OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tarta Relena

Tarta Relena és un duo català de cant a capella format per Marta Torrella i Helena Ros el 2016. El seu àlbum de debut Ora Pro Nobis (Indian Runners, 2019) presenta vuit cançons entre les quals hi podem trobar tonades de Creta, polifonies de Còrsega, melodies sefardites, tonades de les Balears, ritmes rebetiko i fins i tot una mica de Björk. El 17 d'abril de 2020 van treure el seu segon àlbum, Intercede Pro Nobis (The Indian Runners, 2020). Amb cinc cançons, és una continuació del primer. El 2021 van treure el seu tercer treball, Fiat lux.
Han estat reconegudes amb distincions com el Premi Enderrock de la crítica a millor disc de folk per Ora pro nobis i el Premi Calàndria 2019 de Núvol. També han obtingut el Premi Ciutat de Barcelona de Música 2024 per la seva mirada al passat des del present.
L'abril de 2024 van fer la primera actuació de la història d'un grup català a la prestigiosa sèrie de concerts Tiny Desk de la cadena pública de ràdio NPR dels Estats Units.
L'octubre de 2024 van treure el seu quart disc, És pregunta.

## Discografia

* Ora Pro Nobis (Indian Runners, 2019)
* Intercede Pro Nobis (EP; Indian Runners, 2020)
* Remixos (EP; Indian Runners, 2021)
* Fiat lux (La Castanya/Indian Runners; 2021)
* És pregunta (Latency, 2024)

## Referències

* ↑ «Desgranem «Ora pro nobis» amb Tarta Relena», 19-01-2019. [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Tarta Relena» (en castellà). [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Tarta Relena estrena 'Intercede pro nobis'», 17-04-2020. [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Tarta Relena: «No ens esperàvem res i ens està venint molta cosa»», 24-12-2019. [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Tarta Relena, l'instrument més natural», 05-11-2019. [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «S’anuncien els guanyadors de l'edició que fa 75 dels Premis Ciutat de Barcelona». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ Vidal, Guillem. «Tarta Relena fa història cantant en català al Tiny Desk», 03-04-2024. [Consulta: 3 abril 2024].
* ↑ «Tarta Relena, la música sacra i el triomf del català a l'estranger», 08-04-2024. [Consulta: 8 abril 2024].
* ↑ «És pregunta (Tarta Relena)», 25-10-2024. [Consulta: 18 octubre 2024].
# Brookita

La brookita és un mineral de la classe dels òxids. Va ser descoberta per A. Levy el 1925 en una zona situada entre Beddegelet i Tremadoc, a uns 13 quilòmetres de Snowden, al País de Gal·les, Regne Unit, rebent el seu nom en honor del mineralogista anglès Henry Brooke (1771-1857). Es tracta d'una de les cinc formes minerals del diòxid de titani, juntament amb l'anatasa, el rútil, l'akaogiïta i la riesita. La bellesa d'alguns dels cristalls d'aquest mineral, especialment els que pertanyen a la varietat arkansita, ha fet d'ell un objecte molt valorat pels col·leccionistes.

## Característiques

La brookita és un mineral amb fórmula química TiO₂. Cristal·litza en sistema ortoròmbic i té una duresa de 5,5 a 6 a l'escala de Mohs. La seva fractura és subconcoidal i l'exfoliació feble.

## Formació i jaciments

La brookita pertany al grup dels minerals anomenats hidrotermals, és a dir, que es formen per processos de dissolució i precipitació relacionats amb la solidificació del magma en les fissures de roques preexistents. Aquest origen fa possible que el mineral es pugui trobar en les vetes i filons que es formen en les esquerdes i cavitats de les roques, on generalment solen entapissar les parets. També és possible trobar diminuts cristalls d'aquest mineral en moltes roques sedimentàries, on es forma com a mineral d'alteració. Als territoris de parla catalana se n'ha trobat brookita a Espot (Pallars Sobirà), a Arsèguel (Alt Urgell), i a la Sèrra de Horno, a Vielha e Mijaran (Vall d'Aran).

## Varietats

Arkansita és el nom amb què es coneix una varietat morfològica de brookita provinent d'Arkansas, Estats Units, trobada també a Sibèria, Rússia.

## Referències

* 1 2 «Brookite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 abril 2014].
* ↑ Font, Joan «Zircó, brookita i anatasa d'Arsèguel, Alt Urgell, Lleida». Infominer, 67, 2016, pàg. 4.
* ↑ Joan Vinyoles Verdaguer · Josep Lluís Garrido Rufaste · Josep Carreras Peñalvert «Mineralitzacions en esquerdes de tipus alpí a la Sèrra de Horno, Vielha e Mijaran, Val d’Aran, Lleida, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 12, 3, 2016, pàg. 5 - 54 [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ «Arkansite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 abril 2014].
# Emblemata

Conegut simplement com els "Emblemata", aquest llibre d'emblemes d'Andrea Alciato aparegué a Augsburg (Alemanya) l'any 1531 sota el títol Viri Clarissimi D. Andreae Alciati Iurisconsultiss. Mediol. Ad D. Chonradum Peutingerum Augustanum, Iurisconsultum Emblematum Liber. Produït per impressor Heinrich Steyner, la primera edició (no autoritzada) constava d'un manuscrit de poemes en llatí que Andrea Alciato havia dedicat al seu amic, Conrad Peutinger, i que havia circulat amb els seus companys. L'edició de 1531 fou seguit per la de 1534, aquesta autoritzada per Alciato, publicada a París per Christian Wechel, que aparegué sota el títol Andreae Alciati Emblematum Libellus ("Llibret d'emblemes d'Andrea Alciato"). La paraula "emblemata" és el plural del grec "emblema", que vol dir una peça d'un mosaic o ornament: en el seu pròleg a Peutinger, Alciato descriu els seus emblemes com una recreació erudita, un passatemps per humanistes.
Hi havia centes d'edicions del llibre, a vegades amb comentaris, com la del Brocense. L'obra d'Alciato va produir centenars d'imitacions per tot Europa, incloent-hi un llibre d'emblemes en català, l'Atheneo de grandesa de Josep Romaguera i una traducció al castellà de Bernardo Daza Pinciano, Los emblemas de Alciato traducidos en rimas españolas.
Poetes catalans com Pere Serafí i Francesc Fontanella van escriure emblemes (però sense imatges).
# Fugichnia

Fugichnia és una classe etològica de traces fòssils caracteritzades com a "túnels d'escapament" que es formen com a resultat dels intents d'alguns tipus organismes d'escapar de l'enterrament en esdeveniments sobtats d'alta sedimentació com els corrents de terbolesa. Els caus solen estar traçats amb patrons en ziga-zaga (chevron pattern) que mostren la direcció ascendent en què els organismes estaven fent túnels en el moment del desplaçament i plegament del substrat sedimentari. Altra situació possible és les marques d’escapament siguin descendents, a mesura que el sediment s'erosionava per tal de no quedar al descobert.
Fugichnia ja hi apareix en la classificació genètica i ecològica proposada per Seilacher (1964).

## Referències

* ↑ A dictionary of earth sciences. 3rd. Oxford ; New York: Oxford University Press, 2008 (Oxford paperback reference). ISBN 978-0-19-921194-4. OCLC 177509121.
* 1 2 «La paleontologia». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 agost 2024].
# Estadi Colombino

L'antic Estadi Colombino de Huelva, inaugurat el 1957 com a Estadi Municipal (nom que va mantenir fins al 1987), va ser el recinte esportiu que va acollir durant quaranta-quatre anys els partits de futbol oficials del Real Club Recreativo de Huelva.

## Història

A mitjans de la dècada de 1950, amb la intenció de construir un nou estadi per a l'equip de Huelva que millorés les instal·lacions del ja vetust Estadi del Velòdrom, es va planejar, a poc més d'un quilòmetre de distància i a la barriada d'Isla Chica, l'edificació d'un estadi d'acord amb els nous temps. L'Ajuntament i l'alcalde de la ciutat Antonio Segovia Moreno va adquirir llavors un terreny d'aproximadament quatre hectàrees per 69.000 pessetes que es trobava proper a l'Església del Sagrat Cor de Jesús.
Els treballs de construcció -sota les ordres dels arquitectes Miguel Rodríguez Cordero i Ricardo Anadón Frutos- es van iniciar el 21 de febrer de 1955 i aprofitant un turó de la zona, es va dissenyar un estadi d'un anell, amb tribuna teulada mitjançant visera i pistes d'atletisme al voltant de la gespa. L'estadi, amb capacitat per a 20.000 espectadors drets (al voltant de 17.000 asseguts ja a la seva última etapa), es va acabar de construir el 1957 després d'una inversió final de 15 milions de pessetes.
La seva inauguració oficial va ser el 6 de setembre de 1957, amb un partit en què l'equip de Huelva es va enfrontar a dos històrics espanyols més: l'Athletic Club i el Reial Madrid. Des de llavors el recinte, que va assistir al creixement imparable de la Barriada d'Isla Chica, va acollir els partits de l'equip amb petites remodelacions fins que el 2001, es va construir als afores de la ciutat l'Estadi Nuevo Colombino. El seu últim partit oficial va ser un Recreativo de Huelva - Llevant UE el dia 9 de desembre de 2001.
L'edifici va quedar en desús fins a principis del 2007, quan es va procedir a la seva demolició després de vuit anys de polèmica entre l'Ajuntament, els veïns i la Junta d'Andalusia pel futur ús que hom donaria als terrenys. Al seu solar hi ha el projecte de construir habitatges, un centre comercial, aparcaments, un centre social, un hotel i un parc d'11.000 metres quadrats. El 6 d'agost del 2008 van començar les obres per a l'execució de l'enderrocament de la portada que quedava dempeus de l'antic estadi Colombino.
Després de la demolició, l'alcalde de Huelva en aquell moment, Pedro Rodríguez, va anunciar que el Pla Especial de la barriada d'Isla Chica estava en marxa. El 2015 el solar estava ocupat per un pàrquing de vehicles.

## Referències

* ↑ La Huelva Cateta. «Hasta siempre Colombino». [Consulta: 20 juliol 2014].
* ↑ maripazmoguer. «Inaugurado el nuevo aparcamiento de Isla Chica en el solar del antiguo Estadio Colombino» (en castellà). Huelva Buenas Noticias, 26-01-2015. [Consulta: 4 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Article sobre l'enderrocament del vell Estadi Colombí a "El País"
* El vell estadi dona pas a un gran parc i dotacions a Isla Chica "Huelva Información"
# Partit Demòcrata Cristià (El Salvador)

El Partido Demócrata Cristiano (PDC) és un partit polític salvadorenc d'ideologia humanista cristiana fundat el 25 de novembre de 1960.
Durant dècades va ocupar un important paper en la història política del Salvador. El seu fundador i primer secretari fou Abraham Rodriguez i entre els seus primers seguidors es trobaven José Ítalo Giammatei, Vicente Vilanova, Guillermo Manuel Ungo, Julio Adolfo Rey Prendes i José Napoleón Duarte. Actualment compte amb sis diputats nacionals i dos en el PARLACEN.
# Sistema quinari

Sistema de nombres en matemàtiques :
El sistema de numeració quinari és el sistema de numeració que utilitza la base cinc. L'origen d'aquesta manera de comptar és antropomòrfic. La base 5 era usual entre els pobles que van aprendre a comptar amb una sola mà i a prolongar la sèrie dels nombres utilitzant l'altra com una referència.
Per a representar qualsevol nombre en el sistema quinari, s'empren els dígits del 0 al 4. En acord amb aquest mètode, el nombre cinc s'escriu 10, el nombre vint-i-cinc 100 i el seixanta s'escriu 220.
Durant el segle xx, només algunes tribus de l'est d'Àfrica seguien emprant el sistema amb base cinc. Tanmateix, el sistema amb base deu (decimal) ha perdurat a la majoria dels territoris i aquestes tribus, igual que totes les altres cultures que utilitzaven el sistema quinari, s'han passat al decimal.

## Vegeu també

* Quinari
* Codi binari
* Sistema decimal
* Sistema de numeració
# Campionat del món de ciclisme en pista de 1939

El Campionat Mundial de Ciclisme en Pista de 1939 es va celebrar a Milà (Itàlia) del 26 d'agost al 3 de setembre de 1939.
Les competicions es van celebrar al Velòdrom Vigorelli de Milà. Es va competir en 2 disciplines, 1 de professional i 1 d'amateur. La final dels professionals entre el belga Jef Scherens i el neerlandès Arie van Vliet no es va disputar degut al començament de la Segona Guerra Mundial.

## Resultats
### Professional

| Prova | | | |
| Velocitat individual | Final no disputada | Final no disputada | Albert Richter Tercer Reich |

### Amateur

| Prova | | | |
| Velocitat individual | Jan Derksen Països Baixos | Italo Astolfi Itàlia | Gerhard Purann Tercer Reich |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Països Baixos | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Itàlia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Tercer Reich | 0 | 0 | 2 | 2 |

## Referències

* 1 2 3 «Bike Cult: World Track Championships: 2016--1893». [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «L'Auto-vélo» (en francès), 28-08-1939. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ «Le Miroir» (en francès), 05-09-1939. [Consulta: 17 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Resultats a la web de l'UCI
* World Championship Track Cycling (anglès)
# Can Batista (Subirats)

Can Batista és un nucli de població del municipi de Subirats (Alt Penedès) situat prop de la línia divisòria dels termes de Subirats i Sant Sadurní, al costat de la riera Lavernó. Té una població de 73 habitants (2023).
El poble neix a redós de la masia Carbó de Puigfedó, del segle XIV, coneguda com a Batista, en ser el malnom de Jaume Carbó, un dels seus propietaris. A finals del segle XVIII i principis del XIX, la família Carbó es va dedicar a la destil·lació d'aiguardent, però en anar malament el negoci, decideix fragmentar i vendre la casa pairal i la finca a diverses famílies. com la de Baldiri Raventós i la dels Marigó, sorgint així l'actual nucli de Can Batista.
El poble disposa d'un local social, situat a la plaça de les Escoles, on també hi ha la font de Can Batista, decorada amb rajoles blanques i blaves formant un escacat, amb la mateixa estètica que en d'altres barris de Subirats, fet que reforça la identitat municipal.

## Referències

* 1 2 Querol i Rovira, Carles. Subirats. Conèixer el seu atractiu, viure'l i gaudir-lo. Ajuntament de Subirats i Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 45. ISBN 978-84-96995-03-1.
* ↑ «082732 Subirats». Institut d’Estadística de Catalunya. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Equipaments municipals». Ajuntament de Subirats.
* ↑ «Font de Can Batista». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Elionor d'Aragó i de Castella

Elionor d'Aragó (1182 - 1226), princesa d'Aragó i comtessa consort de Tolosa.
Nasqué el 1182 sent filla del comte-rei d'Aragó Alfons el Cast i la seva segona muller, Sança de Castella. Era neta per línia paterna del comte Ramon Berenguer IV i la reina Peronella d'Aragó, i per línia materna del rei Alfons VII de Castella i la princesa Riquilda de Polònia. Fou germana del comte-rei Pere el Catòlic i el comte Alfons II de Provença. Vers el 1202 es casà amb el comte Ramon VI de Tolosa, titular del comtat de Tolosa, de qui fou la sisena esposa. D'aquesta unió no tingueren fills.

## Referències

* ↑ Smith, Damian J. Innocent III and the Crown of Aragon: The Limits of Papal Authority. Taylor & Francis, 2017-05-15, p. 157. ISBN 978-1-351-92743-7.
# Can Frares

Can Frares, també coneguda com a Torre dels Frares, era una masia del barri barceloní de Montbau, actualment desapareguda.

## Història

Heretat veïna de Can Barret (a l'altra banda del torrent d'en Duran), era una masia originària del segle xviii, que el xix va ser lloc de descans dels pares Mínims, vinculada amb l'ermita de Sant Cebrià i Santa Justina. La finca era molt extensa, amb molta vinya i abundància d'aigua. Estava emplaçada en els dominis del marquès d'Alfarràs i de Llupià (vegeu Palau del Marquès d'Alfarràs (Horta)).
Arran de la desamortització de 1835, la casa va passar a ser propietat del notari Ferran Moragas i Ubach (vegeu Palau Benet-Desvilar). El 1863, a la capella es van casar el seu fill Arístides Moragas i Barret i Consol Barret i Carafí, pubilla de Can Barret. Fruit d'aquest matrimoni va ser Francesc Moragas i Barret, fundador de la Caixa de Pensions per a la Vellesa i d'Estalvis de Catalunya i Balears.
A partir de 1915, la casa i les terres foren propietat de la Casa de la Caritat. El 1917 el president de la Mancomunitat de Catalunya, Josep Puig i Cadafalch, va encarregar-ne a l'arquitecte Josep Goday i Casals l'adaptació per a asil de dones i nenes epilèptiques i la construcció de 2 nous pavellons per a preventoris de nens tuberculosos. La masia i la capella es va remodelar amb magnífics esgrafiats a la façana. Van estar en funcionament entre 1918 i 1970.
El 1973, la casa i els pavellons van ser enderrocats arran de la remodelació dels equipaments del recinte Mundet.

## Referències

* 1 2 Giménez i Compte, Carlota. Montbau 50 anys. Un barri de Collserola. Ajuntament de Barcelona, 2011. ISBN 978-84-9850-287-9.
* 1 2 3 «4. Can Frares». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Moyano, Neus «Can Frares, asil d'epilèptiques». Ressò de Montbau, 4-2022, pàg. 6-10.
# Can Frias

Can Frias, també conegut com el Castellet, és un edifici de Badalona, al barri de Dalt de la Vila, i forma part del conjunt de la plaça de Barberà.
L'edifici es va construir a finals de segle XIX, arran d'un projecte del marquès de Barberà presentat el 1869 a l'Ajuntament de Badalona. Està situat a la plaça de Barberà i forma part del seu conjunt, i, per tant, té protecció total. A banda de l'accés a la plaça, que es fa per una escala, també té accessos pels carrers de la Costa i del Fossar Xic. Consta de planta baixa i dos pisos, la façana està decorada amb falsos carreus, el ràfec està coronat amb merlets i la coberta és plana. El 2010 es van dur a terme obres de rehabilitació de la façana, després d'anys d'abandonament i de queixes veïnals a causa de la degradació de l'edifici. L'Ajuntament de Badalona va instar els seus propietaris, els marquesos de Barberà, a prendre mesures a causa dels problemes de seguretat de la façana. El 2017 hagué de fer-se un sanejament de la finca.

## Referències

* 1 2 Martínez, Facu «Patrimoni en vies d'extinció». La Costa del Meco, 2018.
* 1 2 Expósito, Joan «El Castellet o Can Frias». La Costa del Meco, 2010.
* ↑ Padrós, Joan Antoni; Lladó, Francesc. «Plaça Barberà». Ajuntament de Badalona, 1980. [Consulta: 28 maig 2024].
* 1 2 Membrives, Marta «Comença la rehabilitació de Can Frias, a tocar de Santa Maria». El Punt Avui, 13-10-2010.
# Can Merlines

Can Merlines és un raval d'Avinyó Nou, al municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès), situat al costat de la carrerada, antic camí ramader, on aquesta travessa la carretera de l'Ordal, actual N-340. La tipologia predominant és la construcció de planta baixa i pis. Resulten d'interès les següents cases: Carretera de Barcelona: 106, 108 (Ca la Remei/Cal Boter. El Joan Boter), 112, 114 i 116 Carrerada Núm. 3. Queda inclòs, així mateix el forn de cal Rajoler i la sínia de cal Carbó a un i altre costat de la carretera.
El Merlines, que va construir en aquest indret la primera casa, venia de Les Gunyoles, com altres veïns d'aquell nucli de població, i va baixar fins a aquest indret, més a prop de les principals vies de comunicació.
Rep també el nom de Can Merlines el polígon industrial creat al costat de la carrerada i del raval.

## Referències

* 1 2 «Can Merlines». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ «Noms per a nous carrers». Avinyonet Avui, 4-2004, pàg. 8.
# Requiari

Requiari fou rei dels sueus (448-456). Era fill del rei sueu Requila, i havia pujat al tron el 448. Poc després es va casar amb la filla de Teodoric I (rei dels visigots). Al·legant una visita al seu sogre va reunir un fort exèrcit, amb el que va devastar el centre de la Tarraconense probablement aliat a les partides de bagaudes que actuaven a la vall de l'Ebre. Va atacar Cesaragusta i Ilerda i es va apoderar de la regió fins a la vall del Segre (449). Les forces godes de la província, sota el comandament del romà Basili el van combatre i finalment el 452 va signar un tractat amb els comes Fortunatus i Manricus, que establia la retirada dels sueus de la Tarraconense i d'altres territoris. El 455 Requiari va trencar l'acord i va tornar a envair la Tarraconense, potser en ajut dels seus aliats vascons. El seu cunyat Teodoric II (rei dels visigots) va anar a la zona amb un exèrcit. Requiari, en conèixer la notícia, es va retirar, però fou atrapat i derrotat en la batalla del riu Órbigo, i fou fet presoner, essent executat poc després (desembre del 456).

## Referències

* ↑ de La Fuente, Vicente. Las santas iglesias de Tarazona y Tudela en sus estados antiguo y moderno (en castellà). Real Academia de la Historia, 1865, p.82.
* ↑ Thompson, E. A.. The Conversion of the Spanish Suevi to Catholicism (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 1980, p. 163. ISBN 0-19-822543-1.
# Can Mumbrú

Can Mumbrú és un edifici situat als carrers Major de Sarrià, 105 i del Pare Miquel de Sarrià, 1 al barri de Sarrià de Barcelona. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectada el 1880 pel mestre d'obres Rafael Guastavino i Moreno per a Ramon Mumbrú i Bordas, contractista d'obres. La família Mumbrú tenien diverses propietats a Sarrià, entre les quals: una casa al carrer de Catalunya, 19 (actualment Major de Sarrià, 117), on al pati tenien una cort d'animals, que van cedir per al Teatre de Sarrià, la casa Ramon Mumbrú, i Can Mestres.

## Descripció

És una habitatge unifamiliar en cantonada, de planta baixa i dos pisos, concebut en estil eclèctic, amb detalls classicistes amb una interpretació lliure de l'autor. La façana principal té a la part central un ressalt a l'alineació del carrer, que exagera l'eix vertical de simetria. Destaca la cornisa de la coberta, amb grans mènsules, flanquejada per les baranes de balustres del terrat. Les finestres estan construïdes en arc rebaixat. Damunt de les dues finestres de la planta baixa hi ha dos medallons en baix relleu que figuren un compàs a un costat i un nivell a l'altre, instruments de construcció que poden fer referència a l'activitat del propietari, i també atribuïts a la simbologia maçònica.

## Referències

* 1 2 «Can Monbrú (Casa Valentí)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 de Oleza i Roncal, 2003.
* ↑ «Teatre i música al cor de Sarrià». El Punt Avui, 26-10-2014.
* ↑ «On ho fem?». Amics Òpera Sarrià, 01-11-2018. [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ Tort Arnau, 2022.

## Bibliografia

* de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 115. ISBN 978-84-09-55644-1.
* Tort Arnau, Maria Josep. Explora els jardins i viu els arbres. Jardins i arbres del districte de Sarrià-Sant Gervasi. Barcelona: Premsa Local El Jardí, 2022, p. 34-35. ISBN 978-84-09-46124-0.

## Enllaços externs

* «Casa Ramon Mombrú». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.