OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lliga catalana de bàsquet femenina 2013-2014

La XXV Lliga Nacional Catalana Femenina 2013 fou la vint-i-cinquena edició de la Lliga catalana de bàsquet. La competició es celebra el 10 d'octubre de 2013 al Pavelló Municipal Girona-Fontajau. Hi participaren l'Spar Uni Girona i el Cadí ICG Software que disputaren la quarta final de forma consecutiva. Es proclamà campió el club gironí per 68 a 50, que sumà el seu quart títol consecutiu. Individualment, destacà l'actuació de l'aler americana Chardé Houston amb 20 punts i 6 rebots, i que fou escollida MVP de la final.

## Final

* En negreta = Equip guanyador
* Pts = Punts
* Rebs = Rebots
* Assis = Assistències
* Val = Valoració
* Nota: Noms dels equips segons l'època
| 10 d'octubre de 2013 Acta | Spar Uni Girona | 68–50 | Cadí ICG Software | Pavelló Municipal Girona-Fontajau Assistència: 2.000 espectadors Àrbitres: Aliaga i Girbal |
| Pavelló Municipal Girona-Fontajau Assistència: 2.000 espectadors Àrbitres: Aliaga i Girbal |||
| 10 d'octubre de 2013 Acta | Pts: Houston 20 Rebs: Dowe 9 Assist: Carbó 3 Val: Houston 21 | | Pts: Brown 12 Rebs: Pavetic 6 Assist: Asurmendi 3 Val: Brown 8 | Pavelló Municipal Girona-Fontajau Assistència: 2.000 espectadors Àrbitres: Aliaga i Girbal |
| Spar Uni Girona | Cadí ICG Software |
| # | Nom | Pts | Rbs. | Ass. | Val. |
| 6 | Shenneika Smith | 6 | 3 | 1 | -2 |
| 7 | Anna Carbó | 15 | 6 | 3 | 20 |
| 8 | Èlia Ros | 0 | 0 | 0 | -2 |
| 9 | Noemí Jordana | 7 | 3 | 2 | 8 |
| 11 | Jael Freixanet | 8 | 3 | 1 | 8 |
| 12 | Eva Bou | 0 | 2 | 1 | -5 |
| 14 | Chardé Houston | 20 | 6 | 2 | 21 |
| 15 | Amanda Dowe | 8 | 9 | 0 | 11 |
| 16 | Carla Jou | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 17 | Iho López | 0 | 1 | 0 | 0 |
| 19 | Anna Jodar | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 21 | Olga Chatzinikolaou | 2 | 7 | 1 | 12 |
| Equip | Equip | 68 | 43 | 11 | 75 |
| Entrenador ||||||
| Anna Caula ||||||
* Campió de la Lliga Catalana 2013-2014
* Spar Uni Girona Quart títol
* MVP
* Chardé Houston
| # | Jugadora | Pts | Rbs. | Ass. | Val. |
| 5 | Clàudia Guri | 3 | 5 | 0 | 3 |
| 6 | LaNedra Brown | 12 | 4 | 0 | 8 |
| 7 | María Revuelto | 10 | 3 | 0 | 4 |
| 9 | Sara Gómez | 5 | 2 | 0 | 0 |
| 10 | María Asurmendi | 0 | 4 | 3 | 2 |
| 11 | Marlou de Kleijn | 3 | 2 | 1 | -1 |
| 13 | Tània Pérez | N/D | N/D | N/D | N/D |
| 14 | Marlés Balart | N/D | N/D | N/D | N/D |
| 15 | Sena Pavetic | 5 | 6 | 0 | 6 |
| 16 | Sofia Gomes da Silva | 2 | 5 | 0 | 2 |
| 20 | Aja Parham | 10 | 3 | 2 | 7 |
| Equip | Equip | 50 | 38 | 6 | 34 |
| Entrenador ||||||
| Andreu Bou ||||||

## Referències

* ↑ Romero, Toni. «A voltes amb l'hegemonia». El 9 Esportiu p. 19, 10-10-2013. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ Romero, Toni. «Quatre títols i una estrella». El 9 Esportiu p. 17, 11-10-2013. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ Felipo, Julián. «El Uni Girona conquista su cuarto título consecutivo» (en castellà). Mundo Deportivo p. 43, 11-10-2013. [Consulta: 15 juliol 2024].
# Lliga de la Joventut Somali

La Lliga de la Joventut Somali (LJS) fou el principal partit polític de Somàlia entre els anys 1949 i el 1969.
Somàlia va estar sota administració britànica del 1941 al 1950. El 1943 es va formar a Mogadiscio el Club dels Joves Somalis (Somalia Youth Club) que va esdevenir partit el 1947 amb el nom de Lliga de la Joventut Somali, encoratjats per les autoritats britàniques. El partit va obrir oficines a la Somàlia Britànica, Somàlia Italiana, Ogaden i a la Northern Frontier Province de Kenya, ja que tenia com a objectiu un estat únic per tots els somalis i oposició als clans. Encara que va tenir certa popularitat a la Somàlia Britànica la seva base principal fou la Somàlia Italiana.
El 1945 a la Conferència de Potsdam es va decidir que Italia no recuperaria Somàlia, però l'inici de la guerra freda el 1948 va modificar la situació i el novembre de 1949 l'ONU va concedir el mandat per deu anys als italians en forma de fideïcomís. La lliga, i també el Hizbia Digil Mirifle Somali (Partit Digil-Mirifle) i la Lliga Nacional Somali (issaq) van exigir que al final dels deu anys fos concedida la independència
L'1 de juliol de 1960 es va formar el primer govern unit de Somàlia amb Aden Abdullah Osman Daar com a President, i Abdirashid Ali Shermarke com a primer ministre (després president del 1967 al 1969), els dos de la Lliga. La constitució fou ratificada en referèndum el 1961.
Les primeres eleccions es van fer el 1964 i la LJS va obtenir 69 dels 123 escons en joc, i encara després alguns partits menors (dels 11 que van obtenir representació), li van donar suport. Altre cop va obtenir majoria a les eleccions de març de 1969, però poc després (octubre)un cop d'estat militar comunista dirigit pel general Siad Barre va enderrocar al govern i els partits polítics foren prohibits.

## Líders

Presidents de Somàlia:
* Aden Abdullah Osman Daar: 1960 – 1967
* Abdirashid Ali Shermarke: 1967 – 1969
Primers Ministres:
* Abdullahi Isse Mohammed: 1949 - 1960
* Abdirashid Ali Shermarke: 1960 - 1964
* Abdirizak Haji Hussein: 1964 - 1967
* Muhammad Haji Ibrahim Egal 1967 - 1969

## Referències

* ↑ Federal Research Division, Somalia: A Country Study, (Kessinger Publishing, LLC: 2004), p.38
* ↑ Aristide R. Zolberg et al., Escape from Violence: Conflict and the Refugee Crisis in the Developing World, (Oxford University Press: 1992), p.106
* ↑ Henry Louis Gates, Africana: The Encyclopedia of the African and African American Experience, (Oxford University Press: 1999), p.1749
* ↑ Aden Abdullah Osman the founding father
* ↑ The founding father of Somalia
* ↑ «A tribute to the Somalia founding father, its president in 1960s». Arxivat de l'original el 2008-02-23. [Consulta: 5 setembre 2008].

## Bibliiografia

* Said S. Samatar (ed.) A Country Study: Somalia, Library of Congress Call Number DT401.5. S68, 1993 «Somalia : Country Studies - Federal Research Division, Library of Congress». Arxivat de l'original el 2012-12-05. [Consulta: 5 setembre 2008]./«Somalia».
* On the founders of SYL (in Somali)«www.mudulood.com». Arxivat de l'original el 2011-09-29. [Consulta: 5 setembre 2008].
* SYL Election results:Mohamed Jama
# Der Waffenschmied

Der Waffenschmied (en alemany, L'armer) és una òpera (singspiel) en tres actes del compositor Albert Lortzing. El mateix compositor va escriure el llibret en alemany a partir d'una obra de Friedrich Wilheim von Ziegler, anomenada Liebhaber und Nebenbuhler in einer Person (Amant i rival a una mateixa persona). Om considera aquesta òpera com la seva tercera obra més popular, i pertany al període Biedermeier.
Va ser estrenada a Viena, al Theater an der Wien, el 31 de maig de 1846, conduïda pel mateix compositor. El paper de Marie va ser escrit pensant en la cantant Jenny Lind, que havia d'estrenar l'obra. L'òpera va suposar un èxit absolut a la seva estrena, tant que es va oferir a Lortzing el càrrec de Kapellmeister al teatre, càrrec que va mantenir fins a la revolució de 1848, quan va haver de tornar a Leipzig. Arnold Schönberg, va arranjar aquesta obra de Lortzing per a piano a quatre mans.
La història se situa a la ciutat de Worms en el segle xvi.

## Referències

* ↑ Lovensheimer, Jim (7 August 2005). "Lortzing: Der Waffenschmied" (recording review). Opera Today
* ↑ Eaton, Quaintance (1974). Opera Production II: A Handbook, pp. 235–236. University of Minnesota Press
* ↑ Sadie, Stanley, and Tyrrell, John (2001). The New Grove Dictionary of Music and Musicians, Vol. 1, pp. 192-199. Grove.
* ↑ Malcolm MacDonald (2008). Schoenberg, p. 334. Oxford University Press. ISBN 978-0195172010

## Enllaços externs

* Llibret (Alemany)
# Barbus barbus

El barb ( Barbus barbus) és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 120 cm de longitud total i els 12 kg de pes.

## Subespècies

* Barbus barbus bocagei (nord i centre de la península Ibèrica).
* Barbus barbus plebejus (Itàlia)
* Barbus barbus sclateri (sud de la península Ibèrica).

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa.

## Observacions

Els ous són verinosos.

## Referències

* ↑ Bianco, P.G., 1998. Diversity of barbine fishes in southern Europe with description of a new genus and a new species (Cyprinidae). Ital. J. Zool. 65:125-136.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FisBase $^e$
* ↑ Maitland, P.S. i R.N. Campbell, 1992. Freshwater fishes of the British Isles. HarperCollins Publishers, Londres (Regne Unit).368 p.
# María Paloma Muñiz de Urquiza

María Paloma Muñiz de Urquiza (Gijón, 5 d'agost de 1962) és una política socialista asturiana, diputada al Parlament Europeu.

## Biografia

Filla del periodista xixonès Mauro Muñiz. És llicenciada (1986) i doctora cum laude (1993) en Ciències Polítiques i Sociologia per la Universitat Complutense de Madrid (1993), amb la tesi La cooperación para el desarrollo con América Latina en el marco de la política exterior de la España democrática
És diplomada en Comunitats Europees per l'Escola Diplomàtica, va ser professora ajudant de Dret Internacional Públic en la Universitat Carles III de Madrid entre 1989 i 1994. Des d'allí va passar a formar part de l'equip d'assessors de la Delegació Socialista Espanyola (1995) i del Grup Socialista al Parlament Europeu (2004), amb responsabilitat a les àrees d'afers exteriors i de cooperació.
De 1999 a 2000 va ser Secretària d'Organització de la Federació del PSOE Europa i candidata socialista a l'Ajuntament de Brussel·les, en representació dels Espanyols a Brussel·les (octubre de 2006). Fou escollida diputada a les eleccions al Parlament Europeu de 2009. És presidenta de la Delegació del Parlament Europeu en la Comissió Parlamentària Mixta UE-Xile i membre de la Conferència de Presidents de Delegació i de la Comissió d'Afers Exteriors.
L'octubre de 2010 es va veure embolicada en una polèmica quan va qüestionar la possible entrega del Premi Sàkharov per la Llibertat de Consciència al dissident cubà Guillermo Fariñas, qui havia protagonitzat una vaga de fam.

## Referències

* ↑ Fitxa del Parlament Europeu
* ↑ Fallece Paloma de Urquiza, viuda del periodista gijonés Mauro Muñiz, el comercio.es, 28 de maig de 2013
* ↑ Fitxa del PSOE-PSE
* ↑ Fitxa del Parlament Europeu
* ↑ Bloc de María Muñiz
* ↑ Giving Fariñas the Sakharov prize debases the award, Spanish member of the EP says Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a communistcrimes.org
# Martiri de sant Pere (Miquel Àngel)

El Martiri de sant Pere és un fresc del pintor renaixentista italià Miquel Àngel, executat a Capella Paulina del Palau Apostòlic (Ciutat del Vaticà). Data de l'any 1546-1550 i mesura 6,25 metres d'alt i 6,62 metres d'ample. És l'últim fresc realitzat per Miquel Àngel.
La pintura expressa el moment en què ja col·locat a la creu sant Pere, els soldats intenten d'aixecar, és la creu la que forma la principal línia compositiva en diagonal i el cap del sant el punt central de l'escena.

## Bibliografia

* Salvini, Roberto. Miguel Ángel: La Pintura. Editorial Teide, 1978. ISBN 84-307-8163-3.
# Victor Stoichita

Victor Ieronim Stoichita (Bucarest, 13 de juny de 1949) és historiador i crític d'art.
Des de 1991 és catedràtic d'Història de l'Art Modern i Contemporani a la Universitat de Friburg (Suïssa). Els seus interessos inclouen l'hermenèutica i l'antropologia de la imatge, amb especial èmfasi en l'art italià i espanyol. Estudià història de l'art a Roma, París i Múnic. Ha estat professor visitant de diverses institucions d'educació superior, incloses la Universitat Hebrea de Jerusalem, Harvard, Göttingen, Carlos III de Madrid, Frankfurt, Xile, la Universitat de Bolonya, l'École des Hautes Études en Sciences Sociales de París i el Collège de France. Va ser membre del Wissenschaftskolleg de Berlín, professor Rudolf Wittkower a l'Institut Max Planck de Roma i Visiting Scholar del Getty Research Institute (Los Angeles), Institut d'Estudis Avançats de Princeton i el Centre d'Estudis Avançats en Arts Visuals, de Washington DC. Ha donat nombroses conferències en diversos museus com el Louvre, el Prado, l'Institut d'Art de Chicago, el Museu Guggenheim de Bilbao, l'Alte Pinakothek de Múnic i el Museu de Belles Arts de Mèxic. Després d'emigrar el 1982 a Alemanya, es va interessar especialment per l'art espanyol i els seus problemes hermenèutics. Els seus llibres proposen nous punts de vista i d'investigació que contribueixen a aclarir el lloc que ocupa la pintura espanyola en el context europeu i en la cultura i espiritualitat occidentals. A part dels seus nombrosos articles i conferències, ha publicat diversos llibres, alguns dels quals amb la seva dona Anna Maria Coderch.

## Enllaços externs

* Universitat de Friburg. Victor Stoichita (francès) (alemany)
* http://www.masdearte.com/index.php?option=com_content&view=category&id=153:Victor-I.-Stoichita&Itemid=5&layout=default
* http://www.nuevarevista.net/2001/agosto/nr_articulo76_2.htm Arxivat 2008-08-20 a Wayback Machine.
# Microscopi de contrast de fase

El microscopi de contrast de fase és un microscopi que té un condensador especial en forma de xarxa cristal·lina que fa que els feixos lluminosos procedents de la font de llum se subdivideixin en infinits feixos que en arribar a la preparació contrasten millor els objectes a observar. Empra uns objectius especials de contrast de fase, com se senyala en aquests. Contràriament a la majoria de microscopis el feix de llum prové de la part superior mentre que l'objectiu es troba a sota la mostra, cosa que permet treballar-la fàcilment mentre s'observa la mateixa. La imatge que es forma ve donada per la diferència de fase que adopten els feixos lluminosos en passar per part més o menys denses de la mostra.
Aquest microscopi permet observar estructures internes, però per això la mostra ha de ser molt fina.
Hi ha una variant d'aquest microscopi que és el microscopi de contrast de fase interdiferencial el qual fa que el petits subfeixos de llum en arribar a la preparació interaccionen entre si, millorant la qualitat de la visió de les estructures internes.

## Enllaços externs

* http://www.microscopy-uk.org.uk/mag/artmar06/go-phase.html
* http://micro.magnet.fsu.edu
* http://www.microscopyu.com
# Institut Carlos III - Juan March

L'Institut Carlos III - Juan March (IC3JM) és un centre de recerca en ciències socials creat el desembre del 2013.
Es tracta d'un institut mixt finançat per la Fundación Juan March i la Universitat Carles III de Madrid, amb seu a Getafe. L'IC3JM va ser creat com a Institut mixt el 2013, incorporant el llegat acadèmic del Centre d'Estudis Avançats en Ciències Socials (CEACS). L'IC3JM absorbeix el personal acadèmic, les activitats, els programes i la biblioteca de l'antic Centre d'Estudis Avançats en Ciències Socials (CEACS) de l'Institut Juan March, fundat el 1987.

## Referències

* ↑ «La Fundación Juan March y la Universidad Carlos III crean el Instituto Mixto en el Ámbito de las Ciencias Sociales». Masdearte, 28-01-2013 [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ «Historia. Un Instituto que hereda un legado de éxito». IC3JM. [Consulta: 16 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Institut Carlos III - Juan March - Lloc web oficial
# L'ultimo abenzerraggio

L'ultimo abenzeraggio és una òpera en quatre actes amb música de Felip Pedrell i Sabaté, basada en un text de Chateaubriand, composta el 1867 i de la qual faria diverses versions fins a la definitiva del 1889. El llibret va ser escrit en italià per Francesc Fors de Casamajor i es va estrenar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona el 14 d'abril de 1874.

## Context

Tot i que no va passar de cinc representacions, va tenir una bona acollida per part del públic i la crítica, com ho demostra que al llarg de la quarta representació s'obsequiés el compositor amb una llarga llista d'objectes, un d'ells per la Societat Wagner.
L'obra es va estrenar en italià (tot i que la premsa l'anunciava amb el títol de El último abencerraje), seguint el costum del Gran Teatre del Liceu, on sempre es representaven les obres en aquesta llengua.
La partitura, amb reducció de la part orquestral per a piano, va ser publicada el 1874 per l'editorial Andrés Vidal y Roger de Barcelona, amb dedicatòria a la cantant Ebe Trèves, una de les cantants de l'estrena.
De l'obra es va destacar, ja a l'època de la seva estrena, la influència de la música de Wagner, molt remarcable al quartet del quart acte i la importància del paper de l'orquestra en l'obra. De fet, l'estrena d'aquesta obra no es pot deslligar de la creació de la Societat Wagner de Barcelona, fundada per Felip Pedrell, Antoni Opisso i Viña i Andreu Vidal i Llimona (editor-propietari de la revista La España Musical), i presidida per Josep Pujol i Fernàndez. La societat fou honoríficament presidida pel compositor Richard Wagner.

## Intèrprets

Van interpretar l'obra les cantants Giuseppina Borsi de Giuli (filla de la soprano Teresa de Giuli Borsi) i Ebe Trèves (nom real Anna Giustina Ebe Trèves), i els cantants Carlo Carpi, Antonio Vidal i Francesc Viñals.
L'obra va ser dirigida en la seva estrena pel director Eusebi Dalmau.

## Notes

* ↑ Vegeu la història artística del Liceu.
* ↑ Anna Giustina Ebe, anomenada Ebe Trèves, nascuda el 1849 a Venècia, cantant d'òpera italiana, contralt en La Fenice de 1871 a 1879.

## Referències

* ↑ Biografia de Felip Pedrell a l'Enciclopèdia Britànica
* 1 2 Alier, Roger. El gran llibre del Liceu. Edicions 62, 2004, p. 74. ISBN 9788429754490.
* ↑ Biografia de Felip Pedrell a biografiasyvidas.com
* ↑ «Noticias varias». El Arte, 10-05-1874, pàg. 3.
* ↑ «L'ultimo abenzeraggio». Partitura amb reducció a piano (fragmento). Biblioteca Nacional d'Espanya.
* ↑ «Juicio de la prensa». La España Musical, IX, número 406, 25-04-1874, pàg. 7.
* ↑ Mota, Jordi «Historia de la Asociación Wagneriana». Wagneriana castellana, 2001.
* ↑ Carlo Carpi (1842-1930), tenor italià.
* ↑ «Diversiones públicas - Gran Teatro del Liceo». La Imprenta, 14-04-1874, pàg. 2217.
* ↑ «Último abenzerragio, òpera en quatre actes del mestre en Felip Pedrell». La Renaixença, Any IV, número 11, 20-04-1874, pàg. 130.
# Big Mama Thornton

Willie Mae Thornton (Montgomery, Alabama, 11 de desembre de 1926 - Los Angeles, Califòrnia, 25 de juliol de 1984), més coneguda com a Big Mama Thornton, va ser una cantant estatunidenca de blues i rhythm and blues. Va tocar també l'harmònica i la bateria.
El 1951 va signar un contracte discogràfic amb Peacock, on va treballar sovint acompanyada de John Otis i la seva banda, que estaven a la mateixa companyia. Quan, al 1957, va trencar amb el segell discogràfic, es va traslladar a San Francisco, on va actuar als clubs de la zona. Als anys seixanta va anar a Europa, i participà en alguns festivals de jazz. En aquells anys va fitxar amb Arhoolie, i gravaria els seus millors discs, acompanyada d'altres grans músicsː Muddy Waters, James Cotton, Otis Spann o Fred McDowell, amb cançons com “Sweet Little Angel”, “Little Red Rooster”, “Wade In The Water” o “Sometimes I Have A Heartache”.
Va ser la primera a obtenir un gran èxit amb "Hound Dog", una cançó escrita per a ella per Jerry Leiber i Mike Stoller el 1952, del qual se'n van vendre més de dos milions de còpies. El tema fou número u a Billboard charts durant set setmanes; després encara ho tornaria a ser en la versió d'Elvis Presley. Una altra cançó emblemàtica fou "Ball And Chain”, escrita per ella mateixa, que després popularitzaria Janis Joplin.
Entre les influències que se li poden apreciar hi ha les de Bessie Smith, Ma Rainey, Mahalia Jackson i Julia Lee.
Estereotip de vocalista de blues, la seva veu era apassionada i exuberant, tendent als desplaçaments de volum. El seu fort sentit de la independència la va privar probablement d'haver aconseguit més contactes que haurien impulsat més decididament la seva carrera.

## Referències

* 1 2 3 Caneda, Javier. «“Big Mama” Thornton 1926-1984» (en castellà). Cultura Blues, 01-03-2021. [Consulta: 28 maig 2024].
* 1 2 «Addictes al Blues: Big Mama Thornton». Radio Calella TV. [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ «Concert On són les dones músiques?». Ajuntament de Targa. Regidoria de Joventut i Polítiques d’Igualtat. [Consulta: maig 2024].
* ↑ «History about the song Hound Dog.» Billboard.
* ↑ Cardenal Regueiro, Alfonso. «Los excesos de la reina negra del blues» (en castellà). Cadena Ser, 04-12-2015. [Consulta: 28 maig 2024].

## Enllaços externs

* Big Mama Thornton, «Hound Dog»
* Willie Mae "Big Mama" Thornton, «Ball And Chain»
# Iberocruceros

Iberocruceros va ser una companyia de creuers espanyola amb seu a Madrid, (Espanya) orientada als consumidors de la península ibèrica. Va ser creada el 2004 com Viajes Iberojet. El 2007 va canviar el nom en Iberocruceros quan l'aliança d'empresas Carnival Corporation (Miami) i l'operador turístic Orizonia (Mallorca) van reprendre les activitats. La gestió operativa era en les mans de l'empresa Costa Crociere amb seu a Gènova, la divisió europea de Carnival Corporation. Oferia com a destinacions principals el mediterrani occidental i oriental, l'oceà atlàntic (Marroc, Portugal i Illes Canàries), Escandinavia i el mar bàltic. L'abril del 2013, l'aliat Orizonia va demanar el preconcurs de creditors. El 31 de desembre del 2014 la marca Iberocruceros va desaparèixer en integrar-se completament en el grup Costa.
De 2007 a 2012, el director general Alfredo Serrano va integrar aquesta companyia en les estructures operatives de Costa Cruceros. El seu successor, el genovès Massimo Brancaleoni, que ja treballava a la companyia mare Costa Crociere des del 1997 en va organitzar la fusió.

## flota

| Vaixell | Construcció/Ultima Reforma | Anys de Servei per IberoCruceros | Tonelatge | Historial |
| Grand Mistral | 1999/2007 | 2003-2013 | 48.200 GT | rebatejat Costa neoRiviera |
| Grand Celebration | 1986/2008 | 2008-2014 | 47.262 GT | rebatejat Costa Celebration |
| Grand Holiday | 1985/2010 | 2010-2014 | 46.052 GT | va passar a Cruise & Maritime Voyages amb el nom nou de Magellan |
| Grand Voyager | 2004 | 2004-2011 | 24.391 GT | Transferit a Costa Cruceros, amb el nom de Costa Voyager. |
| Grand Latino | 1973 | 2004-2005 | 21.891 GT | Venut a Fred. Olsen Cruise Lines, rebatejat com a Boudicca. |

## Referències

* ↑ «La justicia aprueba la liquidación del grupo de agencias de viaje Orizonia La quiebra de la empresa turística deja un agujero de 2.085 millones de euros» (en castellà). El País, 29-05-2014.
* ↑ Winkler, Carmen «Iberocruceros wird zum Jahresende eingestellt» (en alemany). Cruisetricks, der Kreuzfahrtratgever, 12-05-2014. Arxivat de l'original el 2016-08-17 [Consulta: 28 juliol 2016].
* 1 2 «Grand Celebration to become Costa Celebration Later This Year» (en anglès). Cruise News. Cruise Industry News., 09-05-2014.

## Enllaços externs

* «Arxiu de l'antic lloc oficial d'Iberocuceros». Web Archive, 2014. Arxivat de l'original el 2014-11-05. [Consulta: 30 desembre 2013].
# Frederica de Schlieben

Frederica de Schlieben (en alemany Friederike Amalie von Schlieben) va néixer a Königsberg el 28 de febrer de 1757 i va morir a Slesvig el 17 de desembre de 1827. Era filla del comte Leopold Carles de Schlieben (1723-1788) i de Maria Elionor de Lehndorff (1723-1800). Era, doncs, comtessa de Schlieben i amb el seu matrimoni va esdevenir també duquessa de Slesvig.

## Matrimoni i fills

El 8 de març de 1780 es va casar a Königsberg amb el duc Frederic Carles de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beck (1757-1816), fill del príncep Carles Anton (1727-1759) i de la comtessa Frederica de Dohna-Schlobitten (1738-1786). El matrimoni va tenir tres fills:
* Frederica (1780-1862), casada amb Samuel von Richthofen (1769-1808).
* Lluïsa (1783-1803), casada amb Frederic Ferran d'Anhalt-Köthen (1769-1830).
* Frederic Guillem (1785-1831), casat amb Lluïsa Carolina de Hessen-Kassel, pare del rei Cristià IX de Dinamarca.

## Referències

* ↑ Allgemeine encyclopädie der wissenschaften und künste in alphabetischer folge von genannten schrifts bearbeitet und herausgegeben von J. S. Ersch und J. G. Gruber ... (en alemany). J. f. Gleditsch, 1860, p. 326.

## Enllaços externs

* web.genealogie.free.frArxivat 2008-10-26 a Wayback Machine.