OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Demetrio (Jommelli)

Demetrio és una òpera en tres actes composta per Niccolò Jommelli sobre un llibret italià de Pietro Metastasio. S'estrenà al Teatro real de Parma la primavera de 1749. Molt probablement era l'òpera que s'estrenà el 4 de novembre de 1755 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Altres compositors

El compositor belga Antoine-Frédéric Gresnick va compondre una òpera amb el mateix nom, que fou estrenada a Londres alguns anys més tard, però també dintre del segle xviii.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/jomelli.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1301 (ISBN 84-239-4526-X)
# Antigono (Duran)

Antigono és una òpera en tres actes composta per Josep Duran sobre un llibret italià. S'estrenà al Teatre de la Santa Creu de Barcelona el 10 de juliol de 1760. És la segona òpera d'un autor català representada a Catalunya i la primera òpera d'autor català estrenada a Catalunya.
Les decoracions eren del cèlebre pintor català Manuel Tramulles.
Com a mestre de capella del palau del marques de los Vélez (l'anomenat Palau Reial Menor de Barcelona, o de la Comtessa, important institució musical de la ciutat) va rebre l'encàrrec, probablement de l'Ajuntament de Barcelona, juntament amb Josep Pujol, mestre de la catedral, de compondre diverses peces musicals per a les festes amb què fou rebut Carles III d'Espanya quan arriba a Barcelona, l'any 1759, peces que no s'han conservat. Un any més tard, sòlidament vinculat al teatre barceloní gràcies a la seva relació amb l'empresari, li arriba la possibilitat d'estrenar una òpera, gènere que coneixia bé, havent viscut anys a Itàlia.
El públic barceloní no sembla haver apreciat excessivament l'enginy musical de Josep Duran, perquè després d'aquesta òpera només en va estrenar una altra el 1762, Temistocle.

## Referències

* ↑ La primera havia estat el Sesostri de Domènec Terradellas, estrenat a Nàpols el 1751 i representat a Barcelona el 1754.
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Urraca Sanxes

Urraca Sanxes (Navarra, ?—Lleó, 23 de juny de 956) va ser infanta de Navarra i reina consort de Lleó (934-951) pel seu matrimoni amb Ramir II.

## Orígens familiars

Filla del rei Sanç Garcés I de Pamplona i de la seva muller, Toda Asnar. Una de les seves germanes, Ònnega, havia estat reina de Lleó abans a través del matrimoni amb Alfons IV.

## Regnat

El pare Enrique Flórez esmenta que les cròniques utilitzen diversitat de noms per a aquesta reina, a més d'esmentar l'existència d'una o més esposes per a Ramir II, però que es tractava d'una única persona. Actualment es considera que la primera muller va ser Adossenda Gutiérrez, que va ser mare d'Ordoni III. De fet, les primeres referències sobre Urraca són del 934, en el moment de matrimoni amb Ramir II de Lleó.
Hom afirma que va tenir una notable influència en l'esfera familiar i a ella es deu l'educació i inclinació religiosa de la seva filla Elvira. També participà en fundacions i ampliacions monàstiques afavorides per Ramir II, on destaquen San Salvador a Lleó, San Cristóbal i San Andrés a Cea i San Miguel de Destriana.

## Descendència

Va tenir dos fills del seu matrimoni amb Ramir II:
* L'infant Sanç (935-966), que regnà com Sanç I de Lleó.
* La infanta Elvira de Lleó (m. 986), religiosa i reina regent de Lleó.

## Mort

La reina va quedar vídua i va sobreviure al marit sis anys, va morir el 23 de juny de 956. Les seves restes es troben a la capella de Nostra Senyora del Rei Cast, a la catedral d'Oviedo, d'acord amb la inscripció que recull Enrique Flórez.

## Referències

* 1 2 «Urraca Sánchez» (en castellà). Gran Enciclopedia de Navarra. Fundació Caja Navarra. [Consulta: 3 gener 2021].
* 1 2 3 Álvarez Álvarez, César. «Urraca Sánchez» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 3 gener 2021].
* 1 2 Flórez, Enrique. Memorias de las reynas catholicas (en castellà). Madrid: Oficina de la viuda de Marín, 1790, p. 99-106.
* ↑ Álvarez Álvarez, César. «Adosinda Gutiérrez» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ Cavero Domínguez, Gregoria. «Elvira Ramírez» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 3 gener 2021].
# Il barone di Torreforte

Il barone di Torreforte és una òpera en dos actes composta per Niccolò Piccinni sobre un llibret italià d'autor desconegut. S'estrenà al Teatro Capranica de Roma el 10 de gener de 1765.
A Catalunya s'estrenà el 1765 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. El fet que s'acabava d'estrenar a Roma aquell mateix any, indicaria un fort interès dels empresaris de Barcelona per donar a conèixer la nova producció del que ja s'havia convertit en un dels compositors més famosos del moment. De fet, era la desena òpera de Piccinni que s'hi estrenava des del 1760.

## Referències

* ↑ «Niccolò Piccinni». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Tomàs Bergadà Pi

Tomàs Bergadà Pi (Reus, 27 de novembre de 1862 - 27 de setembre de 1937) va ser un pintor català nascut a Reus. Son pare era pastisser però no va voler seguir l'ofici, atret per la pintura.
Va ser deixeble d'Aleix Clapés i Puig a Reus i de Josep Llovera i Bufill a Barcelona. Va tenir una bona amistat amb Joaquim Mir, que el va influenciar en l'estil. El 1885 va retornar a Reus d'on ja no es va moure i va formar part d'un grup de pintors entre els que sobresortien també Ceferí Olivé Cabré i Pere Calderó Ripoll. Va treballar a la decoració de molts edificis modernistes entre ells l'Institut Pere Mata i la casa Navàs de Reus, al costat de Lluís Domènech i Montaner, i al Teatre Fortuny i al Teatre Circ, on feia l'escenografia. Bergadà destaca en el seu interès pels detalls del paisatge immediat: els horts, els camins, els masos, els barrancs, la flora característica...
Va tenir plaça de professor de dibuix a l'Institut de Reus, a l'Escola Municipal de dibuix i al Centre de Lectura i va exposar a Reus, Barcelona y Madrid. Va tenir també acadèmia pròpia, al raval de Martí Folguera, 31. Va col·laborar a la majoria de periòdics gràfics de l'època, especialment a la Ilustració Catalana, l'Esquella de la Torratxa, Reus Artístich i El Heraldo de Reus
L'historiador reusenc Pere Anguera diu que la guerra civil va impedir que el seu enterrament es convertís en l'homenatge que es mereixia. El 1949 el Centre de Lectura va crear una beca de pintura amb el seu nom. La seva ciutat natal li va dedicar un carrer entre el raval de Martí Folguera i l'avinguda del Carrilet.

## Referències

* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 112-113.
* 1 2 Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus. Valls: Cossetània, 2010, p. 118. ISBN 9788497916929.
* ↑ Anguera, Pere. Coses de Reus. Reus: Pragma, 2006, p. 115-116. ISBN 9788493495206.
# Le serve rivali

Le serve rivali és una òpera en tres actes composta per Tommaso Traetta sobre un llibret italià de Pietro Chiari. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia la tardor de 1766.
A Catalunya, s'estrenà per la Pasqua de Resurrecció de 1768 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/traetta.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Inventari del Patrimoni Cultural Català

L'Inventari del Patrimoni Cultural Català, iniciat el 1982, és un instrument que pretén divulgar i fomentar l'estudi dels béns patrimonials que l'integren. Aquests elements queden agrupats en les quatre categories de protecció que estableix la Llei 9/1993 de 30 de setembre, del Patrimoni Cultural Català, desplegada pel Decret 78/2002, de 5 de març, del Reglament de protecció del patrimoni arqueològic i paleontològic: els béns culturals d'interès nacional (BCIN), els béns culturals d'interès local (BCIL), els espais de protecció arqueològica (EPA) i altres béns integrants de l'ampli concepte de patrimoni cultural.
Està format per l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya (IPAC), gestionat pel Servei de Suport Tècnic i Inventari de la Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni, i que recull edificis i construccions d'interès artístic, arquitectònic o històric, sectors i elements d'edificis, elements arquitectònics aïllats, petits conjunts i nuclis d'interès històric-artístic, tant de caràcter monumental com popular i tradicional, i l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya (IPAPC), gestionat pel Servei d'Arqueologia i Paleontologia de l'Àrea de Coneixement i Recerca de la Direcció General del Patrimoni Cultural, i que incorpora tots els jaciments arqueològics coneguts, els llocs que han estat objecte d'intervencions arqueològiques que han donat resultats negatius, i els jaciments paleontològics dels que es disposa de bibliografia i aquells que són objecte d'investigació.
Des del 2011 es treballa en un nou model d’inventari únic que integri els actuals.

## Referències

* 1 2 3 «Inventari del Patrimoni Cultural Català». Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya.
* ↑ Llei 9/1993 de 30 de desembre, del patrimoni cultural català.
* ↑ Decret 78/2002, de 5 de març, del Reglament de protecció del patrimoni arqueològic i paleontològic.
* ↑ Descripció del Patrimoni Cultural Immoble de Catalunya (doc). Arxivat 2013-10-04 a Wayback Machine.
* ↑ «Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya». Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya.

## Bibliografia

* Vila Recio, Marc «Estat actual i crítica de la legislació i figures de protecció del patrimoni cultural català dins del marc estatal». Universitat de Barcelona, Vol. XI, 689, 25-11-2006. ISSN: 1138-9796.

## Enllaços externs

* «Cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya».
* «Cercador de l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya».
# Le Jour de bonté

Le Jour de bonté, H. 194 (en francès, El dia de la bondat), és una òpera en tres actes (sense acabar) composta per Bohuslav Martinů el 1930-1931, sobre un llibret en francès de Georges Ribemont-Dessaignes (sota el pseudònim de J. L. Budín) basat en un tema d'Ilià Erenburg. Es va estrenar el 28 de març de 2003 al Teatre Jihočeské de České Budějovice, a la República Txeca, dirigida per Milan Kaňák.
És una comèdia amb una trama que explica la història surrealista de dos pagesos que visiten París tractant de fer el bé en el «dia de la bondat» i que veuen com els seus esforços són rebutjats pels habitants de la ciutat. L'argument és ximple, però el llibret conté força drama que Martinů maneja amb l'habilitat habitual.

## Galeria

* Fotografies de l'estrena mundial de l'òpera, Fotografies: Bohuslava Maříková

## Enregistraments

* 2010: Milan Kaňák (director). Tomas Bijok, Petr Matuszek, Irena Troupová, Peter Poldauf. Orquestra Filharmònica de Pilsen i Cor de Cambra de Praga. Arco Diva. UP 0121-2 131.

## Referències

* ↑ «Òperes de Martinů» (en alemany). Operone. [Consulta: 1r febrer 2017].
* ↑ «Dades de l'estrena» (en alemany). Schott Music Panton. [Consulta: 1r febrer 2017].
* 1 2 Smaczny, Jan. «Ressenya del disc» (en anglès). Classical-Music. [Consulta: 2 febrer 2017].
# Hoplophoneus

Hoplophoneus és un gènere de mamífer extint de la família dels nimràvids. Visqué des de finals del període Eocè fins a finals del període Oligocè. En comparació amb Eusmilus, un altre nimràvid, tenia les dents canines proporcionalment més curtes, les dents carnisseres més petites i les altres dents postcanines més desenvolupades.

## Referències

* ↑ Entrada «Hoplophoneus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Antón, 2013, p. 95.

## Bibliografia

* Antón, M. Sabertooth (en anglès). Indiana University Press, 2013. ISBN 9780253010490.
# Mercat del Carme

El Mercat de la Mare de Déu del Carme, o simplement del Carme, era un edifici del Raval de Barcelona, actualment desaparegut.

## Història

A la postguerra espanyola va sorgir un «mercat de la misèria» a la part baixa del Raval, prop de les Drassanes Reials, i l'Ajuntament va voler regularitzar-lo creant un mercat a l'altra banda del Paral·lel, en un solar entre els carrers de la Carrera i el passeig de Colom (actualment Josep Carner), on hi havia hagut el Cos d'Enginyers de l'Exèrcit. El nou mercat es diria de la Mare de Déu del Carme, per una imatge de la Mare de Déu que hi havia a l'entrada dins una fornícula, i es va inaugurar el 9 de maig del 1950.
Al llarg de la dècada del 1960, l'Ajuntament de Barcelona va efectuar les expropiacions forçoses de les finques núms. 63-65 del carrer de l'Arc del Teatre, núms. 1-7 del carrer de Berenguer el Vell, i núms. 12-14 del carrer del Cid, per a construir el segon i definitiu mercat, obra dels arquitectes Josep Anglada, Daniel Gelabert i Josep Ribas (1968-1972). Va ser inaugurat el 13 de juny del 1972 per l'alcalde Porcioles i la seva obertura va causar la decadència de les veïnes Galeries El Cid, que ocupaven l'antic Cine Colón (Arc del Teatre, 58).
L'any 2003, el Mercat del Carme va tancar les portes definitivament, i el solar ara l'ocupen una plaça que connecta els carrers de l'Arc del Teatre i del Cid i la nova seu de l'Institut Nacional de la Seguretat Social (INSS).

## Descripció

El solar, de forma trapezoidal amb una superfície de 2.200 m², limitava amb els carrers de l'Arc del Teatre, Ramon Berenguer i el Cid. L'edifici constava de planta baixa, entresolat i coberta plana transitable (utilitzada com a aparcament de vehicles).

## Referències

* ↑ «ANTIC MERCAT DEL CARME. Carrer Carrera / Paral.lel. (1950-1972)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 24-11-2018.
* 1 2 «MERCAT DEL CARME. Carrer de l'Arc del Teatre 63. (1972-2006)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 17-11-2018.
* ↑ «Mercat del Carme». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ «El Mercat del Carme de Barcelona tanca les portes per sempre». Barcelona: 3/24, 04-01-2003.
* ↑ «Oficines de la Seguretat Social del Raval». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ Paricio, Ignasi (coord.). Anàlisi tècnica i funcional del patrimoni immobiliari municipal. El Raval, vol. II, fitxa 91. ITEC, 1983.

## Vegeu també

* Fàbrica de sabó Manning-Cabanellas
* Casa-fàbrica Rosés
# Esquirol llistat de peus grisos

L'esquirol llistat de peus grisos (Neotamias canipes) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. És endèmica dels Estats Units, el seu hàbitat natural són els boscos temperats. sent originaris de les serralades muntanyoses del sud-est de Nou Mèxic, en indrets com ara les serralades de Sacramento, Boscos nacionals de Cibola, i les muntanyes de Jicarilla. També es troben a les cadenes muntanyoses de Texas com les muntanyes de Guadalupe a la regió Trans-Pecos.
Aquests esquirols es troben principalment a cotes d'entre 1.600 i 3.600 m, tot i que s'han registrat a cotes més baixes. Són omnívors, amb una dieta consisteix en glans, llavors d'avet Douglas, groselles espines, bolets, baies d'enebre i insectes. A finals d'estiu i tardor, els esquirols de peus grisos consumeixen principalment gla per a la hibernació, però no solen guanyar pes. En comptes d'això, depenen de glans i altres llavors (Abies, Picea, Pinus) per sobreviure a l'hivern.
Tenen una grandària mitjana, 65-75 g i 237 mm; sent el mascle lleugerament més gran que la femella. Són animals tímids, per la qual cosa al primer senyal de perill s'escapoliren a un matoll, es ficaren a un orifici a la terra o pujaren un arbre.

## Referències

* ↑ IUCN «Neotamias canipes: Cassola, F.» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species 2016, 01-06-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-2.rlts.t21364a22266973.en.
* 1 2 «A species account of the Gray-footed chipmunk (Tamias canipes)». Mammals of Texas | Natural Science Research Laboratory | TTU. [Consulta: 20 febrer 2025].
* 1 2 Maysha, Mckie; Valerie, Rose. «Tamias canipes (gray-footed chipmunk)» (en anglès). Animal Diversity. [Consulta: 20 febrer 2025].
* 1 2 Whitaker, John O.; National Audubon Society. National Audubon Society field guide to North American mammals. New York : Knopf : Distributed by Random House, 1996, p. 416. ISBN 978-0-679-44631-6.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Advance Wars: Dark Conflict

Advance Wars: Dark Conflict, conegut en Estats Units com Advance Wars: Days of Ruin i al Japó com Famicom Wars DS 2, és un videojoc tàctic per torns desenvolupat per Intelligent Systems i distribuït per Nintendo per a Nintendo DS. És l'últim joc pertanyent a la sèrie de jocs Advance Wars, sent el quart joc de la saga i el segon a arribar a Nintendo DS després d'Advance Wars: Dual Strike. El joc va arribar al mercat el 21 de gener de 2008 en Estats Units, el 25 de gener de 2008 a Europa i el 21 de febrer del mateix any a Austràlia.
Advance Wars: Dark Conflict ha estat dissenyat per a tenir una atmosfera fosca i un to més seriós en contrast amb les passades lliuraments de la saga, tenint a més un fil argumental independent dels jocs anteriors.

## Argument

Situada en un món post-apocalíptic, la història se centra en el Batalló 12 de Laurentia, un dels pocs supervivents de l'exèrcit de Laurentia, el qual ha estat tancat en una llarga guerra amb el seu rival, Zephyria, abans de la caiguda d'una devastadora pluja de meteorits a nivell mundial.
En el període posterior als meteorits, el batalló es dedica a salvar a altres supervivents de la catàstrofe a pesar que, encara estant la nació de Laurentia com la de Zephyria destrossades, reprenen la seua guerra l'una contra l'altra. Mentrestant, una misteriosa facció, Intelligent Defense Systems, al comandament de Caulder, espenta a ambdues parts a aprofundir en el conflicte des d'una diferent perspectiva, sent aquesta les seues més profundes i ocultes intencions, avantatjat a la destrucció.

## Vegeu també

* Advance Wars
* Advance Wars 2: Black Hole Rising
* Advance Wars: Dual Strike

## Referències

* ↑ «Nintendo of America: Advance Wars: Days of Ruin Game Info». Nintendo of America, 21-01-2008. [Consulta: 19 desembre 2008].
* ↑ «Nintendo of Europe: Advance Wars: Dark Conflict Game Info». Nintendo of Europe, 25-01-2008. [Consulta: 19 desembre 2008].
* ↑ «Còpia arxivada». IGN, 21-02-2008. Arxivat de l'original el 2012-05-25. [Consulta: 18 maig 2010].
* ↑ Harris, Craig. «Còpia arxivada». IGN.com, 08-05-2009. Arxivat de l'original el 2009-05-11. [Consulta: 18 maig 2010].

## Enllaços externs

* Advance Wars: Dark Conflict - Nintendo (castellà)
* Advance Wars: Days of Ruin - Web oficial Arxivat 2008-10-28 a Wayback Machine. (anglès)
# Reichsführer-SS

Reichsführer-SS (?·pàg.) és el mot alemany que significa "Líder de l'Imperi de les SS". Aquest terme fou exclusivament emprat per anomenar al Cap de la SS de l'Alemanya nazi.
Reichsführer-SS era tant un títol com un rang. El títol de Reichsführer va ser creat el 1926 per Joseph Berchtold. El predecessor de Berchtold, Julius Schreck, mai no es referí a si mateix com a Reichsführer, si bé el títol se li aplicà de manera retroactiva. El 1929, Heinrich Himmler esdevingué Reichsführer-SS i es definí a si mateix per aquest títol, en lloc del seu rang a les SS. Això assentà el precedent perquè el Comandant General de les SS fos anomenat Reichsführer-SS.
El 1934, el títol de Himmler esdevingué el seu rang, després de la Nit dels ganivets llargs. A partir d'aquell moment, Reichsführer-SS va ser el màxim rang de les SS, sent considerat l'equivalent a Generalfeldmarschall a la Wehrmacht.
Hi hagué cinc Reichsführers a la història del Partit Nazi i dels SS:
* Julius Schreck (1925 - 1926)
* Joseph Berchtold (1926 - 1927)
* Erhard Heiden (1927 - 1929)
* Heinrich Himmler (1929 - 1945)
* Karl Hanke (1945).
Mai no hi hagué més d'un Reichsführer-SS de manera simultània a les SS, amb Himmler ostentant la posició com el seu títol i rang personal entre 1934 i 1945.
Karl Hanke, el darrer cap de les SS va ser nomenat pel càrrec a l'abril de 1945, però no en va ser informat fins a inicis de maig. Va ser mort el 8 de juny de 1945, mentre intentava fugir d'un camp de presoners a Txecoslovàquia, on es trobava reclòs.
# Pianèpsies

Les Pianèpsies o Pianòpsies (en grec antic: πυανέψια, πυανόψια) eren uns festivals celebrats cada any a l'antiga Atenes el dia 7 del mes de Pianepsió. Estava dedicat a Apol·lo.
La tradició deia que havia estat instituït per Teseu al seu retorn de Creta. En temps de Soló sembla que era una festa que se celebrava al final de la verema dedicada a Apol·lo i a Atena, i quan es va introduir el culte a Teseu es va associar amb el festival de les Oscofòries.
El seu nom derivava del nom del mes, i tots dos derivaven del mot πύαμος (pyamos), una altra forma de κύαμος (kyamos) 'faves', que es cuinaven en aquesta temporada o es portaven en forma de pols fins al festival. Es feia una processó on es portava la εἰρεσιώνη (eiresione), una branca d'olivera guarnida amb llana i carregada amb els productes del temps, atès que, en realitat, era una festa de la collita. La portava un noi que tenia els pares vius, i els que els seguien cantaven uns versos que Plutarc va conservar. La processó anava fins al temple d'Apol·lo, i la branca d'olivera era plantada a l'entrada i, segons algunes fonts, tothom plantava una branca d'olivera davant de casa, que es mantenia fins a les següents Pianèpsies, quan se substituïa per una de nova.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Pyanepsia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 26-XI-2020].
# Govern Provisional Rus

El Govern Provisional Rus es va formar a Petrograd després del deteriorament de l'imperi Rus i l'abdicació del tsar. Quan l'autoritat del govern del tsar va començar a fallar el març de 1917, dues institucions rivals, la Duma i el Soviet de Petrograd, competien pel poder. Com a compromís, es va formar un govern provisional que havia de dirigir el país fins a les eleccions de l'assemblea constituent.
Quan el tsar Nicolau II va abdicar el 15 de març i el seu germà, el Gran Duc Miquel, va rebutjar el tron l'endemà, el govern provisional va regir Rússia de manera formal, però el seu poder estava en realitat limitat per la creixent autoritat del Soviet de Petrograd. El govern provisional va tenir èxit en l'organització de les eleccions, però va fracassar en l'intent de finalitzar la participació russa en la Primera Guerra Mundial (organitzant l'Ofensiva Kérenski), debilitant així la seva popularitat entre els detractors de la guerra.
Al principi el govern va ser presidit pel Príncep Georgui Ievgenievitx Lvov i després per Aleksandr Kérenski. El govern va ser substituït després pels bolxevics que van instaurar el seu propi «govern provisional» en l'etapa d'octubre de la Revolució Russa. Més tard, quan l'assemblea constituent va ser dissolta, el govern bolxevic va ser nomenat de nou.

## Primers ministres del govern provisional

* Príncep Georgui Ievgenievitx Lvov (23 de març - 21 de juliol)
* Aleksandr Kérenski (21 de juliol – 8 de novembre)

## Vegeu també

* Llista de líders de Rússia
* Revolució de Febrer
* Partit Social-Revolucionari