OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hondures Britànica

Hondures Britànica és l'antic nom d'una colònia britànica establerta a l'Amèrica Central, al sud-est de Mèxic i que actualment constitueix l'estat de Belize. A principis del segle xvii, els mariners anglesos havien començat a tallar fusta a parts de la costa d'Amèrica Central sobre les quals els espanyols exercien poc control, els primers colonitzadors hi van arribar el 1638 i a principis del segle XVIII s'havia establert un petit assentament britànic al riu Belize, tot i que els espanyols es van negar a reconèixer el control britànic sobre la regió i sovint van desallotjar els colons britànics. En el tractat de París de 1783 i la convenció de Londres de 1786, Espanya va donar a Gran Bretanya el dret de tallar fusta de caoba i altres arbres a la zona entre el riu Hondo i el riu Belize, però Espanya va conservar la sobirania sobre aquesta zona. En 1850, durant la guerra de Castes, Guatemala i la Gran Bretanya van signar el tractat Wyke-Aycinena per definir les seves fronteres, i després del tractat Clayton-Bulwer de 1850 amb els Estats Units, Gran Bretanya va acceptar evacuar els seus colons de les Illes de la Badia i Mosquitia, però va mantenir el control de l'assentament al riu Belize. El 1862, Gran Bretanya va establir la colònia de la corona d'Hondures Britànica fins al 1964, quan va obtenir un autogovern. El nom del territori va canviar a Belize el 1973.

## Referències

* ↑ Peter L. Weaver, Oswaldo A. Sabido. Mahogany in Belize A Historical Perspective (en anglès). U.S. Department of Agriculture, Forest Service, Southern Research Station, 1997, p. 7.
* ↑ Norvell, John E. «How Tennessee Adventurer William Walker became Dictator of Nicaragua in 1857» (en anglès). Middle Tennessee Journal of Genealogy & History, XXV, 4, Spring 2012, pàg. 149–155. Arxivat de l'original el 4 de març 2016 [Consulta: 1r maig 2018].
* ↑ van Alstyne, Richard W. «Anglo-American Relations, 1853–1857» (en anglès). American Historical Review, 42., 3, 1937, pàg. 491-500.
* ↑ Bolland, Nigel. «Belize: Historical Setting». A: Tim Merrill. A Country Study: Belize (en anglès). Library of Congress, Federal Research Division, gener 1992.

## Vegeu també

* Història de Belize
# Domingo García y Díaz

Domingo García y Díaz (Jerez de la Frontera, 1817 - segle XIX) va ser un pintor espanyol.
Nascut a Jerez de la Frontera el 1817, on va cursar estudis de pintora sota la direcció del pintor de cambra honorari, Juan Rodríguez García. Posteriorment, es va traslladar a Madrid i va ser estudiant de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, on va ser premiat diverses vegades.
Va concórrer a diverses exposicions amb les seves obres. El 1855 va ser premiat amb medalla d'or a l'Exposició de Belles Arts de Jerez de la Frontera, i el 1858 va presentar tres retrats, un a l'oli i dos al pastel, reconeguts amb una menció honorífica. En aquesta època va pintar unes vistes de Jerez i els interiors d'uns cellers locals.
També va participar en l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1856 i 1862 amb les obres Retrat de la Sra. Montenegro en el paper de Norma, Gonzalo Gustios de Lara estant presoner a Còrdova li presenten els set caps dels seu fill, anomenats Infants de Lara, una obra avui desconeguda, Sant Bru en oració, Un fruiter, aquest al pastel, i quatre retrats. El 1878 va tornar a presentar-se amb Decadència de la Inquisició, Una jove en el tocador, dos paisatges d'Antequera titulats Cobert a l'aire lliure en un hort del partit de Badealanes i Interior del molí anomenat de Caldererías, i dos retrats, un d'ells de la seva germana; i el 1881 hi va concórrer amb L'estiu a Andalusia, La devanadora, A beure i Un tirador de cavalleria.
Hi ha altres obres documentades, com una pintura que va donar el 1861 per a rifar per tal d'erigir un monument a Sevilla dedicat a Murillo. Altres títols són Interior d'una llotja a la plaça de Toros, Una maja parlant amb un emboçat, Retrat de D. Juan María Capitán, Retrat de Calderón de la Barca, Santa Teresa de Jesús. Els dos darrers destinats al Círculo Antequerano.
Hom l'ha titllat de mediocre, tot i que avançat a nivell compositiu, per la col·locació de poques figures en primer terme als paisatges.

## Referències

* 1 2 «Una(s) mirada(s) al Jerez de entresiglos. Industria y publicidad entre la tradición y el progreso». VIII Simposio sobre literatura popular. Las máquinas de papel. Fundación Joaquín Díaz, 2015, pàg. 91.
* 1 2 3 4 5 Ossorio y Bernard, Manuel. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 280.
* ↑ Reyero, Carlos. Imagen histórica de España (1850-1900) (en castellà). Barcelona: Espasa Calpe, 1987, p. 83.
* ↑ Silva Suárez, Manuel (ed.). Técnica e ingeniería en España. El Ochocientos: Pensamiento, profesiones y sociedad (en castellà). vol. 4. Saragossa: Real Academia de Ingeniería, Institución Fernando el Católico i Prensas Universitarias, 2007.
# Abel San Martín Campos

Abel San Martín Marcos (Baños de Río Tobía (La Rioja), 11 de setembre de 1927 - 1980), més conegut com a Barberito I, va ser un jugador de pilota basca a mà. El malnom li ve de la professió de son pare.
Va debutar el 1951, després d'haver guanyat dos campionats espanyols (per parelles i en mà a mà) com a aficionat el 1947. Es va retirar el 1972.
Avui en dia, el frontó del seu poble duu el seu nom, i la Federació Riojana de Pilota organitza un torneig amb el seu nom.

## Palmarés

* Campió del Manomanista: 1953
* Subcampió del Manomanista: 1954

## Enllaços externs

* Biografia, al seu club Arxivat 2009-04-04 a Wayback Machine.
* Biografia, a Valvanera Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
# Ipermestra

Ipermestra és una òpera en tres actes composta per Ferdinando Bertoni sobre un llibret italià de Pietro Metastasio. S'estrenà a Gènova el 1748.
Possiblement fou l'òpera que s'estrenà a Catalunya el 1758 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.
Anys més tard el 1786 el compositor napolità Salvatore Rispoli també va estrenar una òpera amb aquest mateix títol.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/bertoni.html Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55.pàg. 974 (ISBN 84-239-4555-3)
# La cascina

La cascina és una òpera en tres actes composta per Giuseppe Scolari sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Samuele de Venècia el 26 de desembre de 1755. A Catalunya s'estrenà el 7 d'abril de 1761 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/scolari.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# La ritornata di Londra

La ritornata di Londra és una òpera en tres actes composta per Domenico Fischietti sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Samuele de Venècia el 7 de febrer de 1756. A Catalunya s'estrenà el maig de 1761 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. L'obra devia tenir un èxit notable perquè torna a ésser posada en escena uns anys més tard, el 1769.

## Referències

* ↑ Dades a operone.de
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# I portentosi effetti della madre natura

I portentosi effetti della madre natura és una òpera en tres actes composta per Giuseppe Scarlatti sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro San Samuele de Venècia l'1 de novembre de 1752.
A Catalunya s'estrenà el novembre de 1761 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Dades a Operone.de
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Heloderma horridum

Heloderma horridum és una espècie de sauròpsid (rèptil) escatós de la família Helodermatidae endèmic de Guatemala i Mèxic. Juntament amb el seu cosí monstre de Gila (Heloderma suspectum) és una de les poques espècies de llangardaix verinós de tot el món. Té quatre subespècies (vegeu la secció subespècies per a més detalls).

## Característiques

Els adults d'aquesta espècie fan de 76 (femelles adultes) a 91 centímetres de llarg (mascles adults). És més gran que el monstre de Gila, un parent seu, que fa de 30 a 40 centímetres. De vegades es confonen, però la mida determina fàcilment les dues espècies. El pes d'aquesta espècie és d'1,40 a 4 quilograms quan són adults. Heloderma horridum i les seves quatre subespècies viuen en zones semiàrides, tropicals, temperades, rocoses i a bosc obert.

### Verí

El verí de l'Heloderma horridum és una hemotoxina lleu que malgrat causar poques morts humanes, pot provocar insuficiència respiratòria.
A finals del 2005, investigadors de la Universitat de Melbourne van descobrir que els dragons de Komodo (Varanus komodoensis) i V. giganteus, i altres varànids, o iguanes com per exemple Pogona barbata també són verinosos. Abans es pensava que les mossegades d'aquests llangardaixos eren una simple infecció pels bacteris que tenen a la boca, però han descobert que els efectes immediats (almenys al dragó de Komodo o al Varanus timorensis) són causades per enverinaments suaus.

### Reproducció

Les diferents espècies d'Heloderma suspectum comencen a aparellar-se al febrer i al març. Uns dos mesos després, la femella pon de 3 a 13 ous, que els enterra a 12 centímetres i mig. Llavors, la femella abandona els ous. La incubació dura uns 2 mesos.

### Alimentació

La dieta d'Heloderma horridum es basa en llangardaixos, petits mamífers, ocells, insectes i ous de rèptils i ocells. Als zoològics, s'alimenta d'ous de gallina.

## Sinònims

Hi ha dos sinònims d'Heloderma horridum:
* Heloderma hernandesii
    Wiegmann, 1834
* Trachyderma horridum
    Wiegmann, 1829

## Subespècies

Hi ha quatre subespècies de l'espècie Heloderma horridum:
* Heloderma horridum horridum (Wiegmann, 1829)
* Heloderma horridum alvarezi (Bogert i Martên del Campo, 1956)
* Heloderma horridum exasperatum (Bogert i Martên Del Campo, 1956)
* Heloderma horridum charlesbogerti (Campbell i Vannini, 1988)

## Galeria

* Dos Heloderma horridum.

## Referències

* ↑ Lizards' poisonous secret is revealed - NewScientist. Accessed February 27-2008
* ↑ Animal Diversity Web, Heloderma horridum (anglès)
* ↑ Beck 2005: p.35-36
* ↑ Fry, Brian G., i cols. (2006). "Early evolution of the venom system in lizards and snakes." Nature. Letters. Vol. 439/2 February 2006, pp. 584-588. Abstract disponible a Nature.com
* ↑ WhoZoo, Beaded Lizards (anglès)
* ↑ Zipcodezoo.com, Heloderma suspectum (secció "Taxonomy") (anglès)

## Bibliografia

* Beck, Daniel D. Biology of Gila Monsters and Beaded Lizards (Organisms and Environments) (en anglès). University of California Press, 2005. ISBN 0-520-24357-9.

## Vegeu també

* Monstre de Gila
# Arctia

Arctia és un gènere de lepidòpters ditrisis de la família dels erèbids (Erebidae).

## Espècies

El gènere Arctia inclou 14 les espècies següents:
* Arctia angelica (Boisduval, 1829)
* Arctia brachyptera Troubridge & Lafontaine, 1999
* Arctia caja (Linnaeus, 1758)
* Arctia festiva (Hufnagel, 1766)
* Arctia flavia (Füssli, 1779)
* Arctia intercalaris (Eversmann, 1843)
* Arctia konewkaii (Freyer, 1831)
* Arctia ladakensis (O. Bang-Haas, 1927)
* Arctia marchandi De Freina, 1983
* Arctia martinhoneyi Dubatolov & Gurko, 2005
* Arctia olschwangi Dubatolov, 1990
* Arctia rueckbeili Püngeler, 1901
* Arctia villica (Linnaeus, 1758)

## Referències

* 1 2 «BioLib - Arctia» (en anglès). [Consulta: 19 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Natural History Museum; Arctia (en)
* Funetː Arctia (en)
* Biodiversidad Virtualː Arctia (castellà)
# Hort d'en Moranta

L'Hort d'en Moranta fou un gran hort urbà de la ciutat de Mallorca que va existir del segle xvii al segle xx i tenia una extensió d'uns 50.000 m². Era conformat per la zona compresa entre la murada medieval (que recorria el carrer de Bonaire), construïda a final del segle xi, i la murada renaixentista, que en aquella part seguia el curs actual de la Riera. Així, quan es va ampliar el recinte emmurallat renaixentista, els terrenys de l'Hort d'en Moranta restaren dins la murada i es varen incorporar a la ciutat, però romangueren com a zona agrícola sense urbanitzar.
Atès a la distància de les zones habitades, a partir del segle xix s'hi varen instal·lar indústries i tallers, com les fàbriques de Rosa Blanca i Fundiciones Carbonell. El 1902, el Pla Calvet ordenava la demolició de les murades i la urbanització de l'Hort. Tot i així, a l'Hort d'en Moranta el pla no s'arribà a aplicar, i el 1943 el Pla Alomar tornà a proposar-ne la urbanització. El pla no fou efectiu fins a la dècada de 1950, quan es reordenà tota la zona, amb l'obertura de l'avinguda de Jaume III i la urbanització de tot el que havia estat l'Hort, que va passar a ser una zona residencial.

## Referències

* 1 2 Rosselló Font, R. M. Introducció a l’evolució de la zona de S'Hort d'en Moranta (Palma, 1850-1935) (Treball de final de màster). Universitat de les Illes Balears, 2016.
* 1 2 «S'hort d'en Moranta». Guia urbana de Palma. Sa Riera. Itinerari 6. Palma XXI, 2020.
# Hospital de Sant Joan Baptista (Sitges)

L' Hospital de Sant Joan Baptista de Sitges és una institució sense afany de lucre, registrada des de l’any 1985 en la Direcció General de Dret d’Entitats Jurídiques del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya, que es governa per la Fundació homònima. Té tres branques d’activitat:
* L’atenció geriàtrica i la col·laboració amb els estaments locals i autonòmics i estatals competents, que treballen en pro d’una millor qualitat de vida de les persones grans de Sitges i de la seva àrea d’influència, afavorint un envelliment actiu.
* La gestió del patrimoni que li ha estat llegat al llarg dels anys, destinant el manteniment de l’activitat principal de la Fundació.
* El cultiu, l’elaboració i la comercialització de la tradicional Malvasia de Sitges, provinent del Llegat Llopis, i difondre el patrimoni cultural que es desprèn a través del Centre d’Interpretació de la Malvasia de Sitges.

## Descripció de l'edifici de 1912

L'edifici actual, de 1912, es troba inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Consta de planta baixa, pis i soterrani. S'estructura en un cos central i dues ales laterals; el cos central, al seu torn, té dues ramificacions, l'església i el departament d'infecciosos. Les cobertes són de teula, a dues vessants amb ràfec sobresortint.
L'edifici de l'Hospital s'inscriu formalment en l'arquitectura noucentista, obra de l'arquitecte Josep Font i Gumà, així com la capella. L'edifici incorpora les característiques noucentistes de façana simple i blanca amb elements decoratius, combinant el maó, la ceràmica vidriada i els balcons de forja. És característica la cúpula amb finestrals, que fa l'efecte de lluerna a la part central de l'interior de l'edifici. L'obra realitzada segons el projecte de l'arquitecte Josep Font i Gumà, s'erigí al lloc conegut com La Pedrera d'en Sans, propietat de Sebastià Sans i Bori.

## Història

L'antic Hospital de Sant Joan i la seva capella, obres d'inicis del segle xiv, foren adquirides el 3-4-1910 per nord-americà Charles Deering a fi de construir en aquest lloc el conjunt Maricel. Després d'una instal·lació provisional al carrer Major, 30, va passar al seu emplaçament definitiu el 1912. La construcció del nou Hospital va fer-se amb el producte de la venda de l'antic i les aportacions del Patronat per la Beneficència de Sitges.
La capella fou beneïda el 1915. Conté el Retaule de la Concepció, d'estil Renaixement, obra de Jaume Forner (1544), procedent del Santuari del Vinyet, que va ser restaurat en el moment de la seva nova instal·lació per decorador i restaurador Joan Cuyàs.

## Referències

* 1 2 3 4 Hospital de Sant Joan Baptista de Sitges
* 1 2 «Hospital de Sant Joan Baptista». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ L'antic Hospital de Sant Joan
* ↑ Joan Cuyàs
# Perca de riu

La perca de riu (Perca fluviatilis ) és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes. És un peix d'aigua dolça que tant pot habitar en llacs com a rius mitjans.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 60 cm de longitud total i els 4,750 g de pes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa i Sibèria (llevat de la península Ibèrica i Itàlia, però incloent-hi Grècia).

## Consum

Aquesta espècie té interès culinari degut al seu gust suau i a les poques espines que en porta la carn. Se'n recomana un consum moderat en cas que provingui del seu estat salvatge, ja que, tot i que no és una espècie amenaçada, tampoc és de consum local i es distribueix congelada. I es recomana que no es consumeixi quan prové de piscifactoria. Com es pesca

## Semiindustrial

És la pesca a mitjana escala, té relació amb els pescadors, però la constitució piramidal de l'empresa és més clara. Artesanal: La pesca artesanal és la que es fa a petita escala, aquella que està estretament lligada a la vida dels pescadors, el que es pesca aquell dia és venut o com a molt congelat.

## Referències

* 1 2 3 «SOS peix». Associació de Naturalistes de Girona (ANG). [Consulta: 13 novembre 2015].
* 1 2 «Perca fluviatilis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, Alwyne. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Londres: Macdonald, 1985.
# Hotel La Florida

L'hotel La Florida és un edifici situat al costat del Parc d'Atraccions Tibidabo, a la part alta de la muntanya del Tibidabo. Està declarat bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Construït el 1924 per l'arquitecte Ramon Reventós i Farrarons, va ser un encàrrec del doctor Salvador Andreu, que volia construir un hotel en un emplaçament impressionant, tant per la ubicació, com per les vistes, per tal de reafirmar la importància del Tibidabo.
Durant la Guerra Civil espanyola va ser utilitzat com a hospital militar. El 1950 es transformà altre cop en un gran hotel, on hi van fer nit personatges destacats de la política i de les arts, entre els quals Ernest Hemingway, James Stewart, la princesa Fabiola i el príncep de Bèlgica i Rock Hudson, fins al 1979, que va tancar. Després d'un temps d'abandonament, el 2001 va ser reformat i renovat. Hi han fet estada, entre d'altres, Bruce Springsteen, Barack i Michelle Obama, Steven Spielberg i Kate Capshaw.

## Descripció

Edifici aïllat, d'estil noucentista, que, per la seva forma, alçada i situació sobre la carena de la serra de Collserola, és visible des de molts punts de la ciutat i ha passat a formar part de l''sky-line' de la serra. Consta de planta baixa i tres plantes pis amb coberta a quatre vessants i una planta semisoterrània.
Pensat com a gran establiment hoteler, a l'interior hi ha grans espais comunitaris. Les dues torres que flanquegen la façana principal donen esveltesa a un edifici de volum molt compacte. L'edifici està envoltat d'un important jardí en un costat del qual, fent cantonada, hi ha un dipòsit d'aigua, damunt del qual s'aixeca un templet de planta quadrada, amb arcs de mig punt a cada costat i cúpula en forma de casquet esfèric, de línies clàssiques.
La reforma del 2001 enllaça els elements originaris de l'art déco de la façana amb una arquitectura actual, que el dota de les comoditats d'un hotel modern.

## Referències

* 1 2 3 «Hotel florida». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 157. ISBN 978-84-09-55644-1.
* ↑ «Boutique hotel de lujo en Barcelona». Gran Hotel La Florida.
* ↑ «El refugio de Bruce Springsteen en Barcelona». La Vanguardia, 27-04-2023.
# Titlla

* Signes diacrítics
* accent
* accent agut ( ´ )
* accent agut doble ( ˝ )
* accent greu ( ˋ )
* breu ( ˘ )
* circumflex ( ˆ )
* anticircumflex / "hàtxek" ( ˇ )
* trenc ( ¸ )
* dièresi o trema ( ¨ )
* punt volat ( · )
* anunaasika / punt superior ( ˙ )
* anusvaara / punt inferior (  ̣ )
* croc / dấu hỏi (  ̉ )
* màcron ( ˉ )
* ogonek / "Croc polonés" ( ˛ )
* anell / kroužek ( ˚ )
* dàsia ( ʽ )
* psili (  ʼ )
* dièresi ( ¨ )
* Signes de puntuació i tipogràfics emprats com a diacrítics:
* apòstrof ( ’ )
* barra ( | )
* dos punts ( : )
* coma ( , )
* guionet ( ˗ )
* titlla ( ˜ )
* titlo (  ҃ )
La titlla o titla és una marca gràfica o ratlleta designada amb el símbol ~ que es posa sobre una lletra com a signe diacrític o d'abreviació, especialment utilitzat en castellà i portuguès.

## Ortografia

* Aquest símbol en castellà es posa sobre la n (ñ) i fa el so /ɲ/ ("ny" equivalent en català), per exemple: carroñeros.
* Aquest símbol també es posa per denotar algunes vocals o diftongs nasals en portuguès sobre la a (ã) i sobre la o (õ), per exemple: irmãs "germanes", corações "cors" (en textos dialectals o anteriors al segle xx, també amb altres vocals: tẽem ũa casa no nĩo "tenen una casa al niu").

## Etimologia

Postverbal de titllar, del llatí tĭtŭlu, ‘títol'.

## Informàtica

En sistemes UNIX es fa servir per identificar el directori d'usuari. És el mateix /home/miquel que ~ per a l'usuari 'miquel'. En MS-DOS o consola de Windows serveix per indicar un dels molts possibles arxius que tenen el mateix inici. En aquest sistema, els noms d'arxius només usen 8 caràcters per al nom i 3 per a l'extensió, així DOCUME~1.txt serà el primer dels arxius el nom dels quals comença per «docume» i té l'extensió «txt».
Té com a correspondència en el codi ASCII 126. Es pot aconseguir, en Windows, prement a la vegada AltGr i la tecla 4 de les tecles alfabètiques i tot seguit un espai, i en Linux només s'ha de teclejar una vegada.

## Referències

* 1 2 Coromines, Joan. Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, Volume 8. Curial Edicions Catalanes, 1988, p. 519. ISBN 8472561739, 9788472561731.
* 1 2 «Diccionari català-valencià-balear». Institut d'Estudis Catalans. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 juliol 2012].
* ↑ Castro, Ivo. Introdução à história do português : geografia da língua : português antigo. Lisboa: Edições Colibri, 2004. ISBN 972-772-520-1.
Viccionari