OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pskovitianka

La donzella de Pskov, anomenada també Ivan el Terrible és una òpera amb pròleg i tres actes de Nikolai Rimski-Kórsakov amb llibret del mateix compositor basat en una novel·la de Lev Aleksàndrovitx Mei.
Estrenada al Teatre Mariïnski, Sant Petersburg, el 13 de gener de 1873, i revisada per les produccions del 1895 i del 1901.
En la seva primera òpera, Rimski-Kórsakov presenta un dilema per a l'heroïna Olga en el seu amor pel líder de l'oposició republicana al Tsar i també pel seu pare, el Tsar. L'acció se situa a la capital de la regió de Pskov, la ciutat de Pskov, quan Ivan el Terrible el 1570 va devastar els pobles de Nóvgorod i Pskov. La història no real en què es basa l'òpera procura explicar la decisió inesperada del Tsar.
L'obra té moltes similituds amb Borís Godunov de Mússorgski en estructura i orquestració: els dos compositors estaven compartint un apartament a l'època en què les dues òperes foren escrites.

## Argument

La princesa Olga, suposada filla del príncep Yury Ivanovich Tokmakov, virrei a Pskov, es compromet en matrimoni amb Matuta, amic i contemporani del príncep Yury, com diu a Tucha, el fill d'un administrador, abans de sentir la revelació del seu suposat pare que és la filla d'un altre. Les forces del Tsar Ivan el Terrible s'acosten a Pskov i Tucha organitza la resistència. Quan el Tsar esbrina que Olga és realment la seva pròpia filla mana aturar l'atac, però Olga és morta quan Tucha ataca els exèrcits del Tsar, inconscients que s'hagin acabat les hostilitats.
Òperes de Rimski-Kórsakov :
La donzella de Pskov (1873)
La nit de maig (1880)
La donzella de neu (1881)
Mlada (1890)
Nit de Nadal (1895)
Sadkó (1896)
Mozart i Salieri (1898)
La boiarda Vera Xeloga (1898)
La núvia del tsar (1898)
El conte del tsar Saltan (1900)
Servília (1901)
Kasxei l'immortal (1902)
Pan voievoda (1903)
La llegenda de la ciutat invisible de Kítej (1905)
El gall d'or (1907) :
# Bhanrer

Bhanrer és una serralada muntanyosa de Madhya Pradesh que està formada per la part sud-oriental de les muntanyes Vindhya. S'inicia a la vora del riu Narbada i s'estén en direcció nord-est durant uns 195 km fins a arribar a la vall de Maihir.
El seu cim més alt és el Kalumbe o Kalumar, de 788 metres.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Marek Karbarz

Marek Karbarz (Charzewice, 22 de juliol de 1950) és un jugador de voleibol polonès, ja retirat, que va competir entre les dècades de 1960 i 1980.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on fou novè en la competició de voleibol. Quatre anys més tard, als Jocs de Mont-real, va guanyar la medalla d'or en la competició de voleibol.
Entre 1969 i 1979 fou 218 vegades internacional per Polònia. En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or al Campionat del Món de voleibol de 1974 i una medalla de plata al Campionat d'Europa de voleibol de 1977. A nivell de clubs jugà al Resovia Rzeszów (1968-1977), amb qui guanyà quatre lligues (1971, 1972, 1974 i 1975) i una copa de Polònia (1975); l'Hutnik Kraków (1977-1980) i l'Arago de Sète (1981-1982).

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Marek Karbarz». [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «Marek Karbarz – Polski Komitet Olimpijski» (en polonès). [Consulta: 19 agost 2023].
# Francisco Javier Mier y Campillo

Francisco Javier Mier y Campillo (Alles, Astúries, 18 de febrer de 1748- Madrid, 12 de maig de 1818) va ser un religiós asturià, va ser el primer i penúltim inquisidor general després de la primera abolició del tribunal el 1813.
Natural d'Alles, va ser fill de José Antonio Mier y Mier i Josefa del Campillo y Cossío. Va estudiar a la Universitat de Valladolid, on va graduar-se de batxiller en Filosofia i Teologia. El grau de llicenciat i doctor en Teologia va assolir-lo a la Universitat d'Àvila. D'acord amb la documentació, va ser professor i membre del claustre de la Universitat de Valladolid.
El 1773 va ser ordenat clergue de primera tonsura i més endavant va esdevenir prevere. Va opositar a diverses prebendes eclesiàstiques i va obtenir la canongia magistral de la catedral de Valladolid. Després, va passar a ocupar el càrrec de canonge tresorer de la Catedral de Santiago de Compostel·la. Més tard va ser ardiaca de Calatrava, una dignitat de la catedral de Toledo, i canonge a la catedral de Sevilla. El 24 de maig de 1802 va ser nomenat bisbe d'Almeria per Pius VII, proposat per Carles IV. Durant l'exercici del càrrec diocesà va ser elegit diputat a Corts el 1813, ocupant el seu escó a Madrid, el 15 de gener de 1814, si bé Mier va ser un dels signants del Manifest dels Perses, amb simpaties a l'absolutisme.
El 22 de juliol de 1814, Ferran VII el va nomenar inquisidor general després del restabliment de la Inquisició, abolida a les Corts de Cadis, després del retorn de l'absolutisme a Espanya. Traslladat a Madrid, va ser inquisidor general pràcticament fins a la seva mort. Finalment va renunciar al càrrec perquè es trobava malalt i va succeir-lo Jerónimo Castillón. Va morir a la Casa de la Inquisició de Madrid, el 12 de maig de 1818. Va ser enterrat al convent de Sant Domènec de Madrid.

## Referències

* 1 2 3 4 Martínez López, Fernando. «Francisco Javier Mier y Campillo» (en castellà). Diccionario biográfico de Almería. Instituto de Estudios Almerienses.
* 1 2 Gómez del Val, Fernando. «Francisco Javier Mier y Campillo» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 14 juliol 2023].
* 1 2 3 4 Caro Cancela, Diego. Diccionario biográfico de parlamentarios de Andalucía, 1810-1869 (en castellà). Sevilla: Centro de Estudios Andaluces, Consejería de Presidencia, Junta de Andalucía, 2010, p. 217. ISBN 978-84-938354-5-3.
# George Avery

George Avery (Moree, 11 de febrer de 1925 - Nova Gal·les del Sud, 22 de setembre de 2006) va ser un atleta australià, especialista en triple salt, que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on guanyà la medalla de plata en la prova del triple salt del programa d'atletisme.

## Millors marques

* Triple salt. 15m 365cm (1948)

## Referències

* ↑ «Olympedia – George Avery». [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 24 setembre 2023].
# Polifluorur de vinilidè

Polifluorur de vinilidè, o PVDF és un termoplàstic fluorat. També és conegut per les marques comercials KYNAR, SOLEF, HYLAR o SYGEF.
El PVDF és un material que pertany a la família dels polímers fluorats, és usat generalment en aplicacions que requereixen alta resistència a àcids i bases a altes i baixes temperatures com també per la seva resistència a l'envelliment i als raigs ultraviolats. Comparat amb altres polímers fluorats és més fàcil transformar gràcies a la seva baixa temperatura de fusió que ronda els 177 °C.
L'any 2012, per part d'investigadors de la Universitat de l'Estats de Carolina del Nord, es va descobrir que usant aquest polímer permetia els condensadors emmagatzemar i alliberar grans quantitats d'energia ràpidament. Això podria portar a fabricar automòbils elèctrics més potents i més eficients.

## Referències

* ↑ Science daily
# Tsàrskaia nevesta

La núvia del tsar (en rus: Царская невеста, Tsàrskaia nevesta) és una òpera en quatre actes de Nikolai Rimski-Kórsakov, el llibret, d'Ilià Tiumenev, es basa en l'obra de teatre del mateix nom de Lev Aleksàndrovitx Mei. S'estrenà el 3 de novembre de 1899 al teatre Solodovnikov de Moscou.
Aquesta òpera és una excepció en la producció de Rimski-Kórsakov per dos motius. Primer, el tema està basat en un drama històric, amb personatges urbans, reals, i situat a l'època semillegendària del tsar Ivan el Terrible. I segon, i sobretot, pel fet que Rimski-Kórsakov va realitzar brillants experiments d'instrumentació, combinant sonoritats i efectes tonals de tal manera que va preparar el camí per l'aparició de Stravinski i Prokófiev. Rimski-Kórsakov va escriure una dotzena d'òperes llargues, algunes de les quals romanen populars als teatres d'òpera russos, però que es representen només ocasionalment a l'occident. La núvia del tsar, en aquest sentit, seria una certa raresa, ja que hi apareix una mica més sovint. L'ària que canta Marfa al quart acte és la millor peça de l'obra i es considera una de les millors del repertori rus.

## Argument

L'acció es desenvolupa a l'assentament d'Alexandrovsky a Moscou, a la tardor de 1572. Presenta la societat de l'Imperi Rus, dominada pel tsar i els cortesans que l'envolten, amb un poder omnímode sobre els seus súbdits. Es basa en el tercer matrimoni del tsar Ivan el Terrible amb Marfa Sobakina, però s'aparta bastant de la realitat històricament acreditada.
Griaznoi ha raptat la jove Lioubacha, però després s'enamora de Marfa, promesa de Lykov. Griaznoi va a veure un mag perquè l'ajudi en la conquesta amb un filtre d'amor. Lioubacha vol que el mag li doni també una metzina que la vagi matant a poc a poc. Ivan el terrible vol casar-se amb Marfa, però aquesta mor. Quan al final Griaznoi descobreix el que ha passat, mata Lioubacha. La guàrdia del tsar l'arresta.

## Referències

* ↑ Fraga, Fernando. «Un clásico de la ópera rusa» (en castellà). La Quinta de Mahler. Arxivat de l'original el 4 de juny 2016. [Consulta: 25 abril 2016].
* ↑ Franco, Enrique. «Sencillez y lirismo de Rimsky Korsakov» (en castellà). El País, 24-05-1981. [Consulta: 25 abril 2016].

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
Òperes de Rimski-Kórsakov :
La donzella de Pskov (1873)
La nit de maig (1880)
La donzella de neu (1881)
Mlada (1890)
Nit de Nadal (1895)
Sadkó (1896)
Mozart i Salieri (1898)
La boiarda Vera Xeloga (1898)
La núvia del tsar (1898)
El conte del tsar Saltan (1900)
Servília (1901)
Kasxei l'immortal (1902)
Pan voievoda (1903)
La llegenda de la ciutat invisible de Kítej (1905)
El gall d'or (1907) :
# Dia Zero

Dia Zero (Zero Day) és una sèrie de televisió de thriller polític nord-americana creada per Eric Newman, Noah Oppenheim i Michael Schmidt per a Netflix, dirigida per Lesli Linka Glatter i protagonitzada per Robert De Niro i Lizzy Caplan. Es descriu com un thriller de conspiració política centrat en un ciberatac global devastador. Es va estrenar el 20 de febrer de 2025. Ha estat subtitulada al català.

## Producció
### Desenvolupament

El novembre de 2022 es va informar que Eric Newman, Noah Oppenheim i Michael Schmidt havien concebut la història, i que Newman i Oppenheim tenien el guió del capítol pilot. Robert De Niro seria l'estrella protagonista, també actuaria com a productor executiu al costat de Newman, Oppenheim, Jonathan Glickman de Panoramic Media i Schmidt. El projecte va ser confirmat per Netflix l'1 de març de 2023. Lesli Linka Glatter seria l'encarregat de dirigir-la. Es va estrenar el 20 de febrer de 2025.

### Rodatge

Es va presentar una sol·licitud per filmar un accident de tren al comtat de Westchester, Nova York, el juliol de 2023. El rodatge va començar a Nova York el juny de 2023, però arran de la vaga de guionistes, es va suspendre fins al desembre d'aquell mateix any.

## Referències

* ↑ Andreeva, Nellie. «Lizzy Caplan, Jesse Plemons, Joan Allen & Connie Britton Join Robert De Niro In 'Zero Day' Netflix Series». Deadline Hollywood, 24-04-2023. Arxivat de l'original el April 24, 2023. [Consulta: 24 abril 2023].
* 1 2 Betancourt, Emiliana. «Robert De Niro Netflix Conspiracy Thriller Series 'Zero Day' Sets Premiere Date» (en anglès americà). Variety, 19-11-2024. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ «Dia Zero». Goita què fan, ara!. [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ Porter, Rick. «Robert De Niro to Star in Netflix Political Thriller». Hollywood Reporter, 11-11-2022. [Consulta: 1r març 2023].
* ↑ Otterson, Joe. «Netflix Orders Thriller Series 'Zero Day' Starring Robert De Niro, Lesli Linka Glatter to Direct (EXCLUSIVE)». Variety, 01-03-2023. [Consulta: 1r març 2023].
* ↑ Otterson, Joe. «Lizzy Caplan, Connie Britton, Jesse Plemons, Joan Allen Join Robert De Niro in Netflix Series 'Zero Day'». Variety, 24-04-2023. [Consulta: 24 abril 2023].
* ↑ Edwards, Jeff. «Robert De Niro Netflix Series Permitted To Film Crash In Westchester». Patch.com, 26-05-2023. [Consulta: 3 juny 2023].
* ↑ Tucci, Joseph. «Netflix's 'Zero Day' to film train crash scenes in Westchester, application says». Stamford Advocate, 29-05-2023. [Consulta: 3 juny 2023].
* ↑ Andreeva, Nellie. «Zero Day' Netflix Series Starring Robert De Niro Suspends Production Amid Writers Strike». Deadline Hollywood, 08-06-2023. [Consulta: 8 juny 2023].
# Dia de la Consciència Negra

El Dia Nacional de la Consciència Negra (oficialment, Dia Nacional de Zumbi e da Consciência Negra) se celebra, al Brasil, el 20 de novembre. La data havia sigut un festiu a diversos estats i municipis del país, però des del 2024 té consideració de festiu nacional. La jornada és dedicada a la reflexió sobre la inserció de les persones negres en la societat brasilera.
La data fou triada per coincidir amb el dia de la mort de Zumbi dos Palmares, el 1695. El Dia de la Consciència Negra remet a la resistència de les persones negres contra l'esclavitud de manera general, des del primer transport d'africans a la terra brasilera (1549). Algunes entitats, com el Moviment Negre Unificat (que fou fonamental en la recuperació d'aquest dia als anys setanta i és una de les principal organitzacions pels drets dels afrobrasilers), organitzen xerrades i esdeveniments educatius, dirigits sobretot a la jovenalla negra i mulata (pardos). La institució tempta evitar el desenvolupament de l'autoprejudici, és a dir, de la inferiorització social.

## Referències

* ↑ «L14759» (en portuguès brasiler). Diário Oficial da União, 21-12-2023. [Consulta: 12 octubre 2024].
* ↑ «Lula sanciona lei que torna nacional o feriado da Consciência Negra, em 20 de novembro» (en portuguès brasiler). G1. Grupo Globo, 21-12-2023. [Consulta: 12 octubre 2024].
* ↑ Organització de les Nacions Unides per a l'Educació, la Ciència i la Cultura (Unesco). «UNESCO lança campanha para o Dia da Consciência Negra, 20 de novembro» (en portugués).
* ↑ «Dia Nacional do Zumbi e da Consciência Negra» (en portuguès brasiler). SINPRO Goiás, 20-11-2013. [Consulta: 12 octubre 2024].
* ↑ «Dia da Consciência Negra guarda em sua história uma intensa luta por direitos» (en portuguès brasiler). Memorial da Resistência. [Consulta: 12 octubre 2024].
* ↑ Trapp, Rafael Petry; Silva, Mozart Linhares da «Movimento Negro no Brasil contemporâneo: estratégias identitárias e ação política». Revista Jovens Pesquisadores, 0, 1, 22-08-2011. DOI: 10.17058/rjp.v0i1.2252. ISSN: 2237-048X.

## Bibliografia complementària

* Bosisio, Izabella «Religião, cultura, nação: articulações possíveis a partir de três datas comemorativas» (en portuguès). Horizontes Antropológicos, 24, 2018-Sep-Dec, pàg. 199–221. DOI: 10.1590/S0104-71832018000300008. ISSN: 0104-7183.
* Zorzi, José Augusto «feriado a Zumbi: a tentativa de reconhecimento do 20 de Novembro em Porto Alegre (2001-2003)». Em Tempo de Histórias, 1, 36, 04-07-2020. DOI: 10.26512/emtempos.v1i36.31773. ISSN: 2316-1191.

## Vegeu també

* Dia de Martin Luther King Jr.
* Dia del Mestís
# Simfonia núm. 5 (Schubert)

La Simfonia núm 5 en si bemoll major, D.485, de Franz Schubert, va ser composta principalment durant el setembre de 1816 i completada el 3 d'octubre del mateix any. No es va estrenar fins a l'any 1841, tretze anys després de la mort del compositor. Està molt influït per l'obra de Mozart del que Schubert va lloar: "O Mozart, Mozart immortal, quantes incomptables impressions d'una vida brillant, d'una vida millor has estampat sobre les nostres ànimes".
Consta de quatre moviments:
* Allegro en si bemoll, en compàs de 2:2.
* Andante con moto en mi bemoll, en compàs de 6:8.
* Minuet. Allegro molto en sol menor, en compàs de 3:4, amb un trio en sol major.
* Allegro vivace en si bemoll, en compàs de 2:4.
La instrumentació és molt lleugera, fins al punt que no hi calen clarinets, trompetes ni timbales.
El primer moviment està bastit en una inusual forma sonata, atès que la recapitulació comença, com en el cas del primer moviment de la Sonata per a piano núm. 16 de Mozart, en la subdominant, i no en la clau principal de la peça com és habitual.
    Audio playback is not supported in your browser. You can download the audio file.
El segon moviment, més lent (Andante) presenta un tema amb dues estrofes repetides, lleugerament pròxim al tema en la bemoll de la Simfonia núm. 40 de Mozart. També hi ha una forta similitud entre els temes d'inicials d'aquest moviment i l'últim moviment de la Sonata per a violí en fa major, K. 377 de Mozart. Sense pausa hi ha una modulació vers do bemoll, que és molt característica de Schubert, fins i tot a l'edat de 19 anys. El retorn al tema principal és directe, passant a través de sol menor en el camí; després hi ha una repetició de la modulació, aquesta vegada en la tonalitat de fa sostingut amb un retorn encara més immediat.
El minuet gaudeix del cromatisme —però no de la polifonia— del minuet de la Simfonia núm. 40 de Mozart. La progressió usada al bell mig del moviment per a modular està emprada directament de l'esmentada simfonia —utilitzant el mateix esquema (una gradual superposició d'instruments) cap a l'acord dominant de setena. El trio és completament tranquil, i només de manera gradual va incorporant instruments, començant només amb el fagot i les cordes, evocant un ambient pastoral.
El finale és una sonata en la qual el principal tema té una secció repetida, en la qual els instruments de vent repeteixen sovint els temes introduïts per les cordes amb lleugeres variacions (o a l'inrevés en la recapitulació). No té coda.

## Referències
### Notes

* ↑ Brown 2002, pàg. 572
* ↑ Duncan 1905, p. 95
* ↑ Wollenberg 2011, p. 141
* ↑ Brown 2002, pàg. 603-609

### Fonts

* Brown, A. Peter. The Symphonic Repertoire. 2. Indiana University Press, 2002. ISBN 025333487X.
* Duncan, Edmondstoune. The Master Musicians: Schubert. Londres: J.M. Dent & Cº, 1905.
* Wollenberg, Susan. Schubert's Fingerprints: Studies in the Instrumental Works. Ashgate Publishing Ltd, 2011. ISBN 9781409434016.
# Arnaldo di Erill

Arnaldo di Erill és una òpera en dos actes amb música de Nicolau Guanyabens i Giral i llibret de Joan Cortada i Sala estrenada el 12 de maig de 1859 al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.
L'any 1859 significà per a la literatura catalana un moment simbòlic per a la recuperació efectiva de la llengua catalana, bandejada culturalment i oficialment fins a aquell moment. Coincideix amb aquell període històric la presentació al Liceu d'aquesta òpera, l'argument de la qual provenia de la història medieval catalana, bastida, però, segons els models italians.
L'obra va ser estrenada pels cantants Angiolina Ortolani (soprano), Mario Tiberini (tenor), Caterina Mas i Porcell (soprano), Giuseppe Federico Beneventano (baríton) i Segundo Maimó (baix), sota la direcció de Gabriel Balart i Crehuet.

## Referències

* 1 2 «Llistat d'òperes representades al Liceu entre 1847 i 1936» (PDF) p. 22. Gran Teatre del Liceu. [Consulta: 20 març 2018].
# Colibrí caribeny de gorja morada

El colibrí caribeny de gorja morada o colibrí gorjamorat del Carib (Eulampis jugularis) és un colibrí sedentari pertanyent al gènere Eulampis.

## Característiques

Pesa de 2 a 6 grams.

## Distribució

Habita les Petites Antilles, concretament a Saba, Anguilla, Antigua i Barbuda, Dominica, Guadeloupe, Montserrat, Antilles Neerlandeses, Saint Kitts i Nevis, Saint Lucia i Saint Vincent i les Grenadines.
S'ha introduït al Brasil, Grenada i les Illes Verges (EUA).

## Referències

* ↑ «Colibrí caribeny de gorja morada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 16 març 2025(català)
* ↑ Zoològic Virtual de Damisela.com. El Zumbador de Garganta Roja (Eulampis jugularis).
* 1 2 IUCN Red List. Eulampis jugularis.
* ↑ The Internet Bird Collection (IBC). Purple-throated Carib (Eulampis jugularis).
# Maria Amàlia de Saxònia (reina d'Espanya)

Maria Amàlia de Saxònia (Dresden 1724 - Madrid 1760), princesa de Polònia i Saxònia, reina consort de Nàpols (1724-1759) i d'Espanya (1759-1760).

## Infància

Va néixer el 24 de novembre de 1724 a Dresden, filla de l'elector de Saxònia, Frederic August II, i de l'arxiduquessa Maria Josepa d'Àustria, filla primogènita de l'emperador Josep I. Va ser la filla més gran d'una família nombrosa, en total va tenir onze germans, alguns dels quals no va arribar a conèixer, perquè van néixer després del seu casament.
Els primers anys de vida els va passar a Dresden, tret dels estius que els passava al palau de Plinitz. El 1733, amb l'elecció del seu pare com a rei de Polònia, la família va traslladar-se a Varsòvia.

## Matrimoni

Es casà el 19 de juny de 1738 amb el rei de les Dues Sicílies, i futur rei d'Espanya, Carles III d'Espanya. D'aquesta unió tingueren set filles i sis fills:
* Maria Isabel (Nàpols, 1740-1742)
* Maria Josepa Antònia (Nàpols, 1742)
* Maria Isabel (Nàpols, 1743-1749)
* Maria Josepa (Gaeta, 1744-Madrid, 1801)
* Maria Lluïsa (Nàpols, 1745-Viena, 1792). Emperadriu consort romanogermànica.
* Felip Antoni (Portici, 1747-1777). Duc de Càlabria.
* Carles IV (Portici, 1748-Roma, 1819). Rei d'Espanya.
* Maria Teresa (Portici, 1749-1750)
* Ferran I (Nàpols, 1751-1825). Rei de les Dues Sicílies.
* Gabriel (Portici, 1752-El Escorial, 1788)
* Maria Anna (Portici, 1754-1755)
* Antoni Pasqual (Caserta, 1755-Madrid, 1817)
* Francesc Xavier (Portici, 1757-Aranjuez, 1771)
El casament entre tots dos fou realitzat en virtut de pactes, però Maria Amàlia sentí ben aviat un gran amor pel seu marit, que també li correspongué. Així, a la mort d'ella, el rei Carles III no es tornà a casar.

## Reina d'Espanya

El 1759 va morir el rei Ferran VI d'Espanya, germà de Carles, sense descendència i Amàlia va acompanyar el seu espòs a Espanya per a ocupar el tron. A la reina Maria Amalia se li deu la introducció a Espanya del costum nadalenc del pessebre, d'origen napolità.
Al setembre de 1760, tot just un any després de la seva arribada, Maria Amàlia de Saxònia va morir el 27 de setembre a causa d'una tuberculosi. Carles III va assenyalar: "En 22 anys de matrimoni, aquest és el primer disgust seriós que em dona Amàlia".

## Referències

* 1 2 3 Pérez Samper, María de los Ángeles. «María Amalia de Sajonia» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 13 agost 2021].
* ↑ Ulloa Cisneros, Luis; Camps Cazorla, Emilio; Camp Llopis, Federico; Reventós Bordoy, Manuel. Luis Pericot García (dir.). Historia de España. Gran historia general de los pueblos hispanos (en castellà). vol. 5. Barcelona: Océano-Instituto Gallach, 1983, p. 109-110. ISBN 84-7505-725-X.
# Francisco Sanjosé García

Francisco Sanjosé García (Sevilla, 12 de novembre de 1952) és un exfutbolista espanyol que jugava com a defensa. Va desenvolupar tota la seva carrera futbolística professional com a jugador del Sevilla FC, entitat a la qual va pertànyer durant 16 temporades, disputant un total de 373 partits oficials i marcant un total de 20 gols.
El 2015, el Sevilla FC va nomenar Sanjosé VIII Dorsal de Llegenda de l'entitat, màxim guardó que atorga el club sevillà als seus exjugadors.

## Clubs

| Club | País | Any |
| Sevilla F. C. | Espanya | 1971-1986 |

## Referències

* ↑ Francisco Sanjosé
* ↑ «Curro Sanjosé, VIII Dorsal de Leyenda | Sevilla FC». sevillafc.es. [Consulta: 14 novembre 2021].
# Franjo Nonković

Franjo Nonković (Metković, 25 d'abril de 1935 - 5 de setembre de 2023) fou un waterpolista croat que va competir sota bandera iugoslava durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on guanyà la medalla de plata en la competició del waterpolo.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat d'Europa de waterpolo de 1962, una medalla de plata als Jocs del Mediterrani de 1961 i una d'or a les Universíades de 1961. Entre 1960 i 1964 jugà 97 partits amb la selecció iugoslava.
A nivell de clubs jugà al Jedinstvo de Zadar, al Jug de Dubrovnik, a l'Estrella Roja de Belgrad i al Primorje de Rijeka.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Frane Nonković». [Consulta: 8 desembre 2023].
* 1 2 Gizdić, Jurica. Hrvatska Olimpijska odličja. Frane Nonković (en croat), 2013, p. 201. ISBN 978-953-297-425-6 [Consulta: 7 desembre 2023].