OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ibrahim Chakir

Ibrahim Chakir (Asilah, 4 de setembre de 1994) és un atleta català, nascut al Marroc. Va disputar la marató dels Jocs Olímpics de París 2024.

## Biografies

Nascut al Marroc, la seva família, de vuit fills, es desplaçà al barri de l'Espirall de Vilafranca del Penedès quan ell tenia 8 anys, el 2003. Competir al cros de la seva escola, l'escola Pau Boada, va ser la primera experiència amb l'atletisme. Els dos ors de l'atleta Hixam El Guerrouj a Atenes de l'estiu del 2004 el van motivar a ser atleta. Va entrenar en una primera etapa a Catalunya, després a Avilès i un any i mig a León. En aquesta etapa va fer un cicle formatiu, va treballar a la verema i venent calçat esportiu.
Va començar a córrer el 2004, en els 1.500, els 3.000 i els 3.000 metres obstacles. Va decidir començar a fer maratons, on va despuntar. El 2022 va debutar a la disciplina essent subcampió d'Espanya a Saragossa amb 2 hores, 13 minuts i 0 segons. A la marató de Sevilla, on va fer 2 hores, 9 minuts i 16 segons, va guanyar el passi al Mundial de Budapest del 2023. En la seva primera marató internacional amb la selecció absoluta, va ser l'atleta espanyol amb millor marca.
Va ser un dels esportistes dels Països Catalans als Jocs Olímpics d'Estiu de 2024, després de garantir una plaça guanyant la Marató de Sevilla amb un temps de 2 hores, 7 minuts i 47 segons. Va entrenar-se corrent diverses setmanes entre 240 i 250 km. En la marató parisenca, va finalitzar 34è, amb un crono de 2:11:44.

## Referències

* ↑ Aibar Toro, Olga. «Entrevista a Ibrahim Chakir: “Els resultats no arriben d'un dia per l'altre; cal posar tot l'esforç i compromís”». El Cargol, 28-07-2024. [Consulta: 31 juliol 2024].
* ↑ «"Una semana entrené 254 km y he hecho una tirada larga de...» (en castellà). SportLife. [Consulta: 31 juliol 2024].
* 1 2 Vinyals, Ricard. «Repte mundial per a l’atleta Ibrahim Chakir», 25-08-2023. [Consulta: 31 juliol 2024].
* 1 2 «Ibrahim Chakir, el secreto del campeón de España de maratón que estará en los Juegos Olímpicos París 2024: "He hecho varias semanas de 250 km"» (en espanyol europeu), 20-03-2024. [Consulta: 31 juliol 2024].
* ↑ Fosbury, Redacció. «Esportistes dels Països Catalans als Jocs Olímpics de París 2024», 24-07-2024. [Consulta: 31 juliol 2024].
* ↑ 226ERS #FeedYourDreams. «Ibrahim Chakir, nuevo campeón de España de maratón | Noticias | 226ERS» (en espanyol europeu), 19-02-2024. [Consulta: 31 juliol 2024].
* ↑ «Men's Marathon Results» (en anglès). COI, 10-08-2024. [Consulta: 10 agost 2024].
# Daï

Daï (àrab: داع, dāʿ$^{in}$) fou un títol musulmà. Literalment vol dir ‘aquell qui crida a la verdadera fe’.
El títol fou donat als seus caps per alguns grups musulmans dissidents, els primers els mutazilites i després els xiïtes (com per exemple les missions abbàssides del Khurasan). Finalment va esdevenir el principal títol dels caps ismaïlites, entre els que volia dir «el qui representa l'autoritat de l'imam», i fins i tot els seus moviments es van anomenar dawa (paraula que deriva de daï).
El títol va prendre un sentit lleugerament diferent per cada una de les sectes derivades dels fatimites, com els drusos, els nizarites (assassins, el daï d'Alamut va actuar com a representant d'un imam ocult fins al 1164 quan es va proclamar imam real) i els tayyibites del Iemen (el daï pretenia representar a la verdadera línia d'imams ocults).

## Referències

* Farhad Daftary, «DAʿĪ» a Encyclopaedia Iranica
* Daftary, Farhad, “Dāʿī”, a: Encyclopaedia Islamica, Editors en cap: Wilferd Madelung and, Farhad Daftary. Consultat en línia el 14 de juny del 2016
* Carra de Vaux, B., “Dāʿī”, a: Encyclopaedia of Islam, primera edició (1913-1936), Editada per M. Th. Houtsma, T.W. Arnold, R. Basset, R. Hartmann. Consultat en línia el 14 de juny del 2016 <http://dx.doi.org/10.1163/2214-871X_ei1_SIM_1764>
# Icarus (revista)

Icarus és una revista científica dedicada al camp de la ciència planetària. Està avalada oficialment per la Divisió de Ciències Planetàries (DPS) de la Societat Astronòmica Americana, a la qual es va afiliar el 1974. La revista conté articles que discuteixen els resultats de noves investigacions sobre astronomia, geologia, meteorologia, física, química, biologia i altres aspectes científics del Sistema Solar o dels sistemes extrasolars.
La revista va ser fundada el 1962 per Academic Press, que va passar a ser propietat d'Elsevier el 2000.
Llista d'editors d'Icarus :
| Període | Editors |
| 1962–1968 | Albert G. Wilson i Zdeněk Kopal |
| 1968–1979 | Carl Sagan |
| 1980–1997 | Joseph A. Burns |
| 1998–2018 | Philip D. Nicholson |
| 2018-present | Rosaly Lopes |
La revista rep el nom d'Ícar, i el frontispici de cada número conté una cita ampliada de Sir Arthur Eddington que equipara l'esperit d'aventura d'Ícar amb el del científic que "tensa les seves teories fins al punt de ruptura, fins que les articulacions febles s'esgoten".

## Abstracció i indexació

Aquesta revista està indexada pels serveis següents:
* Science Citation Index
* Current Contents /Physical, Chemical & Earth Sciences
* Computer & control abstracts
* Electrical & electronics abstracts
* Physics abstracts. Science abstracts. Series A
* GeoRef
* Chemical Abstracts Service
* International aerospace abstracts
* Energy research abstracts

## Referències

* ↑ C. Sagan Icarus, 41, 1, 1980, pàg. iii. Bibcode: 1980Icar...41D...3S. DOI: 10.1016/0019-1035(80)90155-4.
* ↑ J. A. Burns Icarus, 130, 2, 1997, pàg. 225–227. Bibcode: 1997Icar..130..225B. DOI: 10.1006/icar.1997.5859.
* ↑ «Browse journals and books | ScienceDirect.com». [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ Online catalog. «Icarus» (via World Cat). Hollis Classic Library. Harvard University. [Consulta: 12 agost 2012].
* ↑ «Master Journal List». Thomson Reuters. Arxivat de l'original el 2012-12-17. [Consulta: 12 agost 2012].
# Escut de Finlàndia

L'escut de Finlàndia és de gules sembrat amb nou roses d'argent, carregat d'un lleó coronat d'or que té la pota davantera dreta substituïda per un dextrogir d'argent armat d'or que empunya una espasa d'argent guarnida d'or, amb les potes de darrere sostingudes damunt un sabre d'argent guarnit d'or posat en faixa al peu. Tot i que no es va oficialitzar fins al 26 de maig de 1978, l'escut finlandès es va crear cap al 1580.
Actualment, l'escut de Finlàndia també apareix al centre de la creu de la bandera d'Estat.

## Història

El territori de l'actual Finlàndia, en el període en què es van començar a usar els escuts d'armes al nord d'Europa, es va anar incorporant al Regne de Suècia, que al segle xiii ja usava lleons als segells reials. Els primers ducs de Finlàndia usaren variants de les armories de la dinastia sueca Folkunga; quan Joan III fou nomenat Gran Duc de Finlàndia i Carèlia el 1556, les armes del gran ducat foren una combinació del lleó tradicional finlandès amb els dos braços armats de Carèlia, amb què el lleó passava a brandar una arma i trepitjar-ne una altra. L'arma que trepitja el lleó és un sabre rus (en suec ryssesabel), en al·lusió a les guerres constants dels monarques suecs amb els russos. La versió més coneguda de l'escut del Gran Duc és la que figura a la tomba de Gustau I, a la catedral d'Uppsala (vegeu la il·lustració de l'esquerra).
L'origen de les nou roses no se sap ben bé, però es creu que són un motiu purament decoratiu, si bé alguns han volgut relacionar-les amb les províncies històriques de Finlàndia o amb les ciutats capturades a Rússia el 1580, tot i que no n'hi ha cap prova documental.
Amb el pas dels segles, tant durant la dominació sueca com la russa, l'escut va anar adoptar diversos canvis menors, fins que el 1886 el director de l'Arxiu Nacional Finlandès, Karl August Bomansson, va tornar a agafar el lleó d'Uppsala com a prototip. Aquesta versió seria la usada durant els primers anys de la independència finlandesa, esdevinguda el 1917. Encara que durant les dècades del 1920 i 1930 hi va haver una certa controvèrsia entre els que volien conservar l'escut del lleó i els que pretenien adoptar l'os com a emblema nacional (que de fet ho era tradicionalment de la part més septentrional del país), es va acabar imposant el lleó d'Uppsala. No fou oficialitzat per llei, tanmateix, fins al 27 de maig de 1978, en la forma actual.

## Referències

* ↑ «El escudo de armas finlandés» (en castellà). [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ Article on the Coats of arms of Finland, can be found in This is FINLAND by Maunu Harmo, Master of Pol. Sc., Former President of Finnish Society of Heraldry.

## Enllaços externs

* Virtual Finland Arxivat 2004-09-23 a Wayback Machine. Escuts (anglès)
* Heraldry of the World Escut de Finlàndia (anglès)

## Vegeu també

* Bandera de Finlàndia
# Rinopomàtids

Els rinopomàtids (Rhinopomatidae) són una família de ratpenats. Fins a principis del segle xxi es considerava que la família era monotípica amb el seu únic gènere vivent, Rhinopoma (ratpenats de cua de rata). Tanmateix, la descripció de Qarunycteris (Eocè superior d'Egipte) el 2008 i Corbarhina (Miocè inferior de la Catalunya Nord) el 2014 feu que passés a ser una família amb tres membres. Les espècies actuals d'aquest grup tenen una àmplia distribució pels deserts i semideserts, des del Marroc a l'oest fins a Sumatra a l'est.

## Referències

* ↑ Entrada «Rhinopomatidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Gunnell, G. F.; Simons, E. L.; Seiffert, E. R. «New Bats (Mammalia: Chiroptera) from the Late Eocene and Early Oligocene, Fayum Depression, Egypt» (resum) (en anglès). Journal of Vertebrate Paleontology, 28, 1, 2008, pàg. 1-11.
* ↑ Sigé, B.; Mein, P.; Jousse, H.; Aguilar, J.-P. «Un nouveau Rhinopomatidae (Chiroptera) du Paléokarst miocène de Baixas (Pyrénées-Orientales, France) ; apport zoogéographique» (PDF) (en francès). Geodiversitas, 36, 2, 2014, pàg. 257-281.
# Escut de la Guinea Equatorial

L'escut de la Guinea Equatorial fou aprovat inicialment el 12 d'octubre del 1968, arran de la independència, i readoptat en la seva forma actual el 21 d'agost del 1979.
En camper d'argent, hi figura la variant guineana del capoquer al natural, amb el tronc marró i la capçada verda; aquest arbre, conegut també com l'arbre Déu, simbolitza el lloc on es va signar el primer tractat entre Espanya, antiga potència colonial, i els governants locals.
Al capdamunt de l'escut, sis estrelles grogues de sis puntes que representen els diversos territoris que formen la Guinea Equatorial. A sota apareix, escrit en una cinta, el lema nacional en castellà: Unidad, Paz, Justicia ('Unitat, Pau, Justícia').
L'escut, molt semblant a l'utilitzat durant l'època colonial, fou canviat durant la dictadura de Francisco Macías Nguema (1972-1979) per un de reminiscències més africanistes, amb eines i armes tradicionals, un gall (símbol de l'IPGE, el partit de Macías) i la paraula Trabajo ('Treball') afegida al lema nacional, i restaurat posteriorment.

## Referències

* 1 2 3 Hubert Herald – Escut de la Guinea Equatorial (anglès)
* ↑ «National Flag of Equatorial Guinea» (en inglés). Worldflags.
* ↑ «Equatorial Guinea (1973 - 1979)».

## Vegeu també

* Bandera de la Guinea Equatorial
# Idania del Río

Idania del Río (l'Havana, 1981) és una dissenyadora i artista gràfica cubana amb seu a l'Havana. Va assistir a l'Institut Superior de Disseny Industrial de l'Havana i es va llicenciar en Disseny Gràfic i Comunicació Visual l'any 2004. Els seus dissenys i cartells s'han presentat a exposicions cubanes i internacionals, com ara l'exposició de cartells de Seattle-Havana 2007-2008 del dissenyador Daniel Ryan Smith i les exposicions Ghost Posters 2009 del comissari cubà Agapito Martínez i 2011 Últimas Escenas.
Del Río va obrir Clandestina, la primera botiga de disseny cubà de gestió independent, a l'Havana Vella amb una sòcia espanyola, Leire Fernández, el febrer de 2015. Va formar part d'un grup d'empresaris cubans que es va reunir amb el president dels Estats Units, Barack Obama, durant la seva visita a l'Havana l'abril de 2016. Del Rio i Clandestina van ser documentats al documental "StartUp Cuba Episode 6: Clandestina - Primera marca de moda independent de Cuba".
El desembre de 2024, Idania del Río va ser inclosa a la llista de les 100 dones de la BBC, que recull les dones més inspiradores de l'any.

## Referències

* ↑ «Idania del Río, Clandestine in Havana - OnCuba» (en anglès americà). oncubamagazine.com. [Consulta: 10 abril 2018].
* ↑ Narang, Sonia «The Wanted Posters of Havana Artist Idania del Río» (en anglès). OZY.
* ↑ «Idania del Río · UnMade in Cuba · Swem Library Digital Projects» (en anglès americà). exhibits.libraries.wm.edu. [Consulta: 10 abril 2018].
* ↑ Wetherall, Tyler. «Meet Clandestina, the Cuban brand speaking to a new generation» (en anglès). the Guardian, 29-11-2017. [Consulta: 10 abril 2018].
* ↑ Startup Cuba. «StartUp Cuba Episode 6: Clandestina - Cuba's First Independent Fashion Brand», 20-06-2018. [Consulta: 3 gener 2025]. "StartUp Cuba Episode 6: Clandestina - Cuba's First Independent Fashion Brand".
* ↑ «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?» (en anglès britànic). BBC News, 03-12-2024. [Consulta: 9 gener 2025].
# Ielovski

Ielovski (rus: Еловский) és un volcà en escut que es troba al centre de la península de Kamchatka, Rússia, a la Serralada Sredinni i s'eleva fins als 1.381 msnm. La darrera erupció va tenir lloc a començaments de l'Holocè.

## Referències

* 1 2 «Global Volcanism Program | Elovsky» (en anglès). [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ «Elovsky Volcano | John Seach». [Consulta: 17 abril 2024].
# Ignasi Cristià i Garcia

Ignasi Cristià i Garcia (Cambrils, 1969) és un dramaturg i escenògraf dedicat al món de la museografia, dels audiovisuals i del teatre. És llicenciat en Art Dramàtic per l'Institut del Teatre, amb especialització en Escenografia i en Direcció Escènica.
En l'àmbit de l'escenografia teatral, emprengué la seva trajectòria professional amb el projecte desenvolupat per a l'obra La fille mal gardée, ballet de Ferdinand Hérold i John Lanchbery representat a l'Òpera de Breslavia de Polònia l'any 1991, entre d'altres. Altres aportacions seves en aquest camp han estat la direcció escènica i l'escenografia de l'òpera Un ballo in maschera de Giuseppe Verdi, interpretada els anys 2020 i 2022 al Teatre de l'Òpera de Varna a Bulgària, i la direcció escènica del monodrama Medea, amb música de Joan Manén i text d'Ambrosi Carrión.
En l'àmbit de la museografia i de la producció audiovisual ha portat a terme projectes sobre memòria històrica i sobre temàtiques diverses des d'una narrativa vinculada a les disciplines presents al món del teatre i de l'espectacle. Alguns dels projectes dissenyats per Ignasi Cristià dins d'aquest paradigma són l'exposició permanent “Consideracions generals sobre l'exili” al Museu Memorial de l'Exili; la mostra “Spoliés! l'aryanisation économique en France 1940-44”, exposada l'any 2010 al Musée de la Résistance et de la Déportation de l'Isère; la instal·lació artística i museogràfica al Pavelló de Sant Salvador de Sant Pau Recinte Modernista, l'any 2017, sobre la història de la medicina a Catalunya i la figura de l'arquitecte Lluís Domènech i Montaner.

## Referències

* 1 2 «La Ciutat d'estiu. Entrevista a Ignasi Cristià.». Onda Cero Radio, 21-08-2023. [Consulta: 13 novembre 2023].
* ↑ «Режисьорът на „Бал с маски“ Игнаси Кристиа: Във Варна видях, че оперните певци са част от обществото» (en búlgar). Operavarna. [Consulta: 2 agost 2023].
* ↑ «Ignasi Cristià» (en castellà). INAEM - Centro de Documentación de las Artes Escénicas y de la Música. [Consulta: 7 agost 2023].
* ↑ «Ignasi Cristià» (en anglès). Operabase. [Consulta: 2 agost 2023].
* ↑ Blanch, Daniel «La ‘Medea' de Manén, sis dècades després». Núvol, 22-05-2021.
* ↑ «MUME – Consideracions generals sobre l'exili». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 agost 2023].
* ↑ Poli, Marie-Sylvie; Ancel, Pascale; Centre de Recherche sur les Liens sociaux Exposer l'histoire contemporaine. Évaluation muséologique d'une exposition: Spoliés! L'«aryanisation » économique en France 1940-1944, 27-08-2014.
* ↑ Molina, Miquel «Blues Urbano - El modernismo no es un decorado de selfie». La Vanguardia, 29-05-2022, pàg. 52.
# Escut del Marroc

L'escut del Marroc són les armes del monarca alauita i foren adoptades el 14 d'agost de 1957, arran de la independència.
Obra dels dissenyadors gràfics Gauthier i Hainaut, consta d'un camper de gules carregat al cap d'un sol radiant de quinze raigs d'or sobre un fons d'atzur, ixent d'una cinta corbada amunt de sinople fusada d'or i d'argent; sobre el tot, al peu, una pentalfa –estrella de cinc puntes– de sinople.
Va timbrat amb la corona reial marroquina d'or, ornada de perles de gules i de sinople alternades i somada d'una pentalfa d'or; és vorejat de llambrequins d'or i, com a suport, un lleó a la destra i un lleopard lleonat a la sinistra, tots dos al natural, sostinguts damunt dos corns de l'abundància d'or i, a la part inferior, una cinta també d'or amb una inscripció en àrab corresponent a la setena aleia de la sura 47 de l'Alcorà: إن تنصروا الله ينصركم (In tanṣurū Allāha yanṣuru-kum), és a dir, «Si ajudeu al triomf de Déu, Ell us farà triomfar també!».
La pentalfa de sinople sobre camper de gules es repeteix a la bandera estatal i la cinta central des d'on surt el sol representa les muntanyes de l'Atles.

## Enllaços externs

* Portal nacional del Marroc – L'escut Arxivat 2008-12-05 a Wayback Machine. (àrab) (francès) (anglès) (castellà)
* Missió permanent del Regne del Marroc vora l'Oficina de les Nacions Unides a Ginebra – L'escut Arxivat 2019-04-18 a Wayback Machine. (francès) (anglès)

## Vegeu també

* Bandera del Marroc
# Cladonia stellaris

Cladonia stellaris és una espècie de macroliquen del gènere Cladonia
Té una distribució boreal i quasi circumpolar també arriba a la península Ibèrica on és molt rar.
Adopta una forma esfèrica i té un color verdós clar, groc pàlid o blanquinós. Les branques són primes i de secció circular. Està molt ramificat. Arriba a fer uns 10 cm d'alt. És similar a la Cladonia portentosa (Dufour) Coem. però aquesta no té un contorn arrodonit i també a la molsa blanca (Cladonia mediterranea) aquesta sí molt més amenaçada per un excés d'ús decoratiu.

## Usos

Es fa servir en arranjaments florals

## Referències

* ↑ Wirth, Volkmar; Dull, Ruprecht; Ros-Espín, Rosa María; Llimona, Xavier. Guía de Campo de los Líquenes, musgos y Hepáticas. Barcelona: Omega, 2004. ISBN 9788428212663.
* ↑ Institució Catalana d'Història Natural. Fongs, líquens i briòfits que requereixen mesures de conservació a Catalunya (pdf). Barcelona: IEC, 2010. DOI 10.2436/10.1502.03.1.
# Ildikó Újlaky-Rejtő

Ildikó Újlaky-Rejtő, també coneguda com a Ildikó Rejtő o Ildikó Rejtő-Újlaky-Sági, (en hongarès: Újlaky-Rejtő Ildikó, Rejtő Ildikó, Újlaky Jenőné o Sági Györgyné) (Budapest, Hongria 1937), és una tiradora d'esgrima hongaresa, ja retirada, guanyadora de set medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer l'11 de maig de 1937 a la ciutat de Budapest, capital d'Hongria.

## Carrera esportiva

Especialista en la modalitat de floret, va participar, als 230000000 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata per equips quedant per darrere de l'equip soviètic. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) va aconseguir guanyar la medalla d'or tant en la prova individual com per equips. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic) va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova per equips, novament darrere l'equip soviètic, i la medalla de bronze en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental) aconseguí guanyar una nova medalla de plata en la prova per equips, un metall que es transformà en bronze en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà).
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar quinze medalles en el Campionat del Món d'esgrima, entre elles cinc medalles d'or.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Ildikó Rejtő-Ujlaky-Sági». [Consulta: 6 agost 2023].
# Illa Denny (Colúmbia Britànica)

L'illa Denny és una illa de la costa nord de la província canadenca de la Colúmbia Britànica, just a l'est de la comunitat de Bella Bella, també coneguda com Waglisla, a l'illa Campbell. En aquesta illa hi ha la població d'Old Bella Bella, actualment principalment abandonada, però seu de la Guàrdia Costanera Canadenca i les bases de Fisheries & Oceans, i Shearwater, seu de Shearwater Marine. L'illa té una població de 138 habitants. La seva principal atracció és el McEmery Aquatic Center a Reservoir Lane.
Va ser nomenada pel capità Daniel Pender cap a 1866, en record del tinent D'Arcy Anthony Denny, comandant d'aquesta estació.

## Referències

* ↑ Canada Census
* 1 2 «BC Geographical Names | Denny Island». [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ «Google Maps».

## Enllaços externs

* Web de l'illa (anglès)
# Illa Dundas (Colúmbia Britànica)

L'illa Dundas és una illa de la costa nord de la Colúmbia Britànica, Canadà, al costat oest del Chatham Sound, al nord-oest de Prince Rupert. Amb 148 km² és la més gran d'un grup d'illes conegudes com a illes Dundas. Altres illes més petites del grup són l'illa Baron, l'illa Dunira, l'illa Melville i altres petites illes i illots al costat oest de Chatham Sound, entre els passos Brown i Caamaño.
L'illa i el seu arxipèlag van ser batejats el juliol de 1793 pel capità George Vancouver en honor a Henry Dundas (1742-1811), tresorer de la Marina de 1783 a 1801, a qui se li va concedir el títol de vescomte de Melville el 1802 i també va ser nomenat baró Dunira. Les illes Dundas van ser originalment percebudes per Vancouver com una única illa que va anomenar illa de Dundas.

## Referències

* ↑ «The Atlas of Canada - Sea Islands», 22-01-2013. Arxivat de l'original el 2013-01-22. [Consulta: 29 març 2024].
* 1 2 «BC Geographical Names | Dundas Islands». [Consulta: 29 març 2024].
* ↑ «BC Geographical Names | Dundas Island». [Consulta: 29 març 2024].
# Illa Esther (Alaska)

Esther és una illa que es troba a la part nord-oest del Prince William Sound, a l'estat d'Alaska, Estats Units. Té una superfície de 127,336 km$^2$, una altura de 449 msnm i una població de 31 persones segons el cens del 2000.
A la part meridional de l'illa hi ha el South Esther Island State Marine Park, una part del sistema de parcs estatals d'Alaska, que comprèn el llac Esther. A l'illa només s'hi pot accedir amb hidroavió o vaixell i no té cap assentament permanent, a excepció de la Wally Noerenberg Hatchery, un dels criadors de salmó més grans del món, propietat i gestionat per la Prince William Sound Aquaculture Corporation (PWSAC).
Fou batejada pel capità George Vancouver, de la Royal Navy, el 1794.

## Referències

* 1 2 «Geographic Names Information System». [Consulta: 24 març 2024].
* ↑ Esther Island: Block 1045, Census Tract 3, Valdez-Cordova Census Area, Alaska United States Census Bureau
* ↑ South Esther Island State Marine Park Arxivat 2019-03-30 a Wayback Machine. Alaska Department of Natural Resources
* ↑ Wally Noerenberg Hatchery
# Economia del Iemen

Iemen és un país amb ingressos reduïts, que és altament dependent de l'exportació de petits jaciments de petroli, el qual és responsable per 25% del producte interior brut i 70% de les rendes governamentals. És, no obstant això, el país més pobre de l'Orient Mitjà. L'agricultura és variada, però aprofita menys del 10% del territori i és afavorida per ser l'única regió de la Península Aràbiga amb pluges regulars. Amb prou feines un 1% de la superfície és irrigable, i l'economia segueix sent molt arcaica. Dins del sector agrícola convé citar els cultius de cereals - mill, sorgo, cafè, el blat, la melca, l'ordi i el blat de moro, els llegums, les patates, les oleaginoses (sèsam i cotó), les hortalisses, el cafè i el tabac. Hi ha conreus de vinya i arbres fruiters de clima temperat i tropical (palmera de dàtils).
El país ha intentat enfrontar els efectes de la declinació en la producció de petroli, diversificant l'economia a partir d'un programa de reformes iniciat el 2006, destinat a sectors no-petrolífers i a l'atracció d'inversions estrangeres. En octubre de 2009 el país va exportar per primera vegada gas natural, com a primer resultat d'aquest programa de diversificació.

## Referències

* 1 2 The World Factbook. Arxivat 2016-08-06 a Wayback Machine. Consultat lo 24 de maig 2011