OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Garriga i Martínez

Joan Garriga i Martínez (la Garriga, 1972) és un músic català. Toca l'acordió diatònic i canta rumba catalana i cúmbia. Ha format part dels grups de fusió musical Dusminguet i La Troba Kung-Fú. Va rebre el Premi Ciutat de Barcelona de música l'any 2007.

## Trajectòria

Garriga va ser el líder del grup Dusminguet (1995-2004), un grup de la Garriga pioner en la barreja de ritmes i gèneres que va revolucionar al música festiva als Països Catalans i, des del 2005, fou el creador de les cançons, la veu i l'acordionista de La Troba Kung-Fú. Paral·lelament, ha fet nombroses col·laboracions amb altres músics, com ara Manu Chao, Amparanoia, Peret o Muchachito Bombo Infierno, i ha participat en altres projectes, sobretot en el temps entre la fi de Dusminguet i l'inici de La Troba Kung-Fú, com Radio Bemba, Xerramequ Tiquis Miquis, Atomik Pardalets o Ensaladilla So Insistent. També ha treballat com a productor per grups com Rauxa.
En el món teatral ha col·laborat com a músic en espectacles juntament amb el Circ Cric i amb La Perla 29 als muntatges: L'orfe del clan dels Zhao (2014), Bodas de Sangre (2017) i La bona persona de Sezuan (2019).
Segons una entrevista concedida a Fernando Cruz, Joan Garriga es dedica a la música per l'impacte que va causar-li l'Orquestra Plateria quan era petit i perquè «és l'activitat que, posant-me menys pressió, més bons resultats m'ha donat». A banda de la música, va estudiar cinema durant tres anys.

## Discografia
### Amb Dusminguet

* Vafalungo (1998)
* Postrof (2001)
* Go (2003)

### Amb La Troba Kung-Fú

* Clavell morenet (2006)
* Rúmbia at Ernesto's (2009)
* A la panxa del bou (2010)
* Santalegria (2013)

### Amb Joan Garriga i el Mariatxi Galàctic

* Nocturns de vetlla i de revetlla (EP, 2019)
* El ball i el plany (2020)

### Llibre amb CD

* 2018: Bodas de Sangre. Apunts i cançons de Joan Garriga sobre textos de Federico García Lorca (a partir del muntatge de La Perla 29 i editat per Godall Edicions). ISBN 978-84-946952-8-5

## Referències

* 1 2 «Biografia La Troba Kung-Fú». La Troba Kung-Fú. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2016. [Consulta: 24 setembre 2016].
* ↑ Mac, Juli. «Faig ballar, però cantant trec el dolor enfora». Enderrock.cat, 12-06-2020. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Joan Garriga, premi Ciutat de Barcelona 2007 de música». Vilaweb, 06-02-2008.
* 1 2 Vilarnau, Joaquim. «15 anys de la rumba del lladre». Enderrock.cat, 23-09-2021. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Entrevista a Rauxa». Mondo Sonoro.
* ↑ «Els actors necessiten concentració i silenci, mentre que els músics no parem de fer soroll». Enderrock, 28-03-2018. [Consulta: 29 juny 2019].
* ↑ «Bertolt Brecht amb fil musical». Núvol, 05-02-2019. [Consulta: 29 juny 2019].
* ↑ «El porqué de Joan Garriga» (en castellà). Fernando Cruz. Arxivat de l'original el 2013-06-13. [Consulta: 24 setembre 2016].
* ↑ «Faig música per fer ballar la gent». Catalunya Ràdio, 21-06-2019. [Consulta: 29 juny 2019].
* ↑ «Telenotícies - "El ball i el plany", nou disc de Joan Garriga i el Mariatxi Galàctic». TV3, 12-06-2020. [Consulta: 11 març 2023].

## Enllaços externs

* Joan Garriga a Efecte Collins (RTVE, 2021)
# Simple Symphony

La Simple Symphony (Simfonia simple), op. 4, és una obra per a orquestra de corda o quartet de corda de Benjamin Britten. La va escriure entre desembre de 1933 i febrer de 1934 a Lowestoft, mitjançant fragments que el compositor havia escrit per al piano com a jove adolescent, entre 1923 i 1926. Es va estrenar el 1934 a l'Stuart Hall a Norwich, amb Britten dirigint una orquestra aficionada.
La peça està dedicada a Audrey Alston (Mrs Lincolne Sutton), la professora de viola de Britten durant la seva infància. L'obra està basada en vuit temes que Britten va escriure durant la seva infantesa (dos per moviment) i pels quals tenia una afició particular. Va completar el seu esborrany final d'aquesta obra als vint anys.

## Instrumentació

* 1r violí
* 2n violí
* Viola
* Violoncel
* Contrabaix

## Estructura

Té quatre moviments:
   * Boisterous Bourrée – 3 min
   * Playful Pizzicato – 3 min
   * Sentimental Sarabande – 9 min
   * Frolicsome Finale - 3 min 15 s

## Usos posteriors

El 1944, el coreògraf Walter Gore va crear un ballet també titulat Simfonia simple per al Ballet Rambert.
Molts temes de la simfonia també s'utilitzen per a la banda sonora de Bad Blood (1986) de Leos Carax. Apareix a la pel·lícula de Moonrise Kingdom (2012) de Wes Anderson, que presenta de manera destacada moltes peces de Britten. També apareix a les dues primeres temporades de The Marvelous Mrs. Maisel (2017-2018).

## Referències

* ↑ «Benjamin Britten : Simple Symphony, Op. 4». Benjamin Britten : Simple Symphony, Op. 4. Chester Novello. [Consulta: 29 desembre 2011].
* ↑ Potter, Michelle. «‘Simple Symphony’: Walter Gore». Michelle Potter On Dancing. [Consulta: 4 gener 2014].
* Evans, Peter. The Music of Benjamin Britten. Dent, 1979. ISBN 0-460-12607-5.
* Carpenter, Humphrey. Benjamin Britten: A Biography. Faber & Faber, 1992. ISBN 0-571-14325-3.
# Molly Seidel

Molly Seidel (Wisconsin, Estats Units, 12 de juliol de 1994) és una atleta estatunidenca especialitzada en les proves de llarga distància. Ha participat en 1 Olimpíada, guanyant la medalla de bronze en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| 5.000 metres | 15:15.21 | Alabama | 11 de març de 2016 |
| 10.000 metres | 32:02.19 | Portland | 28 de maig de 2021 |
| Marató | 2:23:07 | Chicago | 8 d'octubre de 2023 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2020 | Tòquio | 3 | Marató |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). olympics.com. [Consulta: 10 febrer 2024].
# Escàndol de l'estraperlo

L'escàndol de l'estraperlo fou un escàndol polític de la Segona República Espanyola, a conseqüència de la introducció d'un joc de ruleta elèctrica de marca «Stra-Perlo», acrònim derivat dels cognoms del neerlandès Daniel Strauss i l'italià Perlowitz (Perlo), qui n'eren els promotors.
Lluís Companys es va negar a autoritzar el joc a Catalunya. Perquè se n'autoritzés la instal·lació al Casino de Sant Sebastià (Guipúscoa), van subornar el 1934 alts càrrecs del Govern, entre ells Aurelio Lerroux, nebot d'Alejandro Lerroux, líder del Partit Radical, en aquelles dates en coalició amb la CEDA de José María Gil-Robles, o el ministre de Governació, Rafael Salazar Alonso, del mateix partit.
El joc fou prohibit per la policia després de demostrar-se que el crupier podia manipular el joc amb un mecanisme elèctric. Això no va impedir que fos introduït també a Formentor (Mallorca), on posteriorment també fou clausurat.
La revelació del cas de corrupció va ser el resultat de la denúncia formulada pel mateix Daniel Strauss davant el president de la República, Niceto Alcalá-Zamora, ja que Lerroux es negà a pagar la indemnització que Strauss li exigia per la prohibició del joc. L'escàndol va ser un dels factors en l'enfonsament del Partit Radical. Així el centre polític quedava sense representació i es van potenciar els extremistes d'esquerra i de dreta. La polarització que aquest escàndol va provocar fou una de les diverses causes que van precipitar la fi de la República i l'inici de la Guerra Civil.
A partir d'aquest escàndol, la paraula estraperlo ha quedat com a sinònim de negoci fraudulent. Així, per extensió, durant la postguerra espanyola es va denominar el mercat negre d'articles intervinguts per l'Estat o subjectes a racionament (decretat pel règim de Franco.

## Referències

* 1 2 3 4 «Escàndol de l'estraperlo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Korruption erschüttert Mallorca: Und das schon vor über 80 Jahren» (en alemany). Mallorca Magazin, 03-01-2015.
* ↑ Roglan, Joaquim. 14 d'abril: la Catalunya republicana (1931-1939). Valls: Cossetània Edicions, 2006, p. 65. ISBN 9788497912037.

## Bibliografia

* Fontbona, Marc «El estraperlo, una ruleta política» (en castellà). La Aventura de la historia [Madrid], núm. 120, 10-2008, pàg. 36-40.
* Solé, José María «El escándalo del estraperlo» (en castellà). El Mundo, 17-09-1995.
Viccionari
# Josep Maria Martí Font

Josep Maria Martí Font (Mataró, 1950 - Barcelona, 12 de febrer de 2024) va ser un periodista català.
Després d'estudiar Dret i Ciències Econòmiques a la UB, va començar a fer de periodista a la premsa alternativa, en capçaleres com Star, Disco Express, Ajoblanco, Fotogramas o Vibraciones; fou també un dels membres fundadors de Ràdio 4. Interessat igualment pel món de l'art, entre 1975 i 1979 dirigí la Galeria G de Barcelona, on exposaren icones de la cultura pop, com Andy Warhol o Wolf Vostell, o la Galeria mec-mec, més centrada en l'àmbit de la contracultura. Del 1979 al 1984 va estar als Estats Units, on fou enviat especial de la revista Lecturas i col·laborava amb La Vanguardia, entre d'altres, unes feines que compaginava amb fer guions per Hollywood.
El 1984 fitxà per El País, on va estar a les seccions Societat i Internacional. Va ser corresponsal a Alemanya per El País del 1988 al 1994, on va explicar en directe la caiguda del mur de Berlín. Després fou redactor en cap de cultura del diari. Va tornar a Barcelona el 1997. El 2004 va esdevenir corresponsal a París i posteriorment cap de Cultura i Opinió de l'edició catalana del diari.
Va escriure diversos llibres, com El día que acabó el siglo XX, Después del Muro. Alemania Europa 25 años más tarde, La España de las ciudades. Decadencia y auge o La fortaleza asediada: Los populismos contra Europa amb Christophe Barbier. També va escriure Désirs de France (Michalon, 2007) i Star, La Contracultura de los 70 (Glénat, 2008).

## Referències

* 1 2 3 NacióDigital. «Mor als 74 anys Josep Maria Martí Font, corresponsal històric d'«El País»». [Consulta: 13 febrer 2024].
* 1 2 3 «Fallece Josep Maria Martí Font, el periodista que explicó como nadie la caída del muro de Berlín» (en castellà). Metropoli, 13-02-2024. [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ Catalina Serra, "Mor Josep Maria Martí Font, el periodista cultural que va narrar la caiguda del Mur de Berlín", Ara (13 de febrer de 2024)
* ↑ «Josep Maria Martí Font». CCCB, 19-05-2011. [Consulta: 13 febrer 2024].
# Església de San Juan de Rabanera

L'església de San Juan de Rabanera és un monument romànic a la ciutat de Sòria de la regió de Castella i Lleó a Espanya. Data de la fi del segle xii, té una planta de creu llatina d'una sola nau i transsepte amb la mateixa altura, amb típiques absidioles i cúpula, amb una clara influència de l'arquitectura catalana. El nom prové de veïns de Rabanera del Campo, un veïnat de Cubo de la Solana que van repoblar la zona entre 1109 i 1119.
Parcialment restaurada, i lamentablement desvirtuada per diversos afegits de capelles i sagristies que transcendeixen a les façanes, l'únic original que es veu des de l'exterior és el magnífic absis, l'astial sud del transsepte i una porta cega que s'obria també al mur sud. L'església té una supèrbia portalada, però no és pròpia sinó cedida. En efecte, davant de l'estat de ruïna irreversible en la qual es trobava l'església de sant Nicolau de la mateixa ciutat, es va decidir el 1908 traslladar-ne la portada a l'església de San Juan de Rabanera on avui lluu. Consta de quatre arquivoltes llises, excepte la interior, que recolzen sobre capitells decorats amb escenes pertanyents al Nou Testament (els quatre de l'esquerra) i relatius a la vida de sant Nicolau (els de la dreta). El timpà, de tasca molt meritòria, representa un grup de set figures de les quals la central és la de sant Nicolau en posició sedent. Aquesta portada pot ser de principi del segle xiii.
L'absis forma un hemicicle d'original aspecte extern, no se'n coneix cap altre de similar a la península ibèrica. Té una interessant decoració de motius vegetals i dues obertures apuntades, d'influència islàmica. Té tres pilastres adossades, a tall de contraforts, que són llisses de secció rectangular en el tram inferior fins a la imposta baquetonada que corre per sota de les finestres, i estriades d'igual secció en el tram superior fins a la cornisa. Contràriament a l'habitual, en posició central no hi ha cap finestra, sinó una de les pilastres que es comporta com a eix de simetria respecte al qual es distribueixen les altres dues pilastres i les dues finestres, aquestes de mig punt amb arquivolta exterior de baquetones i interior de lòbuls i estries. Quatre pseudofinestres cegues, dos en cada costat, graciosament decorades completen l'arcuació d'aquest singular absis.
El cobriment del temple s'efectua per voltes: gallonada la de l'absis, de canó apuntat la del presbiteri, també de mig canó apuntat la dels braços del transsepte, i sobre trompes la de la cúpula del creuer.

## Referències

* ↑ Gaya Nuño, 19246, p. 25, 92.
* 1 2 «Iglesia de San Juan de Rabanera» (en castellà). Turismo Soria. [Consulta: 16 juny 2024].
* ↑ Gaya Nuño, 19246, p. 31.
* ↑ «Iglesia de San Juan de Rabanera» (en castellà). Turisme Castella i Lleó. [Consulta: 16 juny 2024].

## Bibliografia

* Gaya Nuño, Juan Antonio. El románico en la provincia de Soria (en castellà). 2003, facsímil de la edició de 1946. Madric: Editorial CSIC, 1946. ISBN 978-84-00-08132-4.
# Trollius

Trollius és un gènere de plantes amb flors que conté unes 30 espècies de plantes de la família Ranunculàcia.
Són originaris de les zones temperades fredes de l'hemisferi nord. Tenen una gran diversitat d'espècies a l'Àsia i normalment creixen en sòls pesats argilosos.
La majoria són plantes herbàcies perennes amb flors de color groc brillant encara que algunes són de color taronja o lila.
Totes les espècies del gènere Trollius són verinoses quan són fresques pels ramats però normalment no són menjades, ja que són de gust agre.
Algunes espècies s'utilitzen en jardineria amb alguns cultivars seleccionats amb flors grans i brillants.

## Espècies presents als Països Catalans

* Trollius europaeus ssp europaeus

## Galeria

* Trollius laxus
* Trollius sp.

## Referències

* ↑ Oriol de Bolòs i Josep Vigo, Flora dels Països Catalans 1980
# Tönning

Tönning (frisó septentrional Taning, danès Tønning) és una ciutat del districte de Nordfriesland a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a la desembocadura del riu Eider, a la península d'Eiderstedt.

## Burgmestres

* 1945-1946: Anton Schömer
* 1946-1960: Heinrich Christensen
* 1960-1978: Rolf Pankuweit (CDU)
* 1978-1997: Gerhard Bittner
* 1997-2014: Frank Hass
* des de 2015: Dorothe Klömmer

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 16 març 2025].
* ↑ «Relation: Tönning (1106363) bei OpenStreetMap (Version #32)».
* ↑ «Liste: Zuordnung der Gemeinden zu den Naturräumen» (PDF) p. 18.
* ↑ Vgl. Eintrag in Naturräumliche Haupteinheiten Deutschlands
* ↑ «Bürgermeister in Ammersbek, Tönning und Molfsee gewählt». ndr.de.
# Nigella

Nigella és un gènere de plantes amb flors. Consta de 14 a 20 espècies de plantes anuals de la família Ranunculàcia. Són originàries del sud d'Europa, Nord d'Àfrica i sud-oest d'Àsia. Les espècies fan de 20-90 cm d'alt, amb les fulles finament dividides. Les flors són blanques, grogues, rosades, blau pàl·lid o blau porpra, tenen de 5 a 10 pètals. El fruit és una càpsula composta de diversos fol·licles cadascun amb nombroses llavors. Les llavors de N. sativa, coneguda com a kalonji o comí negre es fan servir com a espècia en la cuina de l'Índia i del Pròxim Orient. Nigella damascena ha crescut en els jardins anglesos des del temps de la reina Elisabeth I, Nigella hispanica també s'utilitza per les seves grans flors blaves, estams vermells i fulles grises.

## Referències

* 1 2 Oriol de Bolòs i Josep Vigo, Flora dels Països Catalans 1980
# Iberis

Iberis o carraspic és un gènere de plantes de l'ordre de les Brassicals. Moltes de les 30 espècies que conté són originàries de la regió mediterrània. Algunes d'aquestes plantes tenen propietats medicinals i s'han vingut utilitzant a la medicina tradicional casolana contra la gota i el reumatisme. També tenen valor com a planta ornamental de jardí, creixent molt bé en roquerars.

## Taxonomia

* Iberis pinnata - matablat pinnat*
* Iberis sempervirens - carraspic sempreverd*
* Iberis saxatilis - carraspic saxàtil*
* Iberis linifolia - viudeta*
* Iberis amara - capblanc o matablat (comú)*
* Iberis ciliata - carraspic ciliat*
* Iberis spathulata*
* Iberis gibraltarica - carraspic de Gibraltar
* Iberis semperflorens - carraspic sempreflorit, senyoret
* Iberis umbellata - carraspic umbel·lat

### Nota

    * Espècies autòctones als Països Catalans

## Referències

* ↑ Segons Maistral, a Yannick Romieux, De la hune au mortier, Éditions ACL, Nantes, 1986

## Enllaços externs

* Iberis - Flors del Rosselló Arxivat 2011-02-05 a Wayback Machine.
* Flora vascular (castellà)
# Treballs forçats

Els treballs forçats són un càstig aplicat a delinqüents o presoners de guerra pel qual la pena de privació de llibertat s'acompanya de la realització forçada de treball generalment no remunerat. En alguns casos es presenta com un treball a què s'obliga els menors d'edat.
Des de l'aprovació de la Constitució del 1978 a Espanya els treballs forçats resten prohibits (article 25.2). Tanmateix, es poden utilitzar un treball a la comunitat com a alternativa a la presó o multa i com a mitjà de reinserció. Dins de les presons és possible treballar si el pres ho sol·licita, tanmateix mai no és obligatori. De fet no tots els presos que sol·liciten treball l'obtenen per falta d'empreses que n'ofereixin. Els presos obtenen un sou baix, tanmateix, com a la presó, tenen el menjar i l'allotjament gratuït. Les condicions laborals són molt variables, sent en alguns casos infrahumanes. Als presos sense cap formació, si la feina implica l'aprenentatge d'un treball qualificat, és possible que els faciliti la seva reinserció. Les empreses aconsegueixen mà d'obra pràcticament gratuïta i en alguns casos a més s'estalvien el cost de l'equipament material.

## En la literatura

L'autor irlandès Oscar Wilde escrigué la seva carta De profundis durant el seu captiveri a la presó de Reading, on havia estat condemnat a treballs forçats per homosexualitat.
# Partit d'Esquerra Liberal

Partit d'Esquerra Liberal (noruec Frisinnede Venstre) fou un partit polític de Noruega fundat el 1909 sota el lideratge del primer ministre Christian Michelsen com a escissió conservadora del Venstre.
El partit va mantenir una estreta col·laboració amb el Partit Conservador de Noruega, i entre d'altres, va formar part del govern Løvland, del govern Konow, del govern Bratlie, del primer i segon govern Bahr Halvorsen, del govern Berge i del govern Lykke. Tant Abraham Berge com Wollert Konow foren nomenats primer ministre de Noruega.
El partit va rebre 26 escons a les eleccions legislatives de Noruega de 1909, però els resultats anaren empitjorant amb els anys, i a les eleccions legislatives noruegues de 1933, en les que va competir com a Partit Popular Liberal (Frisinnede Folkeparti) només en va obtenir un. Hom explica aquests mals resultats a causa de la competència amb el Nasjonal Samling. A les eleccions de 1936 es va apropar al NS, però encara va obtenir pitjors resultats i no va obtenir cap escó. Després de la Segona Guerra Mundial es va dissoldre i la major part dels seus membres ingressaren al Partit Conservador.

## Resultats electorals

Storting :
| Any | Vots | Vots | Vots | Escons | Escons | Govern | Pos. |
| Any | No. | % | ± pp | No. | ± | Govern | Pos. |
| 1909 | 175,388 | 41.49 %$^1$ | Nou | 23 / 123 | Nou | Coalició | 3r |
| 1912 | 162,074 | 33.15 % | 8.34 | 4 / 123 | 19 | Coalició (1912–13) | 5è |
| 1912 | 162,074 | 33.15 % | 8.34 | 4 / 123 | 19 | Oposició (1913-15) | 5è |
| 1915 | 179,028 | 28.98 % | 4.17 | 1 / 123 | 3 | Oposició | = 5è |
| 1918 | 201,325 | 30.39 % | 1.41 | 10 / 126 | 9 | Oposició (1918–20) | 4t |
| 1918 | 201,325 | 30.39 % | 1.41 | 10 / 126 | 9 | Coalició (1920–21) | 4t |
| 1921 | 301,372 | 33.31 % | 2.92 | 15 / 150 | 5 | Oposició (1921–23) | 5è |
| 1921 | 301,372 | 33.31 % | 2.92 | 15 / 150 | 5 | Coalició (1923–24) | 5è |
| 1924 | 316,846 | 32.53 % | 0.78 | 11 / 150 | 4 | Oposició (1924–26) | = 5è |
| 1924 | 316,846 | 32.53 % | 0.78 | 11 / 150 | 4 | Coalició (1926–27) | = 5è |
| 1927 | 254,530 | 25.47 % | 7.06 | 2 / 150 | 9 | Coalició (1927–28) | 6è |
| 1927 | 254,530 | 25.47 % | 7.06 | 2 / 150 | 9 | Oposició (1928–30) | 6è |
| 1930 | 358,734 | 30.02%$^2$ | 4.55 | 5 / 150 | 3 | Oposició | 5è |
| 1933 | 272,690 | 21.84 % | 7.5 | 1 / 150 | 4 | Oposició | = 5è |
| 1936 | 329,560 | 1.3 % | 0.8 | 0 / 150 | 1 | Extraparlamentari | = |
# Fus (eina)

El fus és un objecte que serveix per a filar fibres tèxtils. En la seva forma més simple és un tros de fusta llarg i arrodonit, que s'agusa en els seus extrems. i que en un d'ells, normalment l'inferior, duu una peça rodona de contrapès i topall, anomenada tortera o fusaiola.
Per a filar amb un fus es comença per prendre un floc d'alguna fibra tèxtil com llana o cotó i es retorça una porció entre els dits fins a donar-li forma de bri. Aquest bri inicial s'amarra al fus i se segueix realitzant el procediment de torsió. Mentrestant, amb l'altra mà es fa girar el fus amb un extrem afirmat en el sòl, de manera que el bri vaja enrotllant-se a ell, en aquesta operació la tortera ajuda a evitar que el fus es desestabilitzi i caigui. Una vegada que el fus s'ha omplert, la fibra filada es desenrotlla manualment o amb una debanadora, per a guardar-la com cabdell o com una madeixa, en aquest darrer cas, també pot usar-se una aspa.
El fus, és les seues diverses formes, és una eina que data del neolític i que s'utilitza fins a l'actualitat. Varien principalment en les seues dimensions i materials, però també pel lloc que se situa la nou (dalt o baix) i per la presència o no de crocs o ganxos per a sostenir el bri que s'està filant. Una forma més sofisticada de fus, encara que també molt antiga, és la filosa que incorpora una roda, un pedal o manovella i una menuda debanadora. Els fusos prehistòrics solien ser fets de pedra.
Durant l'edat moderna s'usava com a símbol de la feminitat en les obres pictòriques.

## Història

L'origen del primer fus de fusta es perd a la història perquè els materials no van sobreviure. Els fusos amb ponderació de verticils es remunten almenys a l'època neolítica; s'han trobat verticils de fus en excavacions arqueològiques arreu del món.
Un fus també forma part de les rodes de filar tradicionals on és horitzontal, com la charkha índia i la roda gran o caminant. En la producció de fil industrial, també s'utilitzen fusos; veure Spinning Jenny, Spinning mule i Ring spinning.
La fusta tradicionalment preferida per fer fusos era la d'Euonymus europaeus, d'on deriva el nom tradicional anglès spindle bush.

## Notes

* ↑ A aquesta forma, per ser típica dels fusos, la hi coneix amb el nom de "fusiforme"

## Referències

* ↑ Flohr, Miko. «textile production» (en anglès). Oxford Classical Dictionary, 07-03-2016. DOI: 10.1093/acrefore/9780199381135.013.6313. [Consulta: 20 octubre 2022].
* ↑ Clapham, A. R. (1975). The Oxford Book of Trees. Oxford: Oxford University Press. p.31.

## Vegeu també

* Filadora, també era una eina del neolític que servia per a cosir teixits i fer roba.
Viccionari