OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# I (kana)

En l'escriptura japonesa, els caràcters い (hiragana) i イ (katakana) ocupen el segon lloc en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre あ i う; i el primer en el poema iroha, abans de ろ. Una mora és la unitat superior al segment i inferior a la síl·laba.
A la taula de l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba a la primera columna (あ行, columna «a») i la segona fila a la qual ha donat el nom: い段, fila «i»).
El caràcter い prové del kanji 以, mentre que イ prové de 伊. Es fa servir un caràcter de dimensions menors, ぃ, ィ; per a la formació de nous sons que no existeixen en el japonès tradicional, com ヴィ (vi), ティ (ti).
L'antic caràcter ゐ (wi), així com moltes aparicions del caràcter ひ (hi) en posició no inicial són substituïts en japonès modern per い.
El caràcter い es fa servir generalment per a allargar el so de la «e». Per exemple, la paraula 成形 en hiragana s'escriu せいけい (seikei), però es pronuncia sēkē. En rares ocasions es farà servir え (e) per allargar la vocal "e".

## Romanització

Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, い, イ es romanitzen com a i.

## Escriptura

| Ordre dels traços per escrit de い | El caràcter い s'escriu amb dos traços: Traç vertical encara que lleugerament corb cap avall, amb una pujada al final. Traç vertical cap avall. També és quelcom corb, i més curt que el primer. |
| Ordre dels traços per escrit de イ | El caràcter イ s'escriu amb dos traços: Traç diagonal de dalt a la dreta a baix a l'esquerra. Traç vertical cap avall. |

## Altres representacions

い o イ en braille japonès :
| い o イ i | いい o イー ī | +い o +ー chōon* |
* Alfabet fonètic: 「いろはのイ」 ("la i d'iroha", l'antic poema pangràmic japonès")
* Codi Morse: ・－

## Referències

* ↑ «escriptura japonesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bernabé, Marc. Japonès en vinyetes. Norma editorail, maig del 2005, p. 17-19 i 26-28. ISBN 84-9814-162-1.
* ↑ Gilhooly, Helen. Beginner's Japanese Script (en anglès). Teach Yourself, 2003. ISBN 978-0-340-86024-3.
* ↑ «mora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Japanese Braille» (en anglès). Accessible Japan, 12-10-2015. [Consulta: 4 febrer 2024].

## Bibliografia

* López i Vidal, Lluc. L'escriptura japonesa. Editorial UOC, 2008. ISBN 978-84-9788-772-4.
* Nolla i Cabellos, Albert. L’escriptura en kanji (pdf). Barcelona: Universitat Oberta de Catalunya, p. 40.
# Gamalost

Gamalost (també Gammelost), que traduït en noruec significa "formatge vell", és un formatge blau tradicional de la cuina noruega elaborat amb llet de vaca, és molt habitual com a ingredient en els plats d'aquest país.
Igual que altres plats tradicionals noruecs com el pa de pita, les carns assecades i el stockfish, el Gamalost pot ser emmagatzemat durant llargs períodes sense necessitat de refrigeració. Posseeix un sabor agut i fort (es tracta d'un aliment de gust adquirit) i té una olor similar al camembert, el roquefort, o el blau danès. Gammalost presenta una pasta ferma no granular i pot ser usat tallat en llesques per a elaborar entrepans.

## Referències

* ↑ «Gammelost». Worldnews, Inc.. [Consulta: 1r febrer 2017].
* ↑ «gammelost». cheese.com. [Consulta: 1r desembre 2017].
* ↑ «Gamalost». Norway At Home. Arxivat de l'original el 28 d’agost 2018. [Consulta: 1r febrer 2017].
* ↑ Jan Peter Aursnes. «gammelost». Store norske leksikon. [Consulta: 1r desembre 2017].

### Altres fonts

* Jenkins, Steven. Cheese Primer. Workman Publishing, 1996, p. 444. ISBN 0-89480-762-5.
* Sanders, George. «Còpia arxivada». AGR. Handbook. U.S. Department of Agriculture, 1953. Arxivat de l'original el 2007-03-29. [Consulta: 17 abril 2021].
* Ehlers, S.; Hurt, J. The Complete Idiot's Guide to Cheeses of the World. Alpha Books, 2008, p. 102. ISBN 978-1-59257-714-9 [Consulta: 19 maig 2016].

## Enllaços externs

* TINE in Norway (anglès)
* Synnøve Finden
* Gamalostfestivalen Arxivat 2019-09-06 a Wayback Machine.
# Salix polaris

Salix polaris (Salze polar) és una espècie de salze que té una distribució circumpolar en la tundra àrtica, s'estén fins al límit nord de Noruega i les seves muntanyes, el nord dels Urals, el nord de les muntanyes Altai, Kamtxatka, i la Colúmbia Britànica, Canadà.
Hi ha fòssils d'aquesta espècie formats durant la glaciació del Plistocè a l'Europa actualment temperada.
És un dels més menuts salzes del món, creix de manera prostrada com un arbust nan, només fa 2-9 cm d'alt, i té branques subterrànies en les capes superficials dels sòls. Les fulles són ovato-rodones, fan 5-32 mm de llarg i 8-18 mm d'ample, de color verd fosc i amb els marges enters. Té una sexualitat dioica, amb els dos sexes en plantes separades. Les flors estan agrupades en curts aments amb poques flors. El fruit és una càpsula marronosa. Molses i líquens el protegeixen del fred i el vent. Creix tant en vegetació densa com en vegetació esparsa.

## Referències

* 1 2 Salicaceae of the Canadian Arctic Archipelago: Salix polaris Arxivat 2007-02-12 a Wayback Machine.
* 1 2 Plants of British Columbia: Salix polaris Arxivat 2011-07-16 a Wayback Machine.
* 1 2 Den Virtuella Floran: Salix polaris (en suec amb mapes)
* ↑ Germplasm Resources Information Network: Salix polaris Arxivat 2008-10-29 a Wayback Machine.
* ↑ Blamey, M. & Grey-Wilson, C. (1989). Flora of Britain and Northern Europe. ISBN 0-340-40170-2
# Efendi

Efendi fou un títol otomà d'origen grec, que voldria dir ‘senyor’, ‘mestre’.
El títol en si i les seves altres formes deriven originalment del grec medieval aphentēs, que a la vegada deriven del grec antic authentēs, que significa senyor.
Els otomans el van començar a usar entre el segle xiii i el segle xiv i va passar als dignataris al segle xv. El seu ús fou reglamentat al segle xix, i concedit als prínceps de la família reial, a les esposes dels sultans (kadin efendi), als xaykhs al-islam, a alguns caps religiosos no musulmans i alguns funcionaris civils i militars. També fou utilitzat, afegit al nom propi, per dirigir-se a persones de certa cultura que no usaven algun altre títol (com bei o paixà), esdevenint amb el temps un equivalent de l'anglès Mister o del francès Monsieur (efendiler, en turc modern, significa «senyors»).

## Referències

* 1 2 El-Messiri, Sawsan. Ibn Al-Balad: A Concept of Egyptian Identity. Brill Publishers, 1997, p. 5. ISBN 9004056645.

## Bibliografia

* J. Psichari, Efendi, París 1909.
# Escut de Letònia

L'escut de Letònia es va gestar arran de la proclamació d'independència de la República el 18 de novembre del 1918 i es va adoptar oficialment el 16 de juny del 1921. Obra de les artistes Vilhelms Krūmiņš i Rihards Zariņš, fou creat especialment per representar el nou Estat i combina símbols tradicionals letons i de les diverses regions històriques.

## Descripció

El sol de la partició superior de l'escut és un símbol nacional letó, derivat de l'emblema que feien servir els fusellers letons de l'exèrcit imperial rus durant la primera guerra mundial. En aquella època tenia 17 raigs en representació dels diversos districtes russos poblats per letons. Les tres estrelles de damunt l'escut al·ludeixen a les regions històriques de Vidzeme, Latgàlia i Curlàndia-Zemgale (Kurzeme-Zemgale), constituents de la Letònia unida.
Les regions històriques letones tenien senyals heràldics tradicionals que es remunten al segle xvi. Curlàndia i Zemgale, la Letònia occidental, estan representades pel lleó de gules, provinent de les armes del primer duc de Curlàndia, de 1569. Vidzeme i Latgàlia, la Letònia oriental, tenen com a emblema el griu d'argent, que va aparèixer el 1566 als territoris aleshores sota la sobirania del Gran Ducat de Lituània.
A la part inferior de l'escut hi ha unes fulles de roure i una cinta amb els colors de la bandera estatal.

## Versions

* Versió completa
* Versió mitjana
* Versió simplificada
De l'escut letó n'hi ha tres versions (completa, mitjana i simplificada), cadascuna de les quals té uns usos determinats, regulats per llei.
* La versió completa (coneguda com les armes grans) és utilitzada pel President, el Parlament o Saeima, el Primer Ministre, el Consell de Ministres, els diversos ministeris, el Tribunal Superior de Justícia i la Fiscalia General, a més a més de les missions diplomàtiques i consulars.
* La versió mitjana correspon a les agències i institucions dependents del Parlament i dels diversos ministeris.
* La versió simplificada, o armes petites, és usada per altres institucions del govern, les autoritats municipals i les institucions educatives.

## Escut soviètic

* Escut de l'RSS de Letònia
Durant l'ocupació soviètica (1940-1990), l'RSS de Letònia va fer servir un escut sense símbols nacionals, amb els elements típicament comunistes de la falç i el martell, l'estrella de cinc puntes, el sol ixent i les espigues de blat. Com a senyal distintiu de Letònia hi havia la representació de la mar Bàltica. L'escut duia una cinta vermella amb el lema nacional de la Unió Soviètica («Proletaris de tots els països, uniu-vos!») en letó i en rus i el nom de la República en letó, LATVIJAS PSR (Latvijas Padomju Sociālistiskā Republika, 'República Socialista Soviètica de Letònia'). Fou substituït per l'escut actual el 1990, que reprenia el de 1918.

## Vegeu també

* Bandera de Letònia

## Enllaços externs

* Institut Letó (Latvijas Institūts) – L'escut (anglès) (francès) (alemany) (castellà)
# Ignasi Taltavull

Ignasi Taltavull (Barcelona, 1988) és un còmic, guionista i director català.
Va estudiar periodisme a la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha format part de l'equip de guionistes de programes com Crackòvia i ha sigut el subdirector d'Està passant, tots dos de Televisió de Catalunya. Presenta el podcast i espectacle La Ruina, amb Tomàs Fuentes, el podcast Aquí Estamos, amb Adri Romeo i fa stand-up.
Anteriorment, va ser un dels creadors de Haciendo la mierda i del projecte Adonde Boy, i va publicar el llibre Siri, cómeme los huevos (Bridge, 2016)
En ràdio ha treballat a COM Ràdio, Cadena Ser i a Ona FM, i ha col·laborat al programa Vostè primer, presentat per Marc Giró a Rac1, i en una secció al programa de tarda de Catalunya Ràdio.
El 2022 va fer un espectacle amb Magí Garcia.

## Referències

* 1 2 «Encuentro con Ignasi Taltavull» (en castellà). La Llama School. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ TV3. «Més info». [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Revista Üalà - Entrevista a Ignasi Taltavull y Tomàs Fuentes (» (en castellà). [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Siri, cómeme los huevos: el libro que revela lo cutre que será el futuro» (en castellà), 20-05-2016. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ «Commovedor adeu d'un col·laborador que deixa l'Està passant': allau de reaccions», 30-06-2021. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Magí Garcia: "La taula està parada per menjar merda els pròxims deu anys"». [Consulta: 14 març 2022].
# Escut d'Uganda

L'escut d'Uganda fou aprovat el 21 de setembre de 1962 i té la forma ovalada dels escuts defensius tradicionals de l'Àfrica oriental, amb dues llances acoblades al darrere.
L'escut i les llances representen la voluntat dels ugandesos de defensar el seu país. L'escut, de sable, està dividit en tres parts: al cap hi ha les faixes ondades d'atzur i argent en representació del llac Victòria; el sol de la part central recorda el gran nombre de dies assolellats de què gaudeix Uganda; finalment, el tambor de sota és un símbol de la cultura ugandesa i de les reunions populars de tipus cerimonial, amb les danses rituals que s'hi celebren. Tradicionalment es creia que el toc dels tambors podia allunyar els mals esperits; es podien fer cadenes de tambors per enviar missatges a més de 150 km de distància en menys d'una hora.
L'escut té com a suports un cob d'Uganda (Kobus kob thomasi) a la sinistra, una varietat de cob que aquí al·ludeix a la fauna salvatge, tan abundant al país, i una grua coronada (Balearica regulorum gibbericeps) a la destra, una subespècie de la grua coronada de coll gris considerada l'ocell nacional ugandès, que també apareix al centre de la bandera estatal.
Els suports i l'escut descansen sobre una terrassa de sinople en forma de turonet en representació de la fèrtil terra ugandesa, que conté els dos conreus principals, a la destra el cafè i a la sinistra el cotó, plantes que es troben a banda i banda del riu que flueix a la part central, fet d'ondes d'argent i atzur, que simbolitza el Nil. A la part inferior apareix el lema nacional en anglès: For God and My Country ('Per Déu i el meu país').

## Referències

* ↑ Uganda Scouts Association Arxivat 2009-05-02 a Wayback Machine. (anglès)

## Vegeu també

* Bandera d'Uganda

## Enllaços externs

* Símbols nacionals ugandesos (anglès)
* Hubert Herald – Escut d'Uganda (anglès)
# Escut de Kosovo

L'escut de Kosovo fou adoptat arran de la declaració unilateral d'independència enfront de Sèrbia, per part del Parlament kosovar, el 17 de febrer del 2008.
Es tracta d'un escut triangular amb les vores arrodonides i amb el camper d'atzur carregat d'un mapa d'or del nou Estat acompanyat al cap per sis estrelles d'argent fent arc, en al·lusió als sis pobles constituents de Kosovo (albanesos, serbis, turcs, gitanos, bosnians i gorans). L'escut està voltat per una filiera d'or.
Els elements de l'escut són els mateixos que apareixen a la bandera, adoptada al mateix temps, segons un disseny de Muhamer Ibrahimi.
Tant el fons d'atzur com el mapa i les estrelles d'or (aleshores només tres) ja constaven a l'escut de la Missió d'Administració Provisional de les Nacions Unides a Kosovo (UNMIK segons les sigles en anglès) que es va crear al final de la guerra de Kosovo. Aquest emblema, que no va tenir mai la categoria d'escut oficial de Kosovo, duia també al cap tres dibuixos en espiral típics de l'antiga Dardània que representen un sol rotant i uns rams de llorer d'argent al voltant del mapa com a símbol de pau.

## Escuts històrics

* Escut del govern autònom provisional de Kosovo (1999-2008)

## Vegeu també

* Bandera de Kosovo
# Ildebrando III Alberti

Ildebrando III o IV Alberti (Toscana, s. XII) va ser un noble italià de la dinastia Alberti, fill del comte de Prato i origen de la branca dels comtes de Capraia.
És anomenat indistintament, segons la font, com Ildebrando II, III i IV. Tanmateix, es tracta de la mateixa persona, fill del comte Alberto I de Prato i de la seva muller, Lavínia. Està documentat per primera vegada l'any 1076 en un document amb la seva mare i el seu germà, on fan donació d'una peça de terra l'església de San Stefano de Prato. Entre 1078 i 1082 se'l documenta amb el seu germà diverses vegades a la documentació, actuant ambdós com comtes. Segons Angius va ostentar el títol de comte de Prato, comú teòricament al seu germà, tanmateix, a partir de 1078 la seva vinculació amb Prato és pràcticament nul·la. En tot cas, va accedir a diversos dominis feudals, per exemple al castell de Capraia, mercès del seu matrimoni amb Berta, fill d'un marquès anomenat Alberto, que ha estat identificat amb Alberto IV Rufo. De fet, en un moment d'expansionisme del feudalisme, va exercir els seus drets sobre localitats com Pontorme, a Empoli, situada en un punt estratègic de vies fluvials i terrestres.
D'ell en descendeix la línia dels Alberti que van ser comtes de Capraia, que va desvincular-se del tronc familiar principal, i que van començar a ostentar el títol al segle XIII. Altrament, hom afirma que va ser pare de l'abadessa Berta del monestir de San Tomaso a Capraia.

## Referències

* 1 2 3 Angius, Vittorio. Sulle famiglie nobili della monarchia di Savoia (en italià). vol. 4. G. Cassone, 1857, p. 1036.
* 1 2 3 4 Abatantuono, Michelangelo; Righetti, Luciano. I conti Alberti (secoli XI-XIV). Gruppo di studi Savena Setta Sambro, 2000, p. 20-21, 27, 205.
* 1 2 3 Ceccarelli Lemut, Maria Luisa. «La fondazione di Semifonte nel contesto della politica di affermazione signorile dei conti Alberti». A: Semifonte in Val d'Elsa e i centri di nuova fondazione dell'Italia medievale (1202-2002) (en italià). Leo S. Olschki, 2002.
* ↑ Repetti, Emanuele. Supplemento al Dizionario geografico, fisico, storico della Toscana (en italià). Florència: Giovanni Mazzoni, 1845, p. 27.
* 1 2 Loria, Cesare. L'Italia nella Divina Commedia (en italià). vol. 1. Florència: G. Barbèra, 1872, p. 220-221.
# Rosasita

La rosasita és un mineral de la classe dels carbonats que pertany i dona nom al grup rosasita de minerals. Va ser anomenada així l'any 1908 per Domenico Lovisato amb el nom de la mina Rosas, on va ser descoberta, a Sardenya (Itàlia).

## Característiques

La rosasita és un carbonat hidroxilat i anhidre de coure i zinc, en proporció aproximada 3:2. A més dels elements de la seva fórmula, CuZn(CO₃)(OH)₂, sol portar com impureses: ferro i magnesi. Cristal·litza en el sistema monoclínic, i per la seva bellesa i raresa és molt apreciat pels col·leccionistes. Pot ser extret juntament amb els minerals amb els quals està i és usat com a mena de zinc i coure.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la rosasita pertany a «05.BA: Carbonats amb anions addicionals, sense H₂O, amb Cu, Co, Ni, Zn, Mg, Mn» juntament amb els següents minerals: atzurita, georgeïta, glaucosferita, kolwezita, malaquita, mcguinnessita, nul·laginita, pokrovskita, zincrosasita, txukanovita, auricalcita, hidrozincita, holdawayita, defernita, loseyita i sclarita.

## Formació i jaciments

D'aparició rara, es forma com a mineral secundari a la zona d'oxidació dels jaciments de zinc-coure, típicament format pel pas a través de fractures de solucions contenint ions de zinc entre minerals primaris del coure. També pot ser d'origen post-explotació minera, formant-se sobre les parets de la mina de coure. Sol trobar-se associada a altres minerals com: malaquita, auricalcita, smithsonita, cerussita, hidrozincita, hemimorfita, siderita, greenockita o brochantita. A Catalunya s'ha descrit a Prullans (Cerdanya), a la mina Les Ferreres (Ripollès) i a la pedrera i mina Berta (Sant Cugat del Vallès-El Papiol; Vallès Occidental, Baix Llobregat).

## Varietats

La rosasita niquèlica, l'única varietat coneguda de rosasita, és una varietat que conté níquel.

## Grup rosasita

El grup rosasita enquadra els carbonats hidroxilats amb metalls. Està integrat per set espècies.
| Espècie | Fórmula |
| Txukanovita | Fe₂(CO₃)(OH)₂ |
| Glaucosferita | CuNi(CO₃)(OH)₂ |
| Mcguinnessita | CuMg(CO₃)(OH)₂ |
| Paradsasvarita | Zn₂(CO₃)(OH)₂ |
| Pokrovskita | Mg₂(CO₃)(OH)₂ |
| Rosasita | CuZn(CO₃)(OH)₂ |
| Zincrosasita | (Zn, Cu)₂(CO₃)(OH)₂ |

## Referències

* ↑ «Rosasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 desembre 2014].
* 1 2 «Rosasite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 maig 2017].
* ↑ «Rosasite: Rosasite mineral information and data.». [Consulta: 3 novembre 2017].
* ↑ «Nickeloan Rosasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 desembre 2014].
# Beudantita

La beudantita és un mineral de la classe dels arsenats que rep el seu nom del francès François Sulpice Beudant (1787-1850). Forma part i dona nom al grup de la beudantita, el qual integra el supergrup de l'alunita. També es coneix amb el nom de bieirosita.

## Característiques

Cristal·litza en el sistema trigonal i mostra una gran varietat d'hàbits dels seus cristalls, incloent tabular, romboèdrica aguda, pseudo-cúbica i pseudo-cuboctahedral. És l'arseniat anàleg de la corkita, un fosfat. Forma una solució sòlida amb la segnitita i la plumbojarosita. Alguns exemplars de beudantita (com també de segnitita) poden contenir quantitats menors de Sb reemplaçant el Fe.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la beudantita pertany a «08.BL: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 3:1» juntament amb els següents minerals: corkita, hidalgoïta, hinsdalita, kemmlitzita, svanbergita, woodhouseïta, gal·lobeudantita, arsenogoyazita, arsenogorceixita, arsenocrandal·lita, benauita, crandal·lita, dussertita, eylettersita, gorceixita, goyazita, kintoreïta, philipsbornita, plumbogummita, segnitita, springcreekita, arsenoflorencita-(La), arsenoflorencita-(Nd), arsenoflorencita-(Ce), florencita-(Ce), florencita-(La), florencita-(Nd), waylandita, zaïrita, arsenowaylandita, graulichita-(Ce), florencita-(Sm), viitaniemiïta i pattersonita.
La beudantita cúprica és una varietat d'aquesta espècie que ha sigut trobada als Urals (Rússia), a Bou Azzer (Marroc) i a la Xina.

## Formació i jaciments

La beudantita és un mineral secundari que ocorre en les zones oxidades de dipòsits polimetàl·lics. Es presenta en associació amb carminita, escorodita, mimetita, dussertita, arseniosiderita, farmacosiderita, olivenita, bayldonita, duftita, anglesita, cerussita i atzurita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina «Iris 18» d'Escornalbou, a Riudecanyes (Baix Camp, Tarragona).

## Referències

* ↑ «Beudantite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 març 2014].
* ↑ «Beudantite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 març 2014].
* ↑ «Alunite Supergroup» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 març 2014].
* ↑ «Cuprian Beudantite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 març 2014].
* ↑ Joan Vinyoles Verdaguer · Josep Lluís Garrido Rufaste · Adolf Cortel Ortuño · Josep Carreras Peñalvert «La mina "Iris 18" (grup miner "Porvenir") d'Escornalbou, Riudecanyes, el Baix Camp, Tarragona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya [Barcelona], 13, 2, 11-2019, pàg. 3-46 [Consulta: 24 novembre 2023].
# Illa Bam

Bam, també anomenada Bem, és una petita illa volcànica de Papua Nova Guinea que es troba al nord de Nova Guinea. És la més meridional de les illes Schouten. L'illa, boscosa, el 2018 tenia una població d'unes 3.000 persones.
L'illa està formada per un estratovolcà que s'eleva fins als 685 msnm, el cim més alt de l'arxipèlag. Té uns 3 km de diàmetre i una superfície de tan sols 3,8 km². Al cim hi ha un cràter de 300 metres d'ample i 180 metres de profunditat. El primer registre d'una erupció a l'illa es remunta al 1872, que va obligar els seus habitants a abandonar temporalment l'illa. Les erupcions solen ser petites en explosivitat, limitant-se a l'interior del cràter. La darrera erupció registrada va ser el 1960.

## Referències

* ↑ «PNG Governor orders evacuation of second volcano as eruption fears mount». ABC News, 14-01-2018.
* ↑ Sailing directions (Enroute): New Guinea. 12. National Geospatial-Intelligence Agency, 2018, p. 164.
* 1 2 3 «Global Volcanism Program | Bam» (en anglès). [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ Silve, Eli; Da, Simon; Ward, Steve; Hoffman, Gary; Llanes, Pilar; Neil, Driscoll; Appelgate, Bruce; Saunders, Steve «Volcano collapse and tsunami generation in the Bismarck Volcanic Arc, Papua New Guine». Journal of Volcanology and Geothermal Research, vol. 186, 3–4, 10-10-2009, pàg. 210–222. DOI: 10.1016/j.jvolgeores.2009.06.013.
* ↑ Gaudru, Henry. «Overview of potential impact of eruptions on volcanic islands». European Volcanological Society.