OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dèlies

Les Dèlies (en grec antic: Δήλια, Dḗlia) eren uns festivals o panegiris celebrats a l'illa de Delos, centre religiós de l'anomenada Lliga de Delos, que incloïa les Cíclades i les costes de Jònia i l'Àtica. Aquesta amfictionia sembla que es va constituir inicialment amb el propòsit d'adorar col·lectivament al déu protector dels jonis, Apol·lo, que es deia que havia nascut a Delos.
Era un festival molt antic, i ja en parla l'Himne homèric a Apol·lo. Se celebrava cada cinc anys, els dies 6 i 7 del mes de Targelió, considerats els aniversaris d'Apol·lo i Àrtemis. Els membres de l'amfictionia es reunien a Delos amb vestits llargs, amb les seves dones i fills i adoraven al déu amb exercicis gimnàstics i concursos musicals i danses. Els habitants de Delos eren els cuiners dels qui assistien al festival.
Amb el pas del temps les festes, es van deixar de celebrar i van ser restaurades pels atenesos el 426 aC, quan van purificar l'illa i van recuperar les antigues tradicions. S'hi van afegir curses de cavalls que mai no hi havien tingut lloc. Després de la restauració, Atenes va tenir la part principal a les celebracions i un atenès n'era el president, l'arquiteor, que tenia la supervisió de les activitats al temple.
Hi havia també unes Dèlies menors, que se celebraven cada any, probablement el dia 6 de Targelió, i en aquesta ocasió els atenesos enviaven la nau sagrada que portava els pelegrins (θεωρίς) i que el sacerdot d'Apol·lo guarnia amb llorer. L'ambaixada es deia teòria (θεωρία, 'assistència a les festivitats'), i els que navegaven cap a l'illa eren els teors (θεωροί). Abans de partir, oferien un sacrifici a Marató per obtenir un viatge feliç. Segons Xenofont i Plató, durant l'absència del vaixell, la ciutat d'Atenes es purificava i no es permetia cap execució. La llegenda explicava que aquestes Dèlies les havia instituït Teseu, i que la nau amb què va viatjar es conservà fins al temps de Demetri de Falèron (segle iv aC) pel cap baix, després de nombroses reparacions.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Delia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 21-XI-2020].
# Isabel Aretz

Isabel Aretz (Buenos Aires, 14 d'abril de 1909 - San Isidro, 2 de juny de 2005) fou una compositora, investigadora, escriptora i etnomusicòloga argentina nacionalitzada veneçolana, una de las figuras más rellevants de la investigació etnomusicològica a Hispanoamèrica.
Estudià composició, piano i pedagogia musical al Conservatori Nacional de Música i es doctorà summa cum laude en música, especialitat musicologia, a la Universitat Catòlica Argentina, al 1967. Va perfeccionar la instrumentació amb Athos Palma i Heitor Villa-Lobos. Treballà la musicologia amb Carlos Vega. També es formà en antropologia amb José Imbelloni i en etnografia amb Enrique Palavecino al Museu de Ciències de la capital del sud.
Va realitzar un minuciós rastreig científic de la música indígena del nord argentí. Radicada a Caracas des de 1947, amplià les seves investigacions en altres zones del continent sud-americà. Becada per la Fundació Guggenheim, realitzà periòdics viatges a les fonts d'origen, rescatà melodies populars per estudiar-les i classificar-les rigorosament.
Amb la seva feina es va fer pionera en la difusió del seu camp de recerca, i amb la creació, amb el suport de l'Organització dels Estats Americans (OEA), de l'Institut Interamericà d'Etnomusicologia i Folklore (Inidef), avui anomenat Fundació d'Etnomusicologia i Folklore (Fundef), que Aretz presidí entre 1990 i 1995. També va cofundar, juntament amb José Antonio Abreu, l'Orquestra d'Instruments Llatinoamericans. Aretz va ser professora en universitats de Mèxic i Colòmbia. Va fundar càtedres sobre etnomusicologia en diversos països i va ser professora d'etnomusicologia de l'Escola d'Arts de la Universitat Central de Veneçuela.
Paral·lelament es dedicà a la composició; no sempre incorporà elements folklòrics; va escriure diversos ballets, la cantata Simiente (per a recitat, cor i orquestra), Puneñas i altres obres simfòniques, música de cambra i cançons.
Ha estudiat, a més de la música tradicional argentina, la música prehispànica, els instruments musicals autòctons, les festivitats i tot el que fa referència als costums i tradicions, tant argentines com veneçolanes. Entre les obres d'investigació que recullen aquesta recerca, destaquen El folklore musical argentino (1959) i Instrumentos musicales de Venezuela (1967).
Està enterrada al Cementiri de La Chacarita, a Buenos Aires.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Letralia 125 | Noticias | Murió en Argentina la investigadora Isabel Aretz» (en castellà). Letralia. Tierra de Letras, Nº 125, 04-07-2005. [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ «Investigadores y Difusores. Isabel Aretz» (en castellà). Folklore del Norte Argentino. [Consulta: 19 febrer 2024].
* 1 2 3 Scholes, Percy A. The Oxford Companion to Music. Oxford University, 1984. ISBN 84-350-9018-3.
* 1 2 Elbio Garcia, Roberto. «Isabel Aretz, una de las figuras más relevantes de la investigación etnomusicológica del siglo XX» (en castellà). Folklore-raíz, 02-06-2023. [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ «Isabel Aretz, la memoria del folklore americano» (en castellà). La Nación, 14-05-2002. [Consulta: 19 febrer 2024].
# Nermedin Selimov

Nermedin Selimov (Bissertsi, 3 de gener de 1954) és un lluitador búlgar, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant le dècades de 1970 i 1980.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on fou cinquè en la competició del pes mosca del programa lluita lliure. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, guanyà la medalla de bronze en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or al Campionat d'Europa, el 1978 i 1980.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Nermedin Selimov». [Consulta: 8 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 8 març 2025].
# Beca Ramón y Cajal

L'ajut Ramón y Cajal (RyC) està finançat pel Ministeri de Ciència espanyol. La finalitat d’aquest ajut és promoure la incorporació de personal investigador amb una trajectòria destacada, amb l’objectiu de que adquireixi les competències i capacitats que li permetin obtenir un lloc de caràcter estable en un organisme de recerca del Sistema espanyol de ciència, tecnologia i innovació. La convocatòria incentiva la incorporació de personal investigador que ha desenvolupat durant un determinat període la seva activitat professional a l’estranger. Va ser creada el 2001 i, juntament amb l'ajut Juan de la Cierva, és l'ajut de recerca amb finançament nacional més prestigiosa per seguir una carrera científica a Espanya. De fet, es considera la principal estratègia d'atracció de talent per a Espanya per contrarestar la seva fuga de cervells científics.
Entre els becats, s'inclouen Carlota Escutia Dotti, Brian Vohnsen, Aditi Sen De, Mayo Fuster Morell, Carolina Mallol, Mercedes Vila, Maritza Lara-López, Nanda Rea, Mercedes López-Morales.

## Referències

* ↑ «El Gobierno no hará contratos de científicos Ramón y Cajal este año» (en castellà). , 17-10-2012 [Consulta: 10 febrer 2023].
* ↑ «El programa Ramón y Cajal de captación de científicos en España. Evaluación, valoración y propuesta de resolución». [Consulta: 19 desembre 2023].
* ↑ «Spanish science: still suffering» (en anglès). the Guardian, 23-10-2013. [Consulta: 27 gener 2023].
* ↑ «Los investigadores del Ramón y Cajal, en la cuerda floja | Ciencia | elmundo.es». www.elmundo.es. [Consulta: 10 febrer 2023].
* ↑ Aunión, J. A. «Not so much a brain drain as forced exile» (en anglès americà). EL PAÍS English Edition, 20-05-2013. [Consulta: 28 gener 2023].
* ↑ «Awardee Details: Shanti Swarup Bhatnagar Prize». [Consulta: 19 desembre 2023].
* ↑ Ansede, Manuel «El Gobierno abrirá las puertas a los científicos de élite rechazados por la universidad española» (en castellà). El País [Madrid], 08-08-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Mercedes López-Morales: “Tenemos ya tantos planetas que no damos abasto”» (en castellà), 10-03-2017. [Consulta: 19 desembre 2023].
# Lychnis

Lychnis és un gènere de plantes amb flor de la família de les cariofil·làcies.

## Particularitats

Les espècies d'aquest gènere són natives d'Europa, Àsia i l'Àfrica del nord.
El gènere Lychnis està estretament emparentat amb el gènere Silene.

## Algunes espècies

Entre les espècies més importants cal mencionar:
* Lychnis alpina - Cucut dels Alps
* Lychnis chalcedonica - Creu de Malta
* Lychnis cognata
* Lychnis coeli-rosa - Rosa del cel
* Lychnis coronaria
* Lychnis coronata - Cucut coronat
* Lychnis flos-cuculi - Cucut de rec
* Lychnis flos-jovis - Flor de Júpiter
* Lychnis fulgens
* Lychnis nivalis
* Lychnis senno
* Lychnis sibirica - Cucut siberià
* Lychnis sieboldii
* Lychnis viscaria - Cucut viscós
* Lychnis wilfordii
* Llista completa

## Referències

* Flora Europaea: Lychnis
* Flora de la Xina: Lychnis
* Fotos de Lychnis al Japó Arxivat 2006-10-10 a Wayback Machine.
# Font del Cuento

La Font del Cuento es troba al parc del Guinardó de Barcelona.

## Història i descripció

El 1915, Francesc Cambó va portar a Barcelona Jean Claude Nicolas Forestier, conservador dels parcs de París, amb l'objectiu que treballés en la urbanització de la muntanya de Montjuïc, escenari de l'Exposició Internacional de 1929. Durant la seva estada a la ciutat, Forestier va inspirar també la realització d'altres parcs pel deixeble Nicolau Maria Rubió i Tudurí, director des del 1917 del Serevi Municipal de Parcs. Aquest va ser el cas del parc del Guinardó, del qual Forestier va fer els plànols bàsics i Rubió i Tudurí va dirigir-ne l'execució.
El material característic del parc és la pedra rústega, amb què són fets els murs, les baranes, els bancs, els coberts i els estanys, i amb el qual es va revestir una antiga font a la part baixa, que incorpora una inscripció on es pot llegir JUEZ DE LA GENTE, amb l'escut de Barcelona i la data de 1739. Hi havia hagut un berenador on es venien xarops i anissos i s'amenitzava l'estada amb la música d'un gramòfon.
Hi ha diverses versions sobre el nom de la font. Una és que, com que normalment rajava molt poc, la gent, mentre esperava que s'omplissin els recipients, anava explicant cuentos (o sigui, contes) per passar el temps. Però la que sembla més versemblant és que es referia als jocs amorosos de les parelles que s'amagaven pels racons del parc.
El març del 2025, després de 15 mesos d'obres, la font i els seus entorns han estat rehabilitats i ha tornat a rajar, ja que ara està connectada a la xarxa de subministrament d'aigua potable.

## Referències

* 1 2 3 Huertas, Jaume. «Font del Cuento». Art públic. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «3. La Font del "Cuento"». Rutes històriques pel Guinardó. Ajuntament de Barcelona}. Arxivat de l'original el 21.09-2013.
* ↑ Castarnado, Esther; Mena, Pablo «La font del Cuento torna a brollar al Parc del Guinardó després de 15 mesos d’obres». betevé, 15-03-2025.

## Vegeu també

* Fonts de Barcelona
# Musaranya llúdria del Ruwenzori

La musaranya llúdria del Ruwenzori (Micropotamogale ruwenzorii) es troba a la República Democràtica del Congo i a Uganda.

## Referències

* Fordham et al. (2006). Musaranya llúdria del Ruwenzori. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 20 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Beca Ramón y Cajal

L'ajut del contracte Ramón y Cajal (RyC) està finançat pel Ministeri de Ciència espanyol. La finalitat d’aquest ajut és promoure la incorporació de personal investigador amb una trajectòria destacada, amb l’objectiu de que adquireixi les competències i capacitats que li permetin obtenir un lloc de caràcter estable en un organisme de recerca del Sistema espanyol de ciència, tecnologia i innovació. La convocatòria incentiva la incorporació de personal investigador que ha desenvolupat durant un determinat període la seva activitat professional a l’estranger. Va ser creada el 2001 i, juntament amb l'ajut Juan de la Cierva, és l'ajut de recerca amb finançament nacional més prestigiosa per seguir una carrera científica a Espanya. De fet, es considera la principal estratègia d'atracció de talent per a Espanya per contrarestar la seva fuga de cervells científics.
Entre els becats, s'inclouen Carlota Escutia Dotti, Brian Vohnsen, Aditi Sen De, Mayo Fuster Morell, Carolina Mallol, Mercedes Vila, Maritza Lara-López, Nanda Rea, Mercedes López-Morales.

## Referències

* ↑ «El Gobierno no hará contratos de científicos Ramón y Cajal este año» (en castellà). , 17-10-2012 [Consulta: 10 febrer 2023].
* ↑ «El programa Ramón y Cajal de captación de científicos en España. Evaluación, valoración y propuesta de resolución». [Consulta: 19 desembre 2023].
* ↑ «Spanish science: still suffering» (en anglès). the Guardian, 23-10-2013. [Consulta: 27 gener 2023].
* ↑ «Los investigadores del Ramón y Cajal, en la cuerda floja | Ciencia | elmundo.es». www.elmundo.es. [Consulta: 10 febrer 2023].
* ↑ Aunión, J. A. «Not so much a brain drain as forced exile» (en anglès americà). EL PAÍS English Edition, 20-05-2013. [Consulta: 28 gener 2023].
* ↑ «Awardee Details: Shanti Swarup Bhatnagar Prize». [Consulta: 19 desembre 2023].
* ↑ Ansede, Manuel «El Gobierno abrirá las puertas a los científicos de élite rechazados por la universidad española» (en castellà). El País [Madrid], 08-08-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Mercedes López-Morales: “Tenemos ya tantos planetas que no damos abasto”» (en castellà), 10-03-2017. [Consulta: 19 desembre 2023].
# Protogenia (filla de Deucalió)

Segons la mitologia grega, Protogenia (grec antic: Πρωτογένεια) va ser una filla de Deucalió i de Pirra.
Estimada per Zeus, va ser la mare d'Etli, rei de l'Èlida. Hom també li atribueix la maternitat d'Opunt.

## Referències

* ↑ Gai Juli Higí. Faules, 155, 3
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, I, 7, 2
* ↑ Píndar. Olímpiques, IX, 51f
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 187. ISBN 8429741461.
# Creu de Calvó

La Creu de Calvó o Creu del camí de la Creu, era una creu de terme d'Olot (Garrotxa), que estava situada a l’encreuament del Camí de la Creu amb el carrer de Sant Cristòfor.
A finals dels segle XIX va canviar d'ubicació per a evitar molèsties, però seguint al mateix camí de la Creu, fins al 1936, en què va ser retirada definitivament. Actualment es conserva al Museu Comarcal de la Garrotxa.
La creu és de ferro forjat. Llueix una decoració als braços que acaben en una mena d'ondulacions de caràcter vegetal o orgànic. Els mateixos braços presenten uns bombaments estilístics i al centre de la creu hi ha el Crist crucificat amb els peus separats. La creu mesura 94 x 49,5 x 8 cm.

## Referències

* 1 2 Pujol Vila, Josep Narcís. Les creus de terme historiades del bisbat de Girona (tesi). Institut Superior de Ciències Religioses de Barcelona, 2017, p. 25.
* ↑ «Creu de Calvó o del camí de la Creu». Museus d'Olot.
# Isabel Hernández Huet

Isabel Hernández Huet (Barcelona, 15 d’octubre de 1955) és una exjugadora de voleibol catalana.
Col·locadora, començà a practicar voleibol a l'Escola Aula juntament amb les seves germanes Ana i Sylvie. Debutà a la Primera Divisió a l'Hispano Francés (1974-76, 1981-85) i jugà, posteriorment, Club Voleibol Sant Cugat (1976-81). Entre d'altres èxits, guanyà tres Copes de la Reina (1976, 1981, 1983) i aconseguí dos subcampionats de Lliga (1978-79, 1983-84). També disputà competicions europees. Després de la dissolució de l'equip barceloní jugà amb l'Agrupació Cultural i Esportiva Bombers (1985-86) de la Segona Divisió. Fou membre i capitana de la selecció espanyola de voleibol en més de 105 ocasions. Destacà la seva participació al Campionat del Món de 1982, on el combinat estatal feu el seu debut mondial. Es retirà al final de la temporada 1985-86 i, poc després, rebé una placa conmmemorativa de la Federació Catalana de Voleibol com a reconeixement per la seva trajectòria esportiva.

## Referències

* 1 2 «Isabel Hernández Huet». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Galería - Isabel Hernández» (en castellà). Mundo Deportivo p. 20, 19-05-1983. [Consulta: 28 juliol 2024].
* ↑ «Isabel Hernández. la capitana» (en castellà). Mundo Deportivo p. 28, 28-08-1982. [Consulta: 28 juliol 2024].
# Miquel Serrabassa i Lafont

Miquel Serrabassa i Lafont (Vic, 1982) és un informàtic català, programador especialitzat en el desenvolupament web i administració de sistemes. És director tècnic de l'empresa Sobrevia.net, fundada l'any 2003 amb Jose Manuel Gutiérrez, i dedicada al desenvolupament web i a l'assessoria tecnològica. També fou director tecnològic del Grup Nació Digital fins al gener de 2022.
L'any 2005 va començar a programar el que actualment és el diari digital Nació Digital, que al principi era un projecte del periodista Miquel Macià i Arqués basat en el digital Osona.com. Entre els anys 2010 i 2020 va ser també el cap de redacció de l'edició de Girona d'aquest mitjà.
Serrabassa va ser membre de l'entitat STIC.cat, organitzant els primers Premis Blogs Catalunya. Està adherit al Capítol Català de la Internet Society (ISOC-CAT). També ha organitzat diverses edicions de l'e-Week de Vic.
Serrabassa fa de professor en cursos d'especialització, màsters i postgraus en centres adscrits a la Universitat de Girona (UdG) com ERAM o CETA, centrat en temes tecnològics i tècnics, i també ha estat professor de la Universitat Catalana d'Estiu i consultor de la Universitat Oberta de Catalunya, on hi va cursar el Grau d'Enginyeria Informàtica.
És col·laborador habitual en mitjans de comunicació.

## Referències

* ↑ «Karma Peiró es nomenada directora de Nació Digital», 19-05-2016. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ «Nació Digital presenta les tres edicions de paper per les consultes del 25A», 24-02-2010. [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ «Premis Blogs Catalunya», 05-03-2009. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ Gras Alcoverro, Joan Francesc «Domini .cat, un TLD (Top Level Domain) entre l’originalitat i l’excepcionalitat». Tesi, 09-07-2021, pàg. 205. Arxivat de l'original el 2024-11-22.
* ↑ «Universitat Catalana d'Estiu», 15-07-2014. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ «Advanced Management Program», 12-06-2022. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ Gordillo, Saül. «Sobirania.cat» p. 219-220. Crea't Edicions, 28-03-2015. Arxivat de l'original el 05-07-2015. [Consulta: 15 setembre 2024]. «No m'agrada dir que sóc pioner de res, perquè en realitat tot el que he fet estava inventat o ja existien els recursos per fer-ho, però potser no al nivell local on era jo.»
* ↑ «Miquel Serrabassa: La idea final de Google és que la casa ens escolti», 14-08-2021. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ «El 5G es presenta en societat: les aplicacions d'una tecnologia revolucionària», 22-03-2019. [Consulta: 15 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Miquel Serrabassa i Lafont - Lloc web oficial
# La maledicció del Queen Mary

La maledicció del Queen Mary (títol original en anglès, Haunting of the Queen Mary) és una pel·lícula de terror britànica del 2023 dirigida per Gary Shore i protagonitzada per Alice Eve i Joel Fry. S'ha subtitulat al català.
Es va estrenar a Itàlia el 20 de juliol de 2023, i al Regne Unit el 18 d'agost del mateix any.
Es tracta d'una coproducció britànica entre Imagination Design Works, Rocket Science i White Horse Pictures. Brett Tomberlin va desenvolupar el llargmetratge, anunciat per primera vegada el 2013. El gener de 2019, es va anunciar que Shore el dirigiria. El març de 2021, es va informar que el film seria el primer d'una trilogia de pel·lícules de terror sobre el RMS Queen Mary, un transatlàntic retirat amarrat permanentment a Long Beach (Califòrnia). L'octubre de 2021, va començar el rodatge principal en un estudi desenvolupat per ARRI i Creative Technologies. El rodatge va tenir lloc a bord del RMS Queen Mary el novembre.

## Referències

* ↑ Vlessing, Etan. «Alice Eve Fights Off Ghosts in Haunting of the Queen Mary Trailer». The Hollywood Reporter, 01-08-2023. Arxivat de l'original el 1 August 2023. [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ McNary, Dave. «Queen Mary Thriller Launches Ubiquity Studios Slate (Exclusive)». Variety, 17-12-2013. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ Ritman, Alex. «Queen Mary Horror Finds Captain in Dracula Untold Director Gary Shore (Exclusive)». The Hollywood Reporter, 25-01-2019. Arxivat de l'original el 5 October 2021. [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ Wiseman, Andreas. «Alice Eve To Star In Gary Shore Haunted Ship Horror The Queen Mary, First In Planned Trilogy — EFM». Deadline Hollywood, 01-03-2021. Arxivat de l'original el 4 October 2021. [Consulta: 4 octubre 2021].
* ↑ Grater, Tom. «Joel Fry Joins Alice Eve In Horror Pic The Queen Mary». Deadline Hollywood, 04-10-2021. Arxivat de l'original el 4 October 2021. [Consulta: 4 octubre 2021].
# Rinolòfids

Els rinolòfids (Rhinolophidae) són una família de ratpenats. Aquest grup conté un gènere vivent (els ratpenats de ferradura) i com a mínim dos d'extints. El registre fòssil suggereix que aparegueren a l'Àsia oriental i des d'allà s'estengueren a Europa (i altres parts del món). Avui en dia, la seva distribució abasta les zones de clima temperat i tropical del sud d'Europa, Àfrica, Àsia i el nord i est d'Austràlia.
Els rinolòfids són rellevants per als humans com a font de malalties i com a menjar i medicina en algunes regions. Diverses espècies són el reservori natural de la SARS, encara que la civeta de palmera emmascarada és l'hoste intermedi pel qual els humans es van infectar. Algunes proves suggereixen que algunes espècies podrien ser el dipòsit natural del SARS-CoV-2, que causa la malaltia Covid-19. Són caçats per a menjar en diverses regions, particularment a l'Àfrica subsahariana, però també al sud-est d'Àsia. Algunes espècies o el seu guano s'utilitzen en medicina tradicional al Nepal, l'Índia, el Vietnam i el Senegal.

## Referències

* ↑ Entrada «Rhinolophidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Ravel, Anthony; Marivaux, Laurent; Qi, Tao; Wang, Yuan-Qing; Beard, K. Christopher «New chiropterans from the middle Eocene of Shanghuang (Jiangsu Province, Coastal China): new insight into the dawn horseshoe bats (Rhinolophidae) in Asia» (en anglès). Zoologica Scripta, 43, 1, 2014, pàg. 1–23. DOI: 10.1111/zsc.12027. ISSN: 03003256.
Espècies vivents de rinolofoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Hipposideridae :
Família Megadermatidae :
Família Nycteridae :
Família Rhinolophidae :
Família Rhinonycteridae :