a la Primera Divisió i també és internacional amb la selecció d'Espanya de futbol sala.

## Trajectòria

Format en les categories inferiors del FC Barcelona, el 2008 fa el seu debut professional amb l'equip Gestesa Guadalajara a Primera Divisió i el 2010 va marxar al Sala 10 Saragossa, per a, més endavant, jugar al Catgas E. Santa Coloma i al Jaén Paraíso Interior.
La temporada 2018-19 va fitxar pel FC Barcelona, equip amb què va guanyar tots els títols possibles com a professional destacant la UEFA Futsal Champions League. Va jugar el Campionat del Món de Futsal de la FIFA de 2021 amb la selecció d'Espanya i va guanyar la medalla de bronze en l'Eurocopa de Futbol Sala de 2022.

## Clubs

* Categories inferiors FC Barcelona
* 08/09 - 09/10 - Gestesa Guadalajara
* 10/11 - 12/13 - Sala 10 Zaragoza
* 13/14 - 15/16 - Catgas E. Santa Coloma
* 16/17 - 17/18 - Jaén Paraíso Interior
* 18/19 - 21/22 - FC Barcelona

## Palmarès

| Club | Títol/reconeixement |
| FC Barcelona | 2X UEFA Champions League (2019-20, 21-22) 2X Lligues d'Espanya (2018-19, 2020-21) 2X Copa del Rei (2018-19, 2019-20) 4X Copa d'Espanya (2018, 2019, 2020, 2022) 2X Supercopa d'Espanya (2019, 2022) 1X Copa Catalunya (2018) |

## Referències

* ↑ «Dídac Plana - Perfil LNFS».
* ↑ Muñana, Gustavo. «La intrahistoria de la rajada del portero del Barcelona: «Una pelota de mierda, una pista que engancha y unos árbitros que no dejan jugar»» (en castellà), 04-12-2023. [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ Batalla, Jordi. «Dídac Plana, nominado como mejor portero del mundo» (en castellà). Mundo Deportivo, 26-12-2023. [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ «Especials Esports - "Didàctic", els secrets del joc de Dídac Plana - 3Cat». CCMA. [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ «Dídac Plana» (en castellà). www.fcbarcelona.es. [Consulta: 16 abril 2022].
* ↑ «Telenotícies migdia - Dídac Plana somia a aconseguir el triplet - 3Cat». CCMA, 22-06-2019. [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ «Didac Plana Oltra (Didac) | rfef.es». www.rfef.es. Arxivat de l'original el 2022-04-16. [Consulta: 16 abril 2022].

## Enllaços externs

* La Sotana #320 amb Dídac Plana a YouTube
# Dürrhennersdorf

Dürrhennersdorf (alt sòrab: Suche Hendrichecy) és un municipi alemany que pertany a l'estat de Saxònia.

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 1834 | 870 |
| 1871 | 1.100 |
| 1890 | 969 |
| 1910 | 978 |
| 1925 | 1.311 |
| 1939 | 1.321 |
| 1946 | 1.609 |
| 1950 | 1.724 |
| 1964 | 1.523 |
| 1990 | 1.203 |
| 2000 | 1.272 |
| 2007 | 1.163 |
# Ecbas

Ecbas (en grec antic: Έκβασος) va ser, segons la mitologia grega, un fill d'Argos, el fill de Zeus i Níobe.
Segons el mitògraf Apol·lodor, la seva mare era Evadne, la filla del déu-riu Estrímon, i germà de Crias, Epidaure i Piras. També en parla Gai Juli Higí. Un escoli a Eurípides diu que la seva mare era l'oceànide Pito.
Ecbas va ser pare d'Agènor, el pare d'Argos Panopta, un gegant que custodiava la nimfa Io. Segons l'historiador Càrax, Ecbas era pare d'Arèstor, que va tenir un fill, Pelasg, establert a la regió d'Arcàdia, país que originàriament s'anomenava 'Pelasgia'.

## Referències

* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca, II, 1, 2
* 1 2 Gai Juli Higí. Faules, 145
* ↑ Escoli a Eurípides, Les fenícies, 1116
* ↑ Esteve de Bizanci. Ἐθνικά 'Ethnica', sub voce
# Echinocardium

Echinocardium és un gènere d'eriçons de mar de la família Loveniidae, coneguts com a eriçons de mar en forma de cor. El nom deriva del grec (equinos, "eriçó") i de (kardia, "cor").

## Taxonomia

El gènere va ser descrit per primera vegada el 1825 per John Edward Gray, i l'espècie tipus és Spatangus pusillus Leske, 1778 per designació posterior.
El 1836, el gènere, Amphidetus, va ser descrit per Louis Agassiz. Els dos gèneres, Amphidetus i Echinocardium, actualment es consideren sinònims.

## Espècies

* Echinocardium australe (Gray, 1855)
* Echinocardium cordatum (Pennant, 1777)
* Echinocardium fenauxi Péquignat, 1963
* Echinocardium flavescens (Müller, 1776)
* Echinocardium gibbosus Agassiz in Desor, 1847
* Echinocardium intermedium Mortensen, 1907
* Echinocardium laevigaster Agassiz
* Echinocardium mediterraneum (Forbes, 1844)
* Echinocardium mortenseni Thiéry, 1909
* Echinocardium pennatifidum Norman, 1868

## Referències

* ↑ «Echinocardium». www.spektrum.de.
* ↑ Moore, R.C. (ed.). 1966-1978. Treatise on invertebrate paleontology. Parts S-U. Echinodermata. 2 Volums. Geological Society of America and University of Kansas, Kansas.
* 1 2 3 4 «Genus Echinocardium Gray, 1825». Australian Faunal Directory. Australian Government. [Consulta: 11 febrer 2024].
* ↑ Gray, J.E. Annals of Philosophy, 26, 1825, pàg. 423-431 [430].
* ↑ International Commission on Zoological Nomenclature. 1954. Opinion 209. Bulletin of Zoological Nomenclature 3: 367-392 [369]
* ↑ Agassiz, L. Mémoires de la Société des Sciences Naturelle de Neuchâtel, 1, 1836, pàg. 168-199 [184].
* ↑ Fischer, A.G. 1966. Echinozoa: Spatangoids. pp. U543-U628, figs 427-514 in Moore, R.C. (ed.). Treatise on Invertebrate Paleontology. Part U. Echinodermata. 3. Asterozoa-Echinozoa. Kansas : Geological Society of America and University of Kansas Press Vol. 2. [U613]
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Echinocardium Gray, 1825». www.marinespecies.org. [Consulta: 11 febrer 2024].

## Fonts

* MarBEF Data System - ERMS - Echinocardium Gray, 1825
# La Romana (República Dominicana)

La Romana és la setena ciutat més gran de la República Dominicana amb una població el 2010 de 139.671 habitants. La ciutat és la capital de la provincia del sud-est, La Romana, al costat oposat de l'Illa de Catalina. El nom Romana ve d'una balança que es feia servir per pesar mercaderies per la exportació. Rosa de Lima és la patrona de La Romana. L'aeroport Internacional La Romana va ser obert el 2000. La ciutat és a prop de diverses altres ciutats, com San Pedro de Macorís i la capital nacional, Santo Domingo.
Va ser fundada el 1897 com una ciutat petroliera. A partir de 1917 amb la construcció d'un gran molí de sucre per part d'immigrants italians de la regió de Roma, (Lazio) l'economia de pressa canviada a producció de sucre. La posada en funcionament de la fàbrica de sucre va coincidir amb l'augment dels preus del sucre a tot el món, fet que va provocar que la indústria del sucre acollís treballadors d'altres parts del país, moltes famílies pobres del camp dominicà es van traslladar a La Romana a la recerca d'una vida millor. A principis de 1960 Gulf and Western Industries, Inc. va comprar la fàbrica de sucre i van començar a invertir en la indústria ramadera establerta a la província. Mentrestant, es van invertir 20 milions de dòlars per reconstruir La Romana i construir escoles, clíniques, habitatges i altres infraestructures per als treballadors. A mitjans dels anys setanta, el conglomerat nord-americà va començar a vendre els seus actius dominicans i, alhora, va construir el que ara és un dels centres turístics exclusius més grans de la República Dominicana, la Casa de Campo.

## Referències

* ↑ «La Romana (República Dominicana)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Edicions Proa

Edicions Proa és una editorial catalana que va néixer a Badalona, l'any 1928, de la mà de Josep Queralt i de Marcel·lí Antic, a suggeriment de Pompeu Fabra i sota la direcció literària de l'escriptor Joan Puig i Ferreter. El seu editor actual és Josep Lluch.
El gener del 1939, quan la Guerra d'Espanya s'havia perdut per a la República i les tropes franquistes estaven a punt d'entrar a Barcelona, Edicions Proa passà a l'exili i entrà en una precària roda de resistència plena de dificultats. Tot i això, i establerta a Perpinyà, aconseguí anar publicant fins a depassar el número 100 de la col·lecció més emblemàtica del seu segell, Biblioteca A tot vent.
L'any 1983, Edicions Proa va ser adquirida per Enciclopèdia Catalana i, dins del conjunt d'empreses editorials que conformen el grup i d'acord amb la seva essència històrica, assumí l'objectiu de la publicació d'obres literàries. L'adquisició formà part d'una operació de Joan B. Cendrós a petició de Jordi Pujol per dotar de múscul editorial la Fundació Enciclopèdia Catalana, creada el 1980. A canvi, Proa va començar a publicar el Premi Sant Jordi de Novel·la, amb la promesa que faria anuncis a televisió de la novel·la guanyadora. El 1988 Bru de Sala, director de proa fins al moment, va saltar a la Generalitat per dirigir el departament de promoció cultural del Departament de Cultura. El va substituir Oriol Izquierdo, qui ocuparia el càrrec fins al 1998, quan fou substituït per Isidor Cònsul.
El gener de l'any 2007, Edicions Proa i el seu equip humà encetaven una nova etapa en entrar a formar part del nou Grup 62, propietat, a parts iguals, dels grups Planeta i Enciclopèdia Catalana, i l'entitat financera La Caixa.
El 2019 van crear el Premi Proa de Novel·la, que en la seva primera edició va guanyar Jordi Nopca.

## Col·leccions

* Biblioteca A tot vent
* Els llibres de l'Óssa Menor

## Referències

* ↑ «Traducció i traductors». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juny 2013].
* ↑ Nopca, Jordi «Josep Lluch, Editor de Proa, Empúries i Pòrtic» (paper). Ara Llegim (Diari Ara), 12-07-2014, p. 46 [Consulta: 13 juliol 2014].
* 1 2 3 4 Amat, Jordi. «Una Enciclopèdia del poder català». El País, 02-02-2024. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ «Jordi Nopca gana el primer premio Proa de novela con ‘La teva ombra’», 12-11-2019. [Consulta: 13 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Edicions Proa
* «Fons Edicions Proa» Biblioteca UVic-UCC.
# Edith Holden

Edith Holden (Birmingham, 26 de setembre de 1871 - Tàmesi, 15 de març de 1920), Edith Blackwell Holden, va ser una artista britànica i professora d'art. Coneguda per les seves il·lustracions sobre la flora i la fauna.

## Biografia

Va néixer a Kings Norton, Birmingham, el 1871, una de les set criatures d'un fabricant de pintures i vernissos de les Midlands. La família va viure en el poblet d'Olton, al Warwickshire. Després d'estudiar Belles Arts, va treballar d'il·lustradora i els seus dibuixos foren publicats en diversos llibres. També va impartir classes d'art, dibuix i pintura a la Solihull School for Girls.
Més tard se'n va anar a viure a Londres, on, el 1911, conegué l'escultor Ernest Smith i s'hi va casar; van viure a Chelsea i no va tenir fills. El 15 de març de 1920, als 49 anys, Edith va morir tràgicament en ofegar-se al Tàmesi, prop de Kew, mentre collia brotons de castanyer.
Va exposar els seus dibuixos i pintures a l'Acadèmia de les Arts de Birmingham, però la seva obra havia estat oblidada fins que als anys 70 la seva neboda-néta, Rowena Stott, la va donar a conèixer. Malgrat el que el títol pugui fer semblar, el seu The Country Diary of an Edwardian Lady, escrit al 1906 i editat el 1977, no és ben bé un diari, sinó més aviat un recull d'observacions de la natura destinats als seus alumnes d'art. Les llistes d'ocells, papallones, animals, flors, fruits i vegetació diversa de cada temporada mostren el gran coneixement de la naturalesa que Holden tenia i alhora constitueixen un registre autèntic del pas de les estacions al llarg de l'any. Els dibuixos, pintures, estudis d'aquarel·la i esbossos s'acompanyen de paraules i poemes, i notes d'observacions diàries. Més tard es va trobar el llibre Nature Notes of an Edwardian Lady (Holden's Notebook for 1905), que s'imprimí al 1989.

## Bibliografia

* The Country Diary of an Edwardian Lady - Webb & Bower Ltd., (1977)
    (en català: La joia de viure la natura. El diari d'Edith Holden - Editorial Blume, 1980)
* The Nature Notes of an Edwardian Lady (1989)

## Referències

* 1 2 «Holden, Edith B. (1871–1920) | Encyclopedia.com». [Consulta: 6 febrer 2025].
* 1 2 3 4 «Artist/Naturalist Edith Holden» (en anglès). Morning Earth, 22-07-2018. [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ La joia de viure la natura. El diari d'Edith Holden. Editorial Blume, 1980.
* ↑ «Edith Holden» (en anglès americà). [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ «Edith Holden» (en castellà). La casa victoriana, 08-07-2012. [Consulta: 6 febrer 2025].
# Edoardo Mangiarotti

Edoardo Mangiarotti (Renate, 7 d'abril de 1919 - Milà, 25 de maig de 2012) fou un tirador italià, especialitzat en l'espasa i el floret. Està reconegut com el millor de tots els temps pel que fa a l'espasa i un dels més destacats al floret.
Va ser entrenat des de jove pel seu pare, Giuseppe, també esgrimidor. Amb ell aprengué a lluitar amb la mà esquerra. Va guanyar al llarg de la seva carrera un total de tretze medalles olímpiques i altres vint-i-quatre als Campionats del Món, unes xifres que cap altre tirador ha pogut assolir.
Un cop retirat de l'esport continuà lligat a l'esgrima de diverses maneres. Primer va treballar per a la Federació Italiana d'Esgrima (FIS) i després per a la Federació Internacional d'Esgrima (FIE). També va ser periodista de la Gazzetta dello Sport i va escriure un llibre sobre l'esgrima: La Vera Scherma. A més a més, Mangiarotti va estar present en totes les edicions dels Jocs Olímpics des de 1936 sense excepcions.

## Referències

* ↑ Olympics-Italian fencing great Mangiarotti dies aged 93
* 1 2 «Olympedia – Edoardo Mangiarotti». [Consulta: 29 agost 2023].
# Alexandre bis

Alexandre bis, H. 255 (títol original en francès, en txec Dvakrát Aleksandr, en català Alexander dues vegades) és una òpera bufa en un acte composta per Bohuslav Martinů sobre un llibret en francès d'André Wurmser. La va compondre el 1937 a París i no es va estrenar fins al 18 de febrer de 1964 a Mannheim.
L'òpera va ser encarregada a Martinů, que llavors vivia a París, per a ser interpretada a l'Exposició Universal de París de 1937. No obstant això, diversos retards (incloent-hi la intervenció de la Segona Guerra Mundial) va impedir la seva estrena durant la vida del compositor.
La primera presentació de l'òpera va ser feta al teatre d'òpera de Mannheim, el 18 de febrer de 1964, dirigida per Georg Calder. Poc després se li va donar la seva primera actuació a Txecoslovàquia, a la ciutat natal de Martinů, Brno, per l'Òpera Janáček.
L'òpera està subtitulada "La tragèdia d'un home que tenia la barba tallada", i el llibret surrealista s'estableix a París al voltant de 1900. Tot i que Martinů havia demanat a Wurmser un llibret que inclogués un gat que cantava, al final va acceptar el seu suggeriment d'un retrat que cantés, que actua com a narrador d'una història d'infidelitat burgesa.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 2013-04-16. [Consulta: 12 març 2017].
# Eduardo Blasco de Imaz

Eduardo Blasco d'Imaz (Sant Sebastià, 1995) és un nedador espanyol especialitzat en salvament i socorrisme, conegut pels seus assoliments en competicions esportives i el seu compromís amb causes humanitàries.

## Biografia

Va néixer al País Basc i es va criar a Canàries, on va començar a practicar natació des de jove.
Va competir a nivell internacional, sent campió del món en salvament i socorrisme en diverses ocasions. Va representar a Espanya en sis campionats mundials i quatre europeus, acumulant un total de 36 campionats d'Espanya absoluts i vuit medalles amb la selecció nacional.
En 2022, després de guanyar el campionat mundial de salvament i socorrisme, va decidir unir-se a una missió de rescat de migrants en la mar Mediterrània, convertint-se en el primer nedador professional a participar en aquesta mena d'operacions. Des de llavors, va participar regularment en operacions de salvament, rescatant en dos anys a més de 750 migrants.Va col·laborar amb organitzacions de salvament com Aita Mari i Open Arms. A més, va expressar la seva preocupació per la crisi migratòria a la regió i va abordar temes relacionats amb el tràfic de persones.
És llicenciat en Dret, amb especialització en Dret Esportiu. En 2024, compaginava la seva carrera esportiva amb estudis de doctorat sobre els drets humans en la davantera sud d'Europa.Al llarg de la seva carrera, va participar en missions humanitàries en països com Líbia, Tunísia, Egipte i el Sàhara.

## Referències

* ↑ López, Adriana. «Eduardo Blasco, de campeón del mundo a salvar inmigrantes: "Sus vidas tendrían que estar por encima de cualquier otro interés"». El Confidencial, 24-06-2023. [Consulta: 30 setembre 2024].
* 1 2 Fontecha, Kevin. «Edu Blasco, el campeón del mundo que quiere que le «recuerden por ayudar a los demás»». Canarias7, 06-09-2024. [Consulta: 30 setembre 2024].
* ↑ Cancela, L. «De nadador profesional y campeón mundial a querer salvar vidas en el Mediterráneo» (en castellà), 27-03-2023. [Consulta: 30 setembre 2024].
* 1 2 3 4 Alfredo Pascual y Miguel Fernández Molina. «Eduardo Blasco, el campeón del mundo español que ha salvado a 756 migrantes en el mar: 'Esto es lo mejor que he hecho'». El HuffPost, 17-12-2023. [Consulta: 30 setembre 2024].
* ↑ Cancela, L. «De nadador profesional y campeón mundial a querer salvar vidas en el Mediterráneo» (en castellà). La Voz de Galicia, 27-03-2023. [Consulta: 30 setembre 2024].
# Das Nusch-Nuschi

Das Nusch-Nuschi (en alemany, El Nusch-Nuschi), op. 20, és una òpera en un acte de Paul Hindemith, amb un llibret alemany de Franz Blei.
Subtitulada Ein Spiel für burmanische Marionetten en einem Akt (Una obra per a marionetes birmanes en un acte), és una obra escenificada amb dos cantants i ballarins, la segona obra d'un tríptic d'expressionista òperes d'un acte, les altres són Mörder, Hoffnung der Frauen i Sancta Susanna. Són les primeres òperes escrites per Hindemith. Les dues primeres van ser estrenades al Württembergisches Landestheater de Stuttgart el 4 de juny de 1921, i les tres juntes no va ser fins al 1922 a l'Òpera de Frankfurt.

## Referències

* ↑ Kingsbury, 2017.

## Bibliografia

* Haney, Joel «Slaying the Wagnerian Monster: Hindemith, Das Nusch-Nuschi, and Musical Germanness after the Great War». The Journal of Musicology. University of California Press, 25, 2008, pàg. 339–393. DOI: 10.1525/jm.2008.25.4.339.
* Schubert, Giselher. «Hindemith’s Opera Trilogy». American Symphony Orchestra, 2004. Arxivat de l'original el 2017-02-05. [Consulta: 7 març 2017].
* Skelton, Geoffrey. Das Nusch-Nuschi, 1992. ISBN 0-333-73432-7.
* Kingsbury, Stephen. «Paul Hindemith Compositions». Allmusic.com. [Consulta: 7 març 2017].
* «4 Giugno 1921, Sabato» (en italià). amadeusonline.net. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2017. [Consulta: 8 agost 2010].
* «Das Nusch-Nuschi / Ein Spiel für burmanische Marionetten in einem Akt / Text von Franz Blei». Schott. Arxivat de l'original el 5 de març 2017. [Consulta: 7 març 2017].
# Estanislau de Reus

Estanislau de Reus és el nom de religió que va prendre Antoni Boxó Torres (Reus, 17 de gener de 1855 - València 1918) frare caputxí.
Els seus pares, menestrals reusencs, van emigrar al Perú cap al 1868. Antoni va prendre els hàbits amb 14 anys, el 1869, a la ciutat de Lima. El 1879 va ser ordenat sacerdot i, traslladat a l'estat espanyol, va ser nomenat vicari del convent de Pamplona. El 1881 era guardià del convent de Santa Magdalena. El 1891, tornat a Sud-amèrica, va ser custodi provincial de l'orde a Colòmbia, i va actuar principalment a les Missions de La Guajira i Sierra Nevada, i el 1907 va ser nomenat definidor de l'orde. Tornat a la península, va ser superior del convent de Xixona i provincial a València, ciutat on va morir.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 143-144.
# Le feste d'Imeneo

Le Feste d'Imeno és una òpera en tres actes composta per Tommaso Traetta sobre un llibret italià de Carlo Frugoni. S'estrenà al Teatro Ducale de Parma el 1760.

## Referències

* Fabrizio Cassoni, Gianfranco Spada, Le Feste d'Imeneo, Tommaso Traetta a Parma, Traettiana, Londres 2010.
# Pont de la Concorde

El Pont de la Concorde és un pont de París que salva el Sena entre l'andana de les Teuleries (plaça de la Concorde) i l'andana d'Orsay.
Ha portat els noms de pont Lluís XVI, pont de la Revolució, pont de la Concorde, altre cop pont Lluís XVI durant la Restauració (1814), i definitivament pont de la Concorde d'ençà 1830.

## Història
### Construcció (1787-1791)

L'arquitecte Jean-Rodolphe Perronet, que va crear el 1775 amb Daniel-Charles Trudaine l'École royale des ponts et chaussées (avui École nationale des ponts et chaussées), és encarregat el 1787 de la construcció d'aquest pont en arc. Aquest pont estava en projecte des de 1725, en el moment de la construcció de la plaça Lluís XV (avui plaça de la Concorde). Assegurant la construcció en plena tempesta revolucionària, utilitza per a la maçoneria pedres de talla provinents de la demolició de la Bastilla, assaltada el 14 de juliol de 1789.

### Escultures afegides al segle xix

El 1810, Napoleó Bonaparte hi va fer col·locar estàtues en honor de vuit generals morts en el camp d'honor durant les campanyes del Primer Imperi.
Durant la Restauració, se'ls va reemplaçar per un conjunt de dotze estàtues monumentals en marbre blanc de quatre grans ministres (Colbert, Richelieu, Suger, Sully), quatre militars (Bayard, Condé, Du Guesclin, Turenne) i quatre marins (Duguay-Trouin, Duquesne, Suffren, Tourville). Però aquest conjunt era massa pesant per al pont, i Lluís-Felip I fa prendre aquestes estàtues cap a Versalles.

### Ampliació al segle XX

La circulació hi és molt densa, i el pont ha hagut de ser ampliat de cada costat entre 1930 i 1932, per atènyer el doble de la seva amplada inicial. Els enginyers Deval i Malet s'ocupen tot i això de conservar l'arquitectura neoclàssica d'origen. Ha estat renovat un darrer cop el 1983. De tots els ponts parisencs, és el que suporta el trànsit més intens (a banda dels ponts del cinturó perifèric).

## Notes

* ↑ Aquesta andana (quai des Tuileries) rep el seu nom dels actuals Jardins de les Teuleries i de l'antic Palau de les Teuleries (destruït en un incendi el 1871).

## Enllaços externs

* Web de la mairie de Paris Arxivat 2009-07-13 a Wayback Machine.
* Structurae : pont initial
* Structurae : élargissement de 1932
* Vista satèl·lit de Google Map
# Font de la Capella

La font de la Capella, també anomenada La Fonteta, és una antiga font situada en el camí que va del barri de la Capella fins a la casa Llarga, al sector d'Ordal, al municipi de Subirats (Alt Penedès).
Està ubicada enmig d'un bosc de plataners, dins d'una gruta artificial, amb el sostre cobert amb una volta de totxo i pedra, amb pedres que simulen estalactites. La font rajava d'una pica de pedra des del sortint d'una roca. Està presidida per la imatge de la Mare de Déu de Lorda. A banda i banda hi ha bancs de pedra adossats a les parets de la gruta. Sembla que entre els bancs hi havia una gran taula de pedra, ara inexistent. El recinte està tancat amb una reixa de ferro.
La imatge de la Mare de Déu de Lorda, que es venera a l'interior de la gruta de la font, se sap que es trobava ja en aquest indret abans de 1936, any en què va desaparèixer i on més tard fou reinstal·lada de nou, segurament per alguna persona que la va amagar durant la Guerra Civil.

## Bibliografia

* Córdoba i Martínez, Manel. Les fonts del Penedès i els seus voltants (2a part). El Cargol Publicacions, S.L., 1997.
* Huerta i Martín, Carme. Les fonts de Subirats. Ajuntament de Subirats, 1985, p. 26-27.
* Llorac i Santis, Salvador. Subirats: visió general d'un municipi de l'Alt Penedès. 1a ed. Subirats: Ajuntament de Subirats, Regidoria de Cultura, 1988. ISBN 8450574153.

## Referències

* 1 2 «Font de la Capella». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Smells Like Teen Spirit

Smells Like Teen Spirit és una cançó de la banda nord-americana Nirvana. És la primera cançó de l'àlbum de 1991, Nevermind, i va ser el seu primer senzill. Va ser escrita per Kurt Cobain, Krist Novoselic, Dave Grohl i produïda per Butch Vig.

## Referències

* ↑ Azerrad, Michael. Come as You Are: The Story of Nirvana. Doubleday, 1994. ISBN 0-385-47199-8
* ↑ Berkenstadt, Jim; Cross, Charles. Classic Rock Albums: Nevermind. Nirvana. Schirmer, 1998. ISBN 0-02-864775-0
* ↑ Crisafulli, Chuck. Teen Spirit: The Stories Behind Every Nirvana Song. Carlton, 1996. ISBN 0-684-83356-5