OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Panbabilonisme

Panbabilonianisme és una escola de pensament dins de l'Assiriologia i els estudis religiosos que considera que la Bíblia hebrea i judaisme com directament derivats de la cultura Babilònica i la seva mitologia.

## Història

S'inicià en el segle xix, i va guanyar gran popularitat al segle xx, va ser defensada en particular per Alfred Jeremias.
En general, el Panbabilonianisme va tractar de demostrar que les mitologies més importants i cosmovisions occidentals, tenen el seu origen en un antic sistema dels mites astrals de Babilònia. Hugo Winckler va sostenir que tot el món es va originar del mite de la religió babilònica astral que s'havia originat al voltant de 3000 aC. Tots dos Winckler i Jeremies van defensar l'analogia entre la mitologia de Mesopotàmia i la mitologia d'Israel. Peter Jensen va sostenir que pràcticament tota la Bíblia va ser una reescriptura de l'Epopeia de Gilgamesh.
Les idees presentades en el seu marc encara tenen importància en els estudis mitològics. Això és principalment a causa de les òbvies similituds entre els mites en la Bíblia relativament jove i els molt més antics mites de la mitologia politeista antiga.
Algunes de les idees del Panbabilonianisme apareixen al segle xix en la polèmica protestant contra l'Església Catòlica, especialment en The Two Babylons, un pamflet produït pel teòleg escocès Alexander Hislop. El seu tema central és la seva afirmació que l'Església Catòlica Romana és una continuació encoberta de la religió pagana de Babilònia.

## Vegeu

* Literatura mesopotàmica
* La ciència i la Bíblia
* Influència Babilònica a la Bíblia

## Enllaços externs

* Lara Kahalaf Arxivat 2010-01-29 a Wayback Machine. (anglès)
* El desenvolupament, apogeu i Desaparició de Panbabilonisme Arxivat 2010-05-01 a Wayback Machine. (anglès)
# Joan Serret i Bruguera

Joan Serret i Bruguera (Badalona, 31 de gener de 1899 - Badalona, 11 d'octubre de 1969) va ser un obrer i sindicalista català, destacat militant de la Confederació Nacional del Treball a Badalona.
Va néixer a Badalona el 31 de gener de 1899, fill de Ricard Serret i de Margarida Bruguera. Segons Joan Manent, era net per via materna de Pau Brugueras i Costa –també citat com Bruguera–, republicà federal en època de la Primera República (1873). Obrer que va estar vinculat a les societats corals de Clavé i al cooperativisme. Va ser militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), un dels membres de més prestigi del sindicat. Entre 1928 i 1929 va ser membre de la Confederació Regional del Treball de Catalunya, amb seu a Badalona, i el 1930 al comitè regional català de la CNT. El 1937 va ser nomenat administrador del sanatori antituberculós instal·lat a la cartoixa de Montalegre (Tiana), decomissada i posada a mans de l'Ajuntament de Badalona. Es va exiliar a França després de la Guerra Civil. Va tornar a Badalona el 1949, on va morir vint anys més, l'11 d'octubre de 1969 a la seva residència. El seu enterrament, al cementiri vell de la ciutat, va ser de caràcter civil i un acte molt concorregut, quelcom que demostra el seu prestigi i honradesa.

## Referències

* 1 2 3 «Anarcoefemèrides del 31 de gener». Ateneu Llibertari Estel Negre. [Consulta: 17 febrer 2024].
* ↑ Albaladejo Blanco, Jordi «Pau Brugueras Costa, sindicalista i "republicà d'antany"». Carrer dels Arbres, núm. 5, 2020, pàg. 161.
* 1 2 3 Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998, p. 44.
* ↑ Palacio Serra, Francesc; Caballeria Lamelas, Enric «Montalegre: institut antituberculós i hospital d'invàlids de guerra». Carrer dels Arbres, núm. 4, 2019, pàg. 102, 105.
# Istiblennius zebra

Istiblennius zebra és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 19,3 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Hawaii.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 Randall, J.E., 1985. Guide to Hawaiian reef fishes. Harrowood Books, Newtown Square, PA 19073, Estats Units. 74 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Jenkins, O.P., 1903. Report on collections of fishes made in the Hawaiian Islands, with descriptions of new species. Bull. U.S. Fish. Comm. 22:417-538.
* ↑ Miyasaka, A., 1993. A database on scientific and common names of fishes exported from Hawaii. The information was derived from the above mentioned database. A printout of the names is also available from the State of Hawaii, Department of Land and Natural Resources, 1151 Punchbowl Street, Honolulu, Hawaii.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Tinker, S.W., 1978. Fishes of Hawaii, a handbook of the marine fishes of Hawaii and the Central Pacific Ocean. Hawaiian Service Inc., Honolulu. 568 p.
* ↑ Vaillant, M. i H.E. Sauvage, 1875. Note sur quelques espèces nouvelles de poissons des Iles Sandwich. Rev. Mag. Zool. Ser. 3. 3:278-287.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Springer, V. G. i J. T. Williams, 1994: The Indo-Pacific blenniid fish genus Istiblennius reappraised: a revision of Istiblennius, Blenniella, and Paralticus, new genus. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 565: i-iv + 1-193.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Kadhimiya

Al-Kadhimiya (àrab: الكاظمية, al-Kāẓimiyya), antigament al-Kadhimayn (àrab: الكاظمين, al-Kāẓimayn), és una antiga ciutat de l'Iraq, situada al nord de Bagdad (a 5 km del centre), que actualment ha esdevingut un dels nou districtes administratius de la capital. És un lloc sagrat per als xiïtes.
El seu nom original, al-Kadhimayn, significava ‘els dos Kàdhim’, perquè hi ha enterrats dos imams xiïtes: Mussa al-Kàdhim (mort el 802) i el seu net i successor Muhàmmad at-Taqí (mort el 834). Sobre les seves tombes es va construir inicialment una qubba o capella, potser en temps del buwàyhida Muïzz-ad-Dawla (947), i posteriorment una mesquita, acabada en temps del xa Ismaïl I de Pèrsia, al primer quart del segle xvi.
La seva població era de 169.993 persones el 1947 i de 235.745 el 1957. Enfront hi ha el barri d'al-Muazzam, al qual està unida per un pont, i on hi ha la tomba d'Abu-Hanifa an-Numan (mort el 767).

## Història

El rei cassita Kurigalzu va tenir la seva capital en un lloc proper, 12 km a l'oest. En temps dels sassànides va portar el nom de Tassudj Kutrabbul. Abans de la fundació de Bagdad el lloc s'anomenava al-Shunuzi, i més tard es va dir Maqàbir Qurayx (de vegades també Maqàbir Bab at-Tibn). La capella amb les tombes va patir danys en diverses inundacions, sent les més greus les de 977, 1073 i 1217.
El pelegrinatge a les tombes està testimoniat al segle xiii (Yakut, 1228) i llavors ja era un barri força poblat. El 1225 la capella va ser destruïda parcialment en les lluites entre xiïtes i sunnites. El 1258 la capella fou destruïda (cremada) pels mongols. Al segle xiv la vila va esdevenir ciutat independent separada de Bagdad.
El 1801 va acollir els tresors de Karbala, que fou saquejada pels wahhabites. Després de l'ocupació americana de l'Iraq es va establir a la ciutat l'anomenat Camp Justícia on foren executats Saddam Hussein, el 30 de desembre de 2006, Barzan Ibrahim al-Tikriti, antic cap de la Intel·ligència iraquiana, el 15 de gener de 2007, i Awad Hamed al-Bandar, president de la Cort Revolucionària de l'Iraq. El 20 de març del 2007 hi fou executat el vicepresident Taha Yassin Ramadan. Per un acord de 2007 els soldats americans van acceptar de no acostar-se a menys d'un quilòmetre de la mesquita.

## Enllaços externs

* Wong, Edward; Cave, Damien «Baghdad District Is a Model, but Only for Shiites». The New York Times, 22-05-2007.
# Joan de Montcada i de Tolsà

Joan de Montcada i de Tolsà ( - 1560) va ser un noble del llinatge Montcada, primer comte d'Aitona.
Fill de Gastó de Montcada i d'Àngela de Tolsà, senyora de les baronies de Beniarjó, Palma i Ador. Va heretar del seu oncle, Joan de Montcada, els estats de la casa de Montcada. Va accedir a l'herència quan encara era menor d'edat, raó per la qual la seva mare va quedar com a tutora i curador d'ell i els seus germans.
Ostentà diversos títols: senyor de la baronia d'Aitona, comte de Marmilla i Camarata, a Sicília, baró de Seròs, Mequinensa, Soses i Xiva. El 1523 se li va atorgar el títol de comte d'Aitona. També va ser Gran Senescal, Mestre Racional i Virrei de Catalunya, i successivament Mestre Justicier (1529), President (1535) i Virrei i Capità General (1536) del Regne de Sicília.
Va casar-se en primeres núpcies amb Giovanna Lagrua, baronessa de Gareni, filla de GIovanni Vincenzo Lagrua, senyor de Carini, amb qui va tenir una filla. Quedà vidu de la primera esposa i es casà en en segones núpcies amb Anna de Cardona, filla del duc de Cardona, amb qui va tenir diversos fills, entre ells Francesc, primer marquès d'Aitona, i Hug Ambròs, bisbe d'Urgell.
Va morir el 1536. Altres fonts indiquen que va morir el 1560.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Juan de Moncada y Tolsá» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 9 juliol 2023].
* ↑ Trelles Villademoros, José María. Asturias ilustrada. Primitivo origen de la nobleza de España... (en castellà). vol. 3. Madrid: Oficina de D. Domingo Fernández de Arrojo, 1760, p. 369.
* ↑ Garí de Aguilera, Blanca; Campo Gutiérrez, Ana del; García Herrero, María del Carmen. Vidas de mujeres del Renacimiento (en castellà). Barcelona: Universitat de Barcelona, 2007, p. 156.
* 1 2 3 4 Salazar y Acha, Jaime de «La nobleza titulada española del siglo XVI». Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, vol. 15, 2012, pàg. 14. Arxivat de l'original el 2024-02-23 [Consulta: 9 juliol 2023].
* ↑ Parrilla, Carmen. Notable de amor (en castellà). Madrid: Centro de Estudios Cervantinos, 2011, p. 22.
* ↑ Gómez Bendito, Vicente. Declive y liquidicación de los dominios valencianos de la Casa de Medinaceli. La crisi del Antiguo Régimen en los estados señoriales de Segorbe, Dénia y Aytona (tesi) (en castellà). Castelló: Universitat Jaume I, 2015, p. 193.
# Joaquim Bohigas i Serramalera

Joaquim Bohigas i Serramalera (Manresa, 25 de gener de 1909- Mèxic, 20 d'octubre de 1995) , fou un jurista, president de l'Audiència de Girona i escriptor.

## Nota biogràfica

Començà estudis de medicina, però finalment seguint l'ofici del seu pare, es llicencià en Dret. Durant els seus estudis a la Universitat de Barcelona, fou president de la Unió d'Estudiants Catòlics i, també, de la Unió Catalana d'Estudiants. Posteriorment, deixant de banda el Dret, fou professor de literatura a l'Escola de Bibliotecàries. Va publicar alguns treballs sobre literatura i, també, escrits sobre temes jurídics.
Inicialment, milità a la Unió Socialista de Catalunya, però, més tard es decantà per Esquerra Republicana de Catalunya, Fet en què, segurament, hi influí la seva amistat amb Santiago Vivancos i Ferrés. Fou secretari del Centre Republicà d'ERC del districte VIII de Barcelona, que presidia Vivancos.
El 1935 entrà a formar part de la Lògia maçònica Themis, de marcat caràcter catalanista.
L'octubre de 1936, durant la Guerra Civil, fou nomenat president del Tribunal Popular de Girona (l'antiga Audiència Provincial), fins que el novembre de 1937 hagué d'incorporar-se a l'exèrcit. El Tribunal Popular va ser creat per la Generalitat de Catalunya quan era conseller de Justícia l'anarcosindicalista Andreu Nin, l'octubre del 1936. Deu dies després, Joaquim Bohigas va ser nomenat president d'aquest l'òrgan de Girona. Després dels Fets de Maig del 1937, que acaben amb l'hegemonia política i social de la CNT i del POUM, l'antiga Audiència de Girona, sota la presidència de Joaquim Bohigas es plantejà la revisió de totes aquelles causes en què, procedents del primitiu Tribunal Popular, s'escaigui fer una revisió.
S'havia casat amb Montserrat Bosch i Parga i al final de la Guerra Civil emprengué amb la seva família el camí de l'exili cap a França. Inicialment, residí a Montalban i després a Montpesat de Carcin. En terres franceses col·laborà en la Resistència fracesa contra els nazis. El mes d'agost del 1942 va ser informat per l'ambaixada mexicana que podia anar a aquest país. El 8 de setembre de 1942 embarcà rumb a Mèxic. On es reuní amb la seva família. Allà travà bona amistat amb Vicenç Riera Llorca i amb els redactors de Cuadernos Americanos la revista de referència de la Universidad Nacional Autónoma de México (UNAM) fundada el 1942 per un grup d'intel·lectuals i escriptors mexicans i espanyols exiliats.
A Mèxic entrà en el món de la indústria i va col·laborar, entre altres publicacions, a Pont Blau i Endavant. El 1948 fou concedida la nacionalitat mexicana.

## Referències

* ↑ «Joaquim Bohigas i Serramalera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Joaquim Bohigas i Serramalera». Josep Vall i Segura a Memòria esquerra.cat. [Consulta: 11octubre 2023].
* ↑ Vilar Massó, Albert. L'Audiència Provincial de Girona. València: Col∙legi d'Advocats de Girona-Titant lo Blanch, 2013, p. 184-186.
* ↑ Riera Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Curial, 1994, p. 236.
# Joaquim Dualde Santos de Lamadrid

Joaquim Dualde Santos de Lamadrid (Barcelona, 14 de novembre de 1932 - Barcelona, 28 d'abril de 2012) fou un jugador d'hoquei sobre herba català, guanyador d'una medalla de bronze als Jocs Olímpics de Roma 1960. Era germà del també jugador d'hoquei sobre herba Eduard Dualde i cosí d'Ignasi Macaya.
Membre del Reial Club de Polo de Barcelona va participar, als 27 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze amb l'equip espanyol d'hoquei sobre herba, sent aquesta la seva única participació olímpica.
Morí a Barcelona el 28 d'abril de 2012.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Joaquín Dualde». [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ «Joaquim Dualde Santos de Lamadrid | enciclopedia.cat». [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ «Ha fallecido Joaquin Dualde». Real Federación Española de Hockey, 28-04-2012. Arxivat de l'original el 16 de juny 2023. [Consulta: 1r gener 2016].
# Yahya ibn Abd-al-Màlik

Yahya ibn Abd-al-Màlik, membre de la família Banu Razín, fou el tercer i darrer sobirà de la taifa d'Albarrasí, des de l'any 1103 fins al 1104.
Fill d'Abd-al-Màlik ibn Hudhayl, a qui va succeir després de la seva mort, el 18 de maig de 1103. Va governar menys d'un any, ja que va ser deposat pels almoràvits el 6 d'abril de 1104. La seva va ser la penúltima de les taifes en ser incorporades a l'imperi magrebí.
# Terebint

El terebint, llampuga, llampuga pudent (pudent en rossellonès), arbre de trementina o del pi, garrofer bord, noguerola o noguereta (Pistacia terebinthus) és un arbust de fulla caduca del gènere Pistacia, nativa del Mediterrani. Es pot trobar des de Marroc i Portugal fins a Turquia i Síria, i també a les Illes Canàries. Als Països Catalans, habitualment és present en alzinars poc densos i garrigues.
És un arbre dioic amb peus mascles separats dels peus femelles. Les seves fulles, d'uns 10 cm o més de llargada, són alternades, compostes de 5 a 11 folíols, imparipinnades, i brillants per la part de l'anvers. Les flors van del color porpra al verd. El fruit és de la mida d'un pèsol. Tota la planta té una aroma intensa. Desenvolupen agalles en forma de banya de cabra per la picadura d'alguns insectes. Es pot hibridar de manera natural amb el llentiscle (Pistacia lentiscus). A la conca del Mediterrani oriental l'espècie similar, Pistacia palaestina, també rep el nom de terebint.
És emprat com a font de trementina, possiblement la més antiga coneguda. La trementina del terebint és ara anomenada Chian, Scio o Trementina de Xipre. Els fruits són usats a Xipre per fer un pa especial. La planta és rica en tanins i altres substàncies resinoses i fou usada per les seves propietats aromàtiques i medicinals a l'antiga Grècia.

## Vegeu també

* Cafè de terebint

## Referències

* ↑ DCVB
* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 133. ISBN 84-7306-407-0.
* ↑ «FloraCatalana.net - Pistacia terebinthus L.». Arxivat de l'original el 2015-09-15. [Consulta: 30 desembre 2015].
* ↑ «Kypros.org - Terebinth» (en anglès). [Consulta: 30 desembre 2015].
* Rushforth, K. (1999). Trees of Britain and Europe. HarperCollins ISBN 0-00-220013-9.
* Giner-Larza EM et al, Anti-inflammatory triterpenes from Pistacia terebinthus galls, Planta Med. 2002 Apr;68(4):311-5.
# Artinskià

| Període | Època | Estatge | Edat (Ma) |
| Triàsic | Inferior | Indià | més recent |
| Permià | Lopingià | Changxingià | 254,14 ± 0,07 |
| Permià | Lopingià | Wuchiapingià | 259,1 ± 0,5 |
| Permià | Guadalupià | Capitanià | 265,1 ± 0,4 |
| Permià | Guadalupià | Wordià | 268,8 ± 0,5 |
| Permià | Guadalupià | Roadià | 272,95 ± 0,11 |
| Permià | Cisuralià | Kungurià | 283,5 ± 0,6 |
| Permià | Cisuralià | Artinskià | 290,1 ± 0,26 |
| Permià | Cisuralià | Sakmarià | 293,52 ± 0,17 |
| Permià | Cisuralià | Asselià | 298,9 ± 0,15 |
| Carbonífer | Pennsylvanià | Gjelià | més antic |
| Subdivisió del sistema permià segons la IUGS. ||||
L'Artinskià és un estatge faunístic del Permià. Comprèn el període entre fa 290,1 ± 0,26 i fa 283,5 ± 0,6 milions d'anys.

## Fauna

* Callibrachion gaudryi (sinàpsid)
# Joaquima Santamaria i Ventura

Joaquima Santamaria i Ventura, de pseudònim Agna de Valldaura (Barcelona, 5 d'abril del 1853 - Barcelona, 29 de maig del 1930), va ser una escriptora, folklorista i traductora catalana.

## Biografia

Nasqué en el si d'una família de botiguers establerta al carrer de la Boqueria, 31, de Barcelona, i va inclinar-se ben jove pel món de les lletres. Sempre sota pseudònim va publicar nombrosos poemes, contes i tradicions. En la dècada dels setanta i dels vuitanta va publicar al Calendari Català i a Lo Gay Saber algunes versions en vers de romàntics i felibres provençals. L'any 1875 va publicar un poema en La Llumanera de Nova York. Dos anys després, als 24 anys, va guanyar el Premi del Certamen de la Joventut Catòlica de Barcelona. Entre els anys 1882 i 1891 va col·laborar també en Feminal, el suplement de La Ilustració Catalana dedicat a les dones, que defensava programes de culturització de les dones de classe mitjana. Molts d'aquests escrits es poden trobar en les hemeroteques de revistes de l'època.
Coetània de Francesca de Bonnemaison, va desenvolupar com ella l'activitat de traductora. Entre els 70 i els 80, va traduir poemes de Frederic Mistral, Victor Hugo, Rosalía de Castro i Josèp Romanilha per a les revistes Calendari Català i Lo Gay Saber. Reconeguda folklorista, Agna de Valldaura va recollir nombroses tradicions a la seva obra Tradicions religioses de Catalunya (1877), en què defensava que la llegenda de Sant Jordi hauria succeït a Montblanc. Joan Amades va recollir aquesta opinió en el seu Costumari català (1952). Joaquima va estar casada amb Antoni Maria Fàbregas Rosal, també escriptor i traductor, i deixà 2 fills i 5 filles que li sobrevisqueren.

## Obres

* Tradicions religiosas de Catalunya (1877)
* Fullaraca : prosa y vers (1879)
* Ridolta : aplech de poesias (1882)
* Breus consideracions sobre la dona (1886)

## Referències

* 1 2 «Joaquima Santamaria i Ventura». GEC. [Consulta: 28 agost 2023].
* ↑ Bacardí, Montserrat; Godayol i Nogué, M. Pilar «Traductores: de les disculpes a les afirmacions». Literatures. Segona època, 2008, pàg. 45–66.
* ↑ La Setmana Medieval de Montblanc fa esment a aquestes referències en el seu programa de festes.
* ↑ «Joaquima Santamaria Ventura». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Vegeu també

* Feminisme cultural

## Enllaços externs

* Referències a Agna de Valldaura a l'hemeroteca digital de la Biblioteca Nacional de España 1880-1914. (en xarxa)
# Khatib

Khatib, en plural khutabà (àrab: خطيب, ẖaṭīb, pl. خطباء, ẖuṭabāʾ, literalment ‘predicador’) és el nom donat, en l'islam, a l'encarregat de fer la khutba o sermó de la pregària del divendres, normalment l'imam de la mesquita.
En l'època preislàmica el mateix terme servia per referir-se al portant-veu de la tribu. Els khutabà (o khatibs) són esmentats sovint al costat del xàïr o poeta de la tribu. La diferència entre ambdós personatges rauria en el fet que el segon s'expressa en vers, mentre que el khatib ho fa en prosa o, com a molt, en prosa rimada o saj. El khatib, juntament amb el kàhin i el sàyyid, era un dels personatges més notables de la tribu.
Khatib o al-Khatib és també un prenom islàmic.

## Bibliografia

Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Khaṭīb".
# Signe de sumar

El signe de sumar (+) és un signe que serveix, com el seu nom indica, per sumar, per exemple: 2+3, 1+1, a+b... També pot servir per marcar que un nombre és positiu (p.e.: +7), tot i que usualment no es fa (un nombre real que no va precedit de signe és positiu); només de vegades quan es comparen nombres negatius amb nombres positius.
També s'anomena plus en comptades situacions, per exemple per anomenar llenguatges de programació com el C++ (ce plus plus).

## Altres usos

Un dels usos moderns que ha rebut el signe + és, juntament amb el signe –, afegir més o menys nota en la qualificació d'un examen o prova, és a dir que A+ és més que A, i A++ és més que A+; de la mateixa manera C- és menys que C. Aquest ús és rar en el sistema de notes numèric.
En SMS i altres mètodes d'escriptura informal substitueix la paraula "més". No tan sovint i més propi dels SMS, aquest símbol pot substituir també la paraula "mes".
També és utilitzat en programació.