OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jan Behrendt

Jan Behrendt (Ilmenau, República Democràtica Alemanya, 29 de novembre de 1967) és un corredor de luge alemany, ja retirat, que destacà a la dècada del 1990.
Especialista de la prova masculina de parelles va participar, als 20 anys i en representació de la RDA, en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 realitzats a Calgary (Canadà), on aconseguí la medalla de plata en la prova de parelles masculines juntament amb Stefan Krausse, que es convertiria en la seva parella. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1992 realitzats a Albertville (França), i ja en representació de l'Alemanya unificada, aconseguí guanyar la medalla d'or. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 realitzats a Lillehammer (Noruega) aconseguiren guanyar la medalla de bronze i en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 realitzats a Nagano (Japó) aconseguiren novament la medalla d'or.
Al llarg de la seva carrera aconseguí onze medalles en el Campionat del Món de luge, incloent set medalles d'or (4 en la modalitat de parelles masculines i tres en la modalitat de parelles mixtes). En el Campionat d'Europa de luge aconseguí guanyar cinc medalles, entre elles tres ors (dues en la modalitat de parelles masculines i una altra en la modalitat de parelles mixtes).
Guanyà la Copa del Món de l'especialitat en tres ocasions: 1993/1994, 1994/1995 i 1995/1996.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Jan Behrendt». [Consulta: 28 desembre 2023].

## Enllaços externs

* (anglès) www.databaseolympics.com - Jan Behrendt
# Can Peguera (masia)

Can Peguera era una masia situada al peu del vessant nord del turó de la Peira de Barcelona, actualment desapareguda.

## Història

A principis del segle xix, la masia pertanyia a Gaietana Josepa de Peguera i de Vilalba-Meca, que la va llegar al seu fill Josep Maria de Càrcer i de Peguera (1779-1844), casat amb Josepa de Falguera i de Pastors. L'hereu del matrimoni fou Ramon de Càrcer i de Falguera (1809-1868), casat amb Escolàstica d'Amat i Amat, filla del marquès de Castellbell i Castellmeià.
Amb motiu de les capitulacions matrimonials del seu fill Joaquim de Càrcer i d'Amat (1835-1923), se li va fer donació del patrimoni Peguera. Morí el 1923 sense descendència i fou succeït per la seva neboda Dolors de Càrcer i de Ros (1867-1936), que el 28 de març del 1928 va vendre les 10,47 hectàrees de terres de conreu de la masia per un milió i mig de pessetes. En aquests terrenys, es va construir el polígon de cases barates de Ramon Albó, conegudes popularment com les Cases Barates d'Horta, avui un barri del districte de Nou Barris.

## Descripció

L'edifici, de planta quadrada, estava estructurat en planta baixa, on vivien els treballadors; planta principal o primer pis, on s'allotjaven els propietaris quan pernoctaven a la casa, i una segona planta o golfes. La masia també disposava d'una capella segregada de l'edifici principal i que, amb el temps, es va convertir en la parròquia de Sant Francesc Xavier.
Tenia grans jardins i vinyes, un gran bosc de pins en el turó, una font molt anomenada, una granja d'animals domèstics i uns horts on s'hi feien tota mena de verdures.

## Referències

* ↑ «Maria Josefa de PEGUERA y de VILALBA». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «José María de CARCER y de PEGUERA». geneanet. Martín Rodríguez.
* 1 2 3 DDAA, 2014.
* ↑ «María Josefa de FALGUERA y de PASTORS». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «Ramón de Cárcer y de Falguera». geneanet. Juan Antonio Navarrete y de Cárcer.
* ↑ «Escolastica de Amat y Amat». geneanet. María Pilar de Olivar i Vivó.
* ↑ «Joaquín de CARCER y de AMAT». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «Dolors de CARCER y de ROS». geneanet. Martín Rodríguez.
* 1 2 Contel, J.M. «Can Peguera». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Can Peguera». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Vegeu també

* Casa Montaner (Barcelona)
* Casa Ramon de Càrcer
* Casa Peguera

## Bibliografia

* DDAA. Les masies de Sant Andreu de Palomar. Inventari de cases de pagès andreuenques. 2a edició. Llop Roig, 2014, p. 138-139.

## Enllaços externs

* «MASIA DE CAN PEGUERA (Segle XVII-1949)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 28-08-2016.
# Apothicaire et Perruquier

Apothicaire et perruquier (títol original en francès, en català Apotecari i perruquer) és una obra dramaticomusical en un acte composta el 1861 per Jacques Offenbach sobre un llibret en francès d'Élie Frébault. Es va estrenar el 17 d'octubre de 1861 al Théâtre des Bouffes-Parisiens de París.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2010. [Consulta: 21 maig 2018].
# Marc Lamuà Estañol

Marc Lamuà Estañol (Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró, 19 de maig de 1980) és un polític català, diputat al Congrés dels Diputats en la XI, XII, XIII i XIV legislatures amb el Partit dels Socialistes de Catalunya.
Els seus pares són mestres d'escola i el seu besavi fou empresonat durant el franquisme, per haver treballat amb Carles Rahola. El 1998 es llicencià en Història i en 2002 en Història de l'Art per la Universitat de Girona i en 2007 es doctorà en arqueologia per la Universitat Rovira i Virgili amb la tesi Equid iis videretur mimum vitae commode transegisse? sobre la iconografia del Fòrum d'August a Roma i la simbologia del poder i el culte imperial.
És secretari d'organització de la Federació del PSC a les Comarques Gironines i fou elegit diputat per Girona a les eleccions generals espanyoles de 2015, 2016 i 2019.
Va ser un dels quinze diputats que van votar 'no' a la segona sessió d'investidura de Mariano Rajoy per a la dotzena legislatura del Govern d'Espanya el 29 d'octubre de 2016.
És casat i té dos fills.

## Referències

* 1 2 «Marc Lamuà Estañol - XIV Legislatura - Congreso de los Diputados». [Consulta: 23 juliol 2023].
* ↑ Marc Lamuà Arxivat 2018-03-24 a Wayback Machine. a e-politic.org
* ↑ Marc Lamuà al web del PSC
* ↑ «HOME - Congreso de los Diputados». [Consulta: 23 juliol 2023].
* ↑ «Rajoy, investido presidente gracias a l'abstención de todos los diputados del PSOE excepto 15». , 29-10-2016 [Consulta: 7 juliol 2017].
# Joe Borg

Joseph Borg (La Valletta, Malta 19 de març de 1952) és un polític maltès que formà part de la Comissió Barroso I.
Es va graduar Doctor en Dret a Malta el 1975 i Màster en Dret a Gal·les el 1988. Entre 1976 i 1989 exercí d'advocat.

## Activitat política

Membre del Partit Nacionalista (PN), el 1989 fou nomenat assessor del Ministre d'Assumptes Exteriors Europeus de Malta, càrrec que exercí fins al 1995. Aquell any va esdevenir diputat al Parlament de Malta, escó que va repetir en les eleccions generals de 1996, 1998 i 2003. El 1996 fou nomenat pel primer ministre Alfred Sant Ministre d'Indústria, càrrec que va mantenir fins al 1998. El 1999 fou nomenat per Edward Fenech Adami Ministre d'Assumptes Exteriors, càrrec que ocupà fins al 2004. En el desenvolupament d'aquest càrrec fou el principal negociador maltès amb la Unió Europea (UE) per l'entrada d'aquest petit país del mediterrani en l'organisme europeu.
L'1 de maig de 2004 fou escollit membre de la Comissió Prodi, gràcies a l'entrada del seu país a la UE, sent nomenat Comissari Europeu de Desenvolupament i Ajuda Humanitària, càrrec que compartí amb Poul Nielson. En la formació de la Comissió Barroso fou nomenat Comissari Europeu d'Assumptes Pesquers i Marítims, càrrec que deixà el 2010 amb la renovació de la Comissió.

## Referències

* ↑ «New appointment for Joe Borg» (en anglès britànic). Times of Malta. [Consulta: 16 maig 2019].
* ↑ Spiteri Bailey, Ian. «Joe Borg - the first Maltese EU Commissioner» (en anglès britànic). Times of Malta, 14-03-2004. [Consulta: 16 maig 2019].
* ↑ «The Members of Commission Barroso» (en anglès), 16-02-2010. [Consulta: 7 desembre 2017].

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina de Joe Borg a la Comissió Barroso
# Doppelgänger

Doppelgänger és el vocable alemany pel doble fantasmagòric d'una persona viva. La paraula prové de doppel, que significa "doble", i gänger, traduïda com a "caminant". La seva forma més antiga, encunyada pel novel·lista Jean Paul el 1796, és Doppeltgänger, 'el qui camina de costat'. El terme s'utilitza per a designar a qualsevol doble d'una persona, comunament fent referència al bessó malvat, d'origen mític, o al fenomen de la bilocació.
D'altra banda, la paraula també és usada per a descriure el fenomen pel qual es pot veure la pròpia imatge de cua d' ull.
Els Doppelgänger apareixen en diverses obres literàries de ciència-ficció i de fantasia, en les quals són un tipus de metamorfa que imita una persona o espècie en particular per algun motiu, generalment maligne.

## Casos més famosos de Doppelgänger

* Les suposades aparicions públiques del Doppelgänger d'Emilie Sagée, una mestra d'escola del segle xix, van ser registrades per Rober Dale Owen, després que Julie von Güldenstubbe fes públic el cas.
* Guy de Maupassant va registrar les seves experiències amb el seu Doppelgänger, i la seva història Ell?.
* Percy Bysshe Shelley afirmava haver conegut el seu Doppelgänger, que li havia aparegut per a presagiar-li la mort.
* John Donne, el poeta metafísic anglès, va conèixer qui sembla el Doppelgänger de la seva esposa a París, que li va augurar la mort de la seva filla, que encara no havia tingut.
* A la fi de la Segona Guerra Mundial corregué la brama que les forces soviètiques havien trobat un cadàver molt semblant a Adolf Hitler quan van entrar a Berlín.

## Referències

* ↑ Leonard Zusne, Warren H. Jones (1989). Anomalistic Psychology: A Study of Magical Thinking. Lawrence Erlbaum Associates. p. 121. ISBN 978-0-805-80507-9

## Vegeu també

* Bilocació
* Bessó malvat
* Etiäinen
# Parahip

Els parahips (Parahippus) són un gènere extint de mamífers perissodàctils de la família dels èquids que visqueren al Miocè inferior. Estaven emparentats amb els cavalls actuals. Se n'han trobat restes fòssils a Nord-amèrica. Eren animals pasturadors dotats de dents de corones altes.

## Referències

* ↑ Prothero, 2006, p. 197.
* ↑ Prothero, 2006, p. 191.

## Bibliografia

* Prothero, D. R. After the Dinosaurs: The Age of Mammals (en anglès). Indiana University Press, 2006. ISBN 0-253-34733-5.
# Duiquer de ventre blanc

El duiquer de ventre blanc (Cephalophus leucogaster) és un duiquer que viu a l'Àfrica central. Se sap poc sobre l'ecologia de l'espècie i només es disposa de poca informació sobre el seu hàbitat i la seva dieta.
El duiquer de ventre blanc viu al Camerun, la República Centreafricana, la República del Congo, la República Democràtica del Congo, Guinea Equatorial i el Gabon, mentre que és probable que hagi estat exterminat a Uganda.

## Referències

Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Calàpet de Surinam

El calàpet o pipa de Surinam (Pipa pipa) és una espècie d'amfibi anur de la família dels pípids. Viu en zones tropicals i subtropicals de Sud-amèrica, on habita pantans, aiguamolls, aigües tèrboles i aigües fangoses. Està altament adaptat a la vida aquàtica, ja que posseeix extremitats posteriors poderoses que l'ajuden a nedar. Fa entre 5 i 20 cm.

## Referències

* ↑ «Calàpet de Surinam». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Jan Santaló i Lloret

Jan Santaló (27 de novembre de 1994) és un polític català, alcalde de l'Ametlla del Vallès des de juny de 2023.

## Biografia

Va estudiar Enginyeria Industrial a la Universitat Politècnica de Catalunya i va complementar els seus estudis amb un Màster en Economia per la Universitat de Barcelona (UB) i un altre a la Universitat de Copenhaguen. Posteriorment ha treballat en una empresa catalana del sector ferroviari, en una multinacional del sector de l’automoció i com a professor d’economia a la Universitat Autònoma de Barcelona.
Regidor a l'oposició des de 2017, inicialment amb Esquerra Republicana, es va presentar en solitari amb la llista Ametlla't a les eleccions municipals del maig de 2023, i va obtenir 6 dels 13 regidors. Va ser investit alcalde el 17 de juny de 2023. L'oposició municipal la realitza Junts per Catalunya i Esquerra Republicana.
Dins del seu pla de govern va anunciar un nou pla urbanístic, la millora de la via pública, el nou model de recollida selectiva de residus o la recuperació de l’activitat del complex esportiu municipal de Can Camp.
Al maig de 2023, en plena campanya electoral, un desconeguts van trencar el vidre del seu cotxe, li van regirar per dins i li van deixar una nota dient "Vamos a por tí".
L'octubre de 2023 uns desconeguts van accedir al seu pis i regirar-lo mentre ell era en un ple municipal.

## Referències

* ↑ Vallès, Ajuntament de l'Ametlla del. «Ja tenim aquí el Diari de l'Ametlla de juliol». [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ «Jan Santaló: “El porta a porta no és el sistema que l’Ametlla mereix ni necessita”». [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ Vallès, Ajuntament de l'Ametlla del. «Jan Santaló, nou alcalde de l’Ametlla del Vallès». [Consulta: 3 novembre 2023].
* 1 2 «Jan Santaló, nou alcalde de l’Ametlla com a cap de la llista més votada». [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ 324cat. «Uns desconeguts entren i regiren el pis de l'alcalde de l'Ametlla del Vallès quan era al ple municipal», 31-10-2023. [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ «Uns desconeguts entren i regiren el pis de l'alcalde de l'Ametlla del Vallès quan era al ple municipal». Agència Catalana de Notícies. [Consulta: 3 novembre 2023].
# Noah Gordon

Noah Gordon (Worcester, 11 de novembre de 1926 - 22 de novembre de 2021) fou un novel·lista estatunidenc. Les seves novel·les tracten sobre història de la medicina, l'ètica mèdica, la Inquisició i la història cultural del poble jueu.

## Biografia

Gordon estudià periodisme a la Universitat de Boston, on també obtingué un màster en Literatura i Redacció Creativa. Treballà de periodista especialitzat en ciències per al The Boston Herald i escrigué diversos articles científics per a altres publicacions. Fou també director de dues revistes mèdiques, Psychiatric Opinion i The Journal of Human Stress.
La seva primera novel·la, El rabí, va romandre a la llista dels llibres més venuts de The New York Times durant més de sis mesos. La seva obra literària ha estat reconeguda amb nombrosos premis, com ara el premi James Fenimore Cooper de la Societat d'Historiadors Americans; a Alemanya, rebé el guardó del Club del Llibre de Bertelsmann i, a Itàlia, rebé el premi Boccaccio i fou finalista del certamen literari Bancarella.
A l'Estat espanyol, els seus llibres han rebut en dues ocasions l'Euskadi de Plata, guardó atorgat pels llibreters del País Basc, el premi de la revista Qué Leer, i una menció especial per part de la ciutat de Saragossa, en el marc de la setmana de novel·la històrica que l'ajuntament d'aquesta ciutat organitza anualment.
El 22 de novembre del 2021, Noah Gordon va transir íntimament a casa seva, poc després del seu 95è aniversari.

## Novel·les

* The rabbi, 1965
* The Death Committee, 1969
* The Jerusalem Diamond 1979
* The Physician (El metge, primera part de la trilogia Cole), 1986
* Shaman (Xaman, segona part de la trilogia Cole), 1992
* Matters of Choice (La doctora Cole, tercera i última part de la trilogia Cole), 1995
* The Last Jew, 2000
* Sam and Other Animal Stories, (contes infantils), 2002
* The Winemaker (El celler), 2007

## Adaptacions cinematogràfiques

* El metge, pel·lícula de 2013 basada en la novel·la El metge de Noah Gordon.

## Referències

* ↑ «Mor Noah Gordon». El Punt Avui, 23-11-2021. [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ Roberts, Sam «Noah Gordon, 95, Dies; American Novelist With an Audience Overseas» (en anglès). The New York Times, 25-11-2021 [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ «The most phenomenally successful Jewish author you’ve probably never heard of». The Forward, 22-07-2021 [Consulta: 25 juliol 2021].
* ↑ Maas, Steve «Noah Gordon is widely read and honored — just not here». Boston Globe, 07-04-2015 [Consulta: 20 setembre 2017].
* ↑ «Muere Noah Gordon, el autor de 'El médico'» (en castellà). ABC, 22-11-2021. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ «Mor l'escriptor Noah Gordon, autor del best-seller "El metge"». 324.cat, 22-11-2021 [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ «El Celler», 31-07-2009. Arxivat de l'original el 2009-07-31. [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ Geli, Carles «Noah Gordon sitúa su nueva novela en la Cataluña del vino» (en castellà). El País [Madrid], 09-05-2007. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Alòs, Ernest. «L'últim llibre de Noah Gordon es titularà a Alemanya 'El català'», 23-12-2007. [Consulta: 23 novembre 2021].
# Fresendelf

Fresendelf és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Nordsee-Treene, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 3 kilòmetres de la carretera de Norderstapel a Friedrichstadt. El 2022 tenia 85 habitants.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties» (en anglès), 13 juliol 2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Marcel Martínez i Bonifacio

Marcel Martínez i Bonifacio (Barcelona, 1981) és un musicòleg, músic especialitzat en música religiosa i director d'orquestra català. Actualment treballa de musical a la ciutat universitària de Tübingen, al sud d'Alemanya.

## Vida i treball

Marcel Martínez va estudiar orgue amb Maria Nacy i clavicèmbal amb Maria Lluïsa Cortada i Noguero (1938–2020) al Conservatori de Barcelona. Va cursar un postgrau sobre "Música ibèrica de teclat dels segles XVI, XVII i XVIII" amb l'organista Montserrat Torrent i Serra al Centro Superior de Investigaciones Científicas així com el curs universitari internacional “Música en Compostela”, on va ser guardonat amb la Premi Rosa Sabaté obtingut.
Marcel Martínez va participar en nombroses classes magistrals d'organista, entre elles amb els italians Luigi Ferdinando Tagliavini (1929–2017) i Matteo Imbruno, amb l'organista germano-hongarès Michael Radulescu (n. 1943), i amb l'alemany Wolfgang Rübsam (n. 1946). També va completar la formació de director de cor amb Conxita Garcia i Melgarejo (n. 1958) i Manuel Cabero i Vernedas (1926–2022). També va estudiar història de l'art a la Universitat Autònoma de Barcelona.
Després d'estudiar a la Universitat de Música religiosa de Rottenburg (Universitat de Música de l'Església Catòlica a la Diòcesi de Rottenburg-Stuttgart a Alemanya), Marcel Martinez va completar un màster en musicologia a la Universitat de Tübingen. Aquí hi fa actualment la seva tesi (doctorat) sobre el musicòleg català Higini Anglès i Pàmies (1888-1969).
Marcel Martínez treballa actualment com a cantor a l'església protestant de Sant Esteve de Tübingen. També hi treballa com a organista. Dirigeix, entre d'altres, el Tübinger Stephanuschor (des del 2018), el Tübinger Vokalensemble i el Reutlinger Kammerchor (Reutlingen Chamber Choir). Amb aquestes formacions fa actuacions molt aclamades com „Ein deutsches Requiem nach Worten der Heiligen Schrift“ ("Un rèquiem alemany basat en Paraules de la Sagrada Escriptura") de Johannes Brahms (1833–1897) a la Tübinger Stiftskirche (església protestant principal de Tübingen) a finals de novembre de 2023.

## Fonts

* Marcel Martínez i Bonifacio. A: Kammerchor Reutlingen (Cor de Cambra de Reutlingen) (1)
* Marcel Martínez i Bonifacio. A: Kammerchor Reutlingen (Cor de Cambra de Reutlingen) (2)

## Referències

* 1 2 3 4 5 Secció després: Marcel Martínez i Bonifacio. A: Kammerchor Reutlingen (Cor de Cambra de Reutlingen).
* ↑ Musikwissenschaftliches Institut der Universität Tübingen: Laufende Dissertationen: Marcel Martínez i Bonifacio: Der Internationale Musikwissenschaftliche Kongress Barcelona 1936.
# Semieix menor

En geometria, el semieix menor és un segment lineal associat amb la majoria de seccions còniques (com el·lipses i hipèrboles). Un extrem del segment és el centre de la secció cònica, i està en angle recte amb el semieix major. És un dels eixos de simetria de la corba: en una el·lipse, és el més curt; en una hipèrbola, el que no interseca la hipèrbola.

## El·lipse

El semieix menor d'una el·lipse és una meitat de l'eix menor, partint del centre, entremig i perpendicular a la línia que va del focus, i l'extrem de l'el·lipse. L'eix menor és el segment més llarg que va perpendicular a l'eix major.
Està relacionat amb el semieix major $a$ a través de l'excentricitat $e$i el semi-latus rectum $l$, d'aquesta manera:
    $b=a{\sqrt {1-e^{2}}}\,\!$
    $al=b^{2}\,\!$.
Es pot obtenir una paràbola, ja que el límit d'una seqüència d'el·lipses en un focus es manté fix mentre l'altre s'allunya arbitràriament en una direcció, mantenint l fixat. Llavors a i b tendeixen a l'infinit, a més ràpid que b.

## Hiperbola

La longitud del semieix menor d'una hipèrbola és la distància des d'un extrem, al llarg de la línia tangent, a cada asimptota; si això és en la direcció y és b en aquesta equació de la hipèrbola: ${\frac {\left(x-h\right)^{2}}{a^{2}}}-{\frac {\left(y-k\right)^{2}}{b^{2}}}=1$
Està relacionada al semieix major a través de l'excentricitat, d'aquesta manera:
    $b=a{\sqrt {e^{2}-1}}$
Noteu que en una hipèrbola b pot ser més llarg que a. L'eix conjugat d'una hipèrbola va en la mateixa direcció que el semieix major. Arxivat 2018-10-24 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Semieix major
# Macís

Macís és la membrana foradada que envolta la nou moscada, en botànica s'anomena aril. Aquesta és la capa fina que envolta la nou moscada. De color vermell quan és fresc, el macís es torna taronja quan està sec. Igual que la nou també s'usa, per separat, com espècia.
El macís formava part de la composició del diaphoenix (ortografia en anglès i francès), remei de la farmacopea marítima occidental al segle XVIII.
També és un dels ingredients del piment, una beguda d'origen medieval que s'elabora avui a Occitània però en el seu temps fou popular també als Països Catalans i Suïssa.
Combina molt bé amb les espècies que s'utilitzen per fer vi calent o amb les que s'utilitzen per fer infusions d'aigua calenta.

## Referències

* ↑ «macís | enciclopèdia.cat». [Consulta: 14 octubre 2018].
* ↑ D'après Dorvault, dans l'ouvrage de Yannick Romieux, De la hune au mortier, Éditions ACL, Nantes, 1986.
* ↑ Thibaut i Comalada, Eliana. Cuina medieval catalana: història, dietètica i cuina. Cossetània Edicions, 2016, p. 46. ISBN 8497912160.