OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut del Camerun

L'escut del Camerun actualment en vigor data del 1986, si bé el seu disseny bàsic és del 1960. Es tracta d'un escut tercejat en pila transposada, amb els esmalts corresponents als colors de la bandera estatal: sinople, gules i or, amb l'estrella de cinc puntes d'or de la bandera posada al cap. La partició central, de gules, està carregada d'un mapa del Camerun d'atzur, sobre el qual destaquen una espasa de sable posada en pal i unes balances d'argent, símbols de justícia.
Acoblats darrere l'escut, dos feixos romans d'or passats en sautor, que recorden l'escut de França, antiga potència colonial, i representen l'autoritat republicana. A la base, una cinta d'or on hi ha inscrit el nom oficial de l'estat, «República del Camerun», en versió bilingüe francès-anglès: RÉPUBLIQUE DU CAMEROUN – REPUBLIC OF CAMEROON. Al capdamunt, el lema nacional, «Pau – Treball – Pàtria», també en francès i anglès: PAIX – TRAVAIL – PATRIE / PEACE – WORK – FATHERLAND. Cal destacar que els textos en francès tenen un tractament gràfic més destacat en relació amb els corresponents en anglès.

## Història

Després de la independència, l'1 de gener de 1960, el nou estat va adoptar un segell on figurava un cap de dona. Aquest emblema va tenir amb prou feines un any de vigència, ja que el 31 de desembre d'aquell mateix any es va adoptar un escut molt semblant a l'actual, amb els mateixos colors de la bandera i el mapa del Camerun, l'espasa i les balances a la part central, disseny que bàsicament ha arribat fins als nostres dies.
El disseny originari presentava una cinta al capdamunt de l'escut amb el nom oficial de l'estat i la data de la independència, en francès: RÉPUBLIQUE DU CAMEROUN – 01 JANVIER 1960; i a la part de sota una altra amb el lema nacional, també en francès. A més a més, duia dues estrelles de cinc puntes d'atzur al cap, una damunt la partició de sinople i una altra damunt la d'or.
Quan l'1 d'octubre de 1961 l'antic protectorat britànic del Camerun es va unir al nou estat, el text de la inscripció es va canviar pel de RÉPUBLIQUE FÉDÉRALE DU CAMEROUN i es va retirar la data de la independència. El 1972 la república federal va esdevenir una república unitària, canvi que es veié reflectit en la inscripció del capdamunt, que passava a ser RÉPUBLIQUE UNIE DU CAMEROUN. El 1975 el nom oficial va tornar a ser l'originari, RÉPUBLIQUE DU CAMEROUN, i es va suprimir una de les dues estrelles d'atzur i només se'n va conservar la de la sinistra.
El 1984 es va substituir l'estrella d'atzur de la sinistra per una d'or situada a la part central, mentre que la darrera modificació és del 1986: els platets de les balances van passar a ser d'argent (abans de sable) i les inscripcions es van canviar de lloc (el lema nacional a dalt, el nom de l'estat a baix) i es van fer bilingües, incorporant els textos en anglès.

## Vegeu també

* Bandera del Camerun

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut del Camerun (anglès)
* Hubert Herald – Escut del Camerun (anglès)
# Escut de Xile

L'escut de Xile fou adoptat el 26 de juny de 1834 segons un disseny del pintor anglès Charles Wood Taylor. Es tracta d'un escut truncat, d'atzur i de gules, amb una estrella de cinc puntes d'argent ressaltant sobre la partició (aquests esmalts es corresponen amb els tres colors de la bandera estatal).
Com a suports, un huemul meridional o huemul a la destra i un còndor a la sinistra, animals emblemàtics dels Andes xilens; tots dos porten una corona naval d'or, símbol dels actes heroics de la Marina xilena a l'oceà Pacífic.
L'escut va timbrat amb un borlet amb els colors nacionals del qual surten tres plomes, cadascuna de les quals d'un d'aquests colors: atzur, argent i gules. El plomall era un símbol de distinció que els primers presidents de la República solien dur al barret.
Els suports descansen sobre una filigrana elaborada damunt la qual destaca una cinta d'argent amb el lema nacional en espanyol: POR LA RAZÓN O LA FUERZA ('Per la raó o la força').
Tot i que aquest escut està vigent des d'antic, abans n'hi havia hagut diverses variants.

## El primer escut xilè

El primer escut de Xile fou adoptat durant la presidència de José Miguel Carrera, el 1812. Al centre hi figurava una columna de marbre damunt un pedestal representativa de l'Arbre de la Llibertat, somada d'un globus terraqüi, el qual estava sobremuntat d'una llança i una palma passades en sautor i, al damunt, una estrella de cinc puntes. A banda i banda de la columna, les figures d'un home i una dona indígenes drets, ell amb una llança i un garrot, ella amb un arc.
Tot plegat emmarcat per dues inscripcions en llatí: al capdamunt, POST TENEBRAS LUX ('Després de les tenebres, la llum') i, a la base, AUT CONSILIO AUT ENSE ('Pel consell o per l'espasa').
El 1817 van aparèixer dos nous escuts, variants del precedent, però no van durar gaire.

## L'escut de transició

El 23 de setembre de 1819, el Senat va aprovar un nou escut d'armes durant la presidència de Bernardo O'Higgins. Es tractava d'un camper ovalat d'atzur que recuperava l'antiga columna amb el globus terraqüi, símbol del Nou Món, sobremuntada d'una cinta d'argent amb la paraula LIBERTAD ('Llibertat'). Al damunt, una estrella de cinc puntes d'argent en representació de la província de Santiago i, també al cap, a banda i banda del globus, dues estrelles més que representaven la Província de Concepción i Coquimbo.
L'òval era voltat per dos rams de llorer lligats per sota amb una cinta tricolor i, acoblades darrere l'escut, les armes representatives de la cavalleria, la infanteria, els dragons, l'artilleria i els bombarders.
Per completar-lo, l'escut era sostingut dalt del cap per un indígena assegut damunt un caiman i amb un peu damunt un corn de l'abundància. El caiman tenia entre les mandíbules el lleó de l'escut d'Espanya, que li havia caigut la corona a terra i aguantava la bandera espanyola amb les potes del davant.

## Vegeu també

* Bandera de Xile

## Enllaços externs

* Chile.com – L'escut nacional Arxivat 2009-04-27 a Wayback Machine. (castellà)
# Ismael Pelegrí i Pons

Ismael Pelegrí i Pons (Maó, 15 de desembre de 1975) és un filòleg, escriptor, poeta i docent espanyol.
Ha estat cap de la secció de Llengua i Literatura de l'Institut Menorquí d'Estudis i també va ser el vocal per les Illes Balears de l'AELC, és docent de l'institut IES Joan Ramis i Ramis. Entre altres premis i distincions va obtenir el premi de narrativa curta Illa de Menorca (2000) i el Premi Vila de Lloseta (2022) .

## Obres

* Alcalfar (2022)
* De l'animal que s'imposa (2017)
* Homenatge a Josep Salord i Farnés (2020)

## Referències

* ↑ «Ismael Pelegrí, biografía, galería y obras | BCulture». www.bculture.org. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ «Pelegrí, Ismael». Literatura menorquina, 01-04-2020. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ «Ismael Pelegrí – AdiA Edicions». www.adiaedicions.cat, 19-04-2020. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ Menorca, Redacción. «El menorquín Ismael Pelegrí gana el ‘Vila de Lloseta' de poesía con ‘Alcalfar'» (en castellà). Menorca - Es diari, 09-09-2022. [Consulta: 18 novembre 2024].
* 1 2 «Todos los libros del autor Pelegri Pons Ismael» (en castellà). www.todostuslibros.com. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ «Homenatge a Josep Salord i Farnés. Textos i estudis». llibres.ime.cat. [Consulta: 18 novembre 2024].
# D'mt

Dʿmt (alfabet sudaràbig: ) fou un regne a la moderna Eritrea i nord d'Etiòpia que va existir vers el segle viii a V aC. S'han trobat molt poques inscripcions i els treballs arqueològics estan al començament. Se sap que fou l'antecedent immediat del regne d'Axum, i va acabar com a civilització abans de l'inici d'Axum. Yeha fou el centre religiós i necòpolis del país però probablement no era la capital política.
La civilització va desenvolupar sistemes de reg, de treball de la terra, cultius, i va fer eines i armes de ferro.
Alguns historiadors moderns com Stuart Munro-Hay, Rodolfo Fattovich, Ayele Bekerie, Cain Felder, i Ephraim Isaac consideren aquesta civilització com a indígena. La influència sabea s'hauria iniciat al segle v aC, potser per una emigració o pel domini sabeu de la mar Roja. Altres historiadors com Joseph Michels, Henri de Contenson, Tekle-Tsadik Mekouria i Stanley Burstein consideren Dʿmt el resultat d'una barreja de pobles indígenes i una primera onada de sabeus. L'evidència darrera suggereix que com la llengua ge'ez de la regió no és derivada del sabeu la influència sabea fou menor potser limitada a alguns enclavaments comercials o posicions militars, i es va extingir al cap de poc temps.
El regne va desaparèixer al segle v aC, i haurien sorgit alguns regnes successors un dels quals, Axum, hauria arribat a l'hegemonia al segle ii o I aC.

## Reis coneguts

| Període | Nom | Reina | Notes |
| Vers 700 aC a 650 aC |
| Vers 700 aC a 650 aC | Mlkn (monarca) Wʿrn Ḥywt | ʿArky(t)n | contemporani del mukarrib sabeu Karib'il Watar. |
| Vers 700 aC a 650 aC | Mkrb (mukarrib), Mlkn Rdʿm | Smʿt | |
| Vers 700 aC a 650 aC | Mkrb, Mlkn Ṣrʿn Rbḥ | Yrʿt | Fill de Wʿrn Ḥywt, "Krei Ṣrʿn de la tribu YGʿḎ (=Agʿazi, mkrb de DʿMT i SB'" |
| Vers 700 aC a 650 aC | Mkrb, Mlkn Ṣrʿn Lmn | ʿAdt | Fill de Rbḥ, contemporani del mukarrib sabeu Sumuhu'alay, "rei Ṣrʿn de la tribu YGʿḎ, mkrb de DʿMT i SB'" |

## Vegeu també

* Regne d'Axum

## Referències

* ↑ Encyclopaedia Aethiopica (en anglès). Wiesbaden: Harrassowitz Verlag, 2005, p. 185. ISBN 9783447052382.
* ↑ Stuart Munro-Hay, Aksum: An African Civilization of Late Antiquity. Edinburgh: University Press, 1991, p. 57.
* ↑ Nadia Durrani, The Tihamah Coastal Plain of South-West Arabia in its Regional context c. 6000 BC - AD 600 (Society for Arabian Studies Monographs No. 4). Oxford: Archaeopress, 2005, p. 121.
* ↑ Kitchen, Andrew, Christopher Ehret, et al. 2009. "Bayesian phylogenetic analysis of Semitic languages identifies an Early Bronze Age origin of Semitic in the Near East." Proceedings of the Royal Society B: Biological Sciences 276 nº 1665 (22 de juny)
* ↑ Pankhurst, Richard K.P. Addis Tribune, "Let's Look Across the Red Sea I", 17 de gener del 2003.
# Israïl Arsamàkov

Israïl Arsamàkov (Grozni, 8 de febrer de 1962) és un aixecador de peses txetxè, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1980.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes pesant lleuger del programa d'halterofília. En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del món d'halterofília de 1986 i una d'or al Campionat d'Europa del mateix any. A nivell nacional guanyà els campionats del 1981, 1985 i 1988.
Una vegada retirat passà a exercir d'entrenador d'halterofília. Entre el 1994 i 1998 fou president de la Federació Russa d'Halterofília i del 1996 a 2000 membre del Comitè Olímpic Rus.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Israil Arsamakov». [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ «Арсамаков Исраил Магомедгиреевич» (en rus). [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ «АРСАМАКОВ Исраил Магомедгиреевич | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 14 gener 2024].
# István Messzi

István Messzi (Kiskunfélegyháza, 29 de juny de 1961 - Comtat de Tolna, 9 de maig de 1991) fou un aixecador de peses hongarès que va competir durant la dècada de 1980.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes pesant lleuger del programa d'halterofília.
Va morir en un accident de cotxe el 1991. Cada any, a l'agost, s'organitza una competició d'halterofília en record seu a Kecskemét.

## Referències

* ↑ «Olympedia – István Messzi». [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Petőfi Népe, 1992. április (47. évfolyam, 78-102. szám) | Könyvtár | Hungaricana». [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Kecskemét Online» (en hongarès), 03-08-2018. [Consulta: 15 gener 2024].
# Proteïna globular

Les proteïnes globulars, o esferoproteïnes són un dels tres tipus principals de la classificació de les proteïnes per la seva forma (globulars, fibroses i mixtes), i es diferencien fonamentalment de les fibroses per ser més o menys solubles en dissolucions aquoses (on formen suspensions col·loidals), sent les fibroses pràcticament insolubles.

## Estructura globular i solubilitat

El terme proteïna globular és bastant antic (data probablement del segle xix) i s'ha convertit en quelcom arcaic donats els centenars de milers de proteïnes i l'existència d'un vocabulari descriptiu de motius estructurals més elegant i funcional. La naturalesa globular d'aquestes proteïnes es pot determinar sense els mitjans de les tècniques modernes, utilitzant només ultracentrifugadores o per tècniques de dispersió dinàmica de la llum.
L'estructura terciària de la proteïna indueix la seva esfera. Els grups apolars (cues hidròfobes) s'agrupen en l'interior de la molècula, mentre que els polars (caps hidròfils) es disposen cap a l'exterior, permetent les atraccions dipol-dipol amb el dissolvent, el que explica la solubilitat de la molècula.

## Diferents papers en l'organisme

A diferència de les proteïnes fibroses que només tenen funcions estructurals, les proteïnes globulars també poden actuar com a:
* Enzims: catalitzadors de reaccions orgàniques que tenen lloc en l'organisme en condicions normals i amb gran especificitat. Per exemple, les Esterases tenen aquest paper.
* Missatgers, transmetent missatges per regular els processos biològics. Un exemple seria l'hormona de la insulina.
* Transportadors d'altres molècules a través de la membrana cel·lular
* Emmagatzematge d'aminoàcids.

## Exemples

Entre les proteïnes globulars més conegudes tenim l'hemoglobina, un membre de la família de les globulines. Altres proteïnes globulars són les immunoglobulines (IgA, IgD, IgE, IgG i IgM), i les alfa, beta i gamma globulines. Gairebé totes els enzims amb papers importants en el metabolisme són de forma globular, així com les proteïnes implicades en la transducció de senyals en la cèl·lula.
* Les funcions reguladores també són portades a terme per les proteïnes globulars en major mesura que les fibroses.

## Bibliografia

* Whitford, David. Proteins: Structure and Function. Wiley, 2005. ISBN 0471498947.
# Quoca

El quoca (Setonix brachyurus), l'única espècie del gènere Setonix, és un petit macropòdid de la mida aproximada d'un gat domèstic gros. Com altres marsupials macropòdids (com els cangurs i els ualabis), el quoca és herbívor i majoritàriament nocturn. Viu en algunes illes petites de la costa d'Austràlia Occidental (concretament al sud-oest d'Austràlia), especialment a Rottnest Island davant de Perth i a Bald Island a prop d'Albany. N'hi ha una petita colònia al continent a la zona protegida de Two Peoples Bay, on coexisteixen amb cangurs rata de Gilbert.
Fou un dels primers marsupials vistos pels europeus a final del segle xvii.
Mesuren fins a 95 cm de llarg si s'inclou la cua. Poden escalar arbustos en algunes ocasions per a arribar a les fulles. L'alteració del seu hàbitat el posa en risc d'extinció.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 69. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* 1 2 3 4 Burnie, 2000, p. 235, Cuoca.
* ↑ Burnie, 2000, p. 7.

## Bibliografia

* Burnie, David. Enciclopedia ilustrada del reino animal. Madrid: Susaeta, 2000. ISBN 84-305-9931-2.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Escut de Cambodja

L'escut de Cambodja són les armories de la casa reial, representada actualment pel rei Norodom Sihamoni, que va accedir al tron el 2004, i són el motiu central de l'ensenya reial. Amb petites variacions, el seu disseny data de l'establiment del regne independent de Cambodja, el 1953.

## Blasonament

Estan compostes per dues copes superposades una damunt l'altra; sobre la de dalt, col·locada en faixa, una espasa sagrada sobremuntada per la versió khmer del símbol om. Sota les copes, la medalla de l'Orde Reial de Cambodja, de la qual surten dos rams de llorer a banda i banda. Tot plegat damunt un mantell reial i timbrat per la corona reial cambotjana, amb un raig de llum al capdamunt.
Com a suports, dos animals mítics: A la destra un gajasingha (un lleó amb trompa i ullals d'elefant) i a la sinistra un singha, o lleó, cadascun dels quals sosté un para-sol reial de cinc nivells.
A la part inferior, una cinta amb la inscripció en khmer ព្រះចៅក្រុងកម្ពុជា Preah Chao Krung Kampuchea (Rei del Regne de Cambodja).

## Història

Les armes reials es van deixar d'utilitzar arran de l'abolició de la monarquia constitucional durant la República Khmer (1970-1975) i van continuar en desús a l'època de la Kamputxea Democràtica (o règim dels Khmers Rojos, 1975-1979), la República Popular de Kamputxea (1979-1989) i l'Estat de Cambodja (1989-1993). Foren recuperades per al seu ús oficial amb la restauració de la monarquia en la persona de Norodom Sihanuk el 1993.
* Escut del Regne de Cambodja (1935-1970)
* Escut de la República Khmer, amb el temple d'Angkor Vat
* Emblema de la Kamputxea Democràtica
* Escut de la República Popular de Kamputxea, amb simbologia socialista
* Escut del Govern de Coalició de la Kamputxea Democràtica
* Escut de l'Estat de Cambodja fins al 1991, similar a l'anterior, on només canvia el nom oficial de l'Estat
* Escut de l'Autoritat Provisional de les Nacions Unides a Cambodja (1991-1993)

## Vegeu també

* Bandera de Cambodja

## Enllaços externs

* Flags of the World – Escut de Cambodja Arxivat 2009-02-10 a Wayback Machine. (anglès)
# Fènix (fill d'Amíntor)

Segons la mitologia grega, Fènix (en grec antic Φοῖνιξ Foinix), fou un heroi, fill d'Amíntor i de Cleobula (o d'Hipodamia, segons altres variants). Amíntor tenia una concubina anomenada Clícia, o també Ftia. A petició de la seva mare, gelosa, Fènix va seduir aquesta concubina, i quan Amíntor es va assabentar del fet, va cegar el seu fill. Una altra tradició diu que Ftia, la concubina d'Amíntor, va intentar seduir el jove, i com que no ho va aconseguir el va calumniar davant d'Amíntor que el va cegar. Desterrat pel seu pare, es va refugiar al casal de Peleu que el va acollir i el va portar amb el centaure Quiró. Aquest li va tornar la vista i Peleu el va fer conseller i acompanyant del seu fill Aquil·les, i a més el va fer rei dels dòlops. Fènix va marxar a la guerra de Troia amb Aquil·les. Quan es va produir l'ambaixada dels cabdills que intentaven reconciliar Aquil·les amb Agamèmnon, Fènix volgué convèncer el seu amic sense aconseguir-ho. Es va quedar al seu costat a la tenda quan Aquil·les s'assabentà de la mort de Patrocle. Finalment va tenir un paper durant els jocs fúnebres en honor de Patrocle, on vigilà la cursa de carros.
Després de la mort d'Aquil·les, Fènix va anar amb Ulisses al costat de Neoptòlem. Durant el retorn dels grecs després de la guerra de Troia, acompanyà Neptòlem que seguia la ruta terrestre, però va morir pel camí. Neoptòlem li va tributar els honors fúnebres.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 198. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 94. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
Viccionari
# Manuel Esparza Sanz

Manuel Esparza Sanz (Sabadell, 3 de desembre de 1951) és un ciclista català, ja retirat, que fou professional entre 1974 i 1982. Els seus principals èxits esportius foren una victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 1980 i el campionat d'Espanya en ruta de 1977.
És germà del també ciclista Antoni Esparza.

## Palmarès

* 1973
** 1r al Cinturó de Mallorca
* 1977
** Campió d'Espanya en ruta
* 1979
** 1r al Gran Premi Pascuas
* 1980
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Euskadi
* 1981
** 1r a la Volta a Cantàbria i vencedor d'una etapa

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1974. 41è de la classificació general
* 1975. 17è de la classificació general
* 1976. 24è de la classificació general
* 1978. 14è de la classificació general
* 1979. 16è de la classificació general
* 1980. 11è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 1977. Abandona (5a etapa)
* 1979. Abandona (3a etapa)
* 1980. Abandona (3a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1976. 49è de la classificació general
* 1977. 47è de la classificació general

## Referències

* ↑ «ESPARZA SANZ Manuel». [Consulta: 25 octubre 2023].
* 1 2 «Esparza, dos y hermanos (Manuel) / Historia / Noticias del ciclismo / BICI CICLISMO». [Consulta: 25 octubre 2023].
* ↑ País, El «Esparza, campeón de España de fondo en carretera» (en castellà). El País [Madrid], 28-06-1977. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Fitxa de Manuel Esparza a sitiodeciclismo.net (castellà)
# Espineta de bec rosat

L'espineta de bec rosat (Aethomyias spilodera) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita la selva humida a les illes Aru i a Waigeo i Batanta, a les illes Raja Ampat, també a Nova Guinea, incloent les illes Yapen.
Anteriorment aquesta espècie estava inclosa en el gènere Sericornis però després de la publicació d'un estudi filogenètic molecular el 2018, es va traslladar al gènere restablert Aethomyias.

## Taxonomia

Es reconeixen cinc subespècies:
* A. s. spilodera (Gray, 1859) - illes Yapen (illa Geelvink Bay, nord-oest de Nova Guinea), Bird's Head (nord-oest de Nova Guinea) i zona muntanyosa al nord de Nova Guinea.
* A. s. granti (Hartert, 1930) - vessant del centre oest de Nova Guinea.
* A. s. guttatus (Sharpe, 1882) - Trans-Fly (centre sud de Nova Guinea) fins al nord-est (península d'Huon) i sud-est de Nova Guinea. Inclou l'antiga subespècie A. s. wuroi (Beehler & Pratt 2016).
* A. s. ferrugineus (Stresemann & Paludan, 1932) - Waigeo i Batanta (illa Raja Ampat, nord-oest de Nova Guinea). Inclou l'antiga subespècie A. s. batantae (Beehler & Pratt 2016).
* A. s. aruensis (Ogilvie-Grant, 1911) - illa Aru (sud-oest de Nova Guinea).

## Referències

* ↑ «Espineta de bec rosat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
* ↑ Norman, Janette A.; Christidis, Les; Schodde, Richard «Ecological and evolutionary diversification in the Australo-Papuan scrubwrens (Sericornis) and mouse-warblers (Crateroscelis), with a revision of the subfamily Sericornithinae (Aves: Passeriformes: Acanthizidae)» (en anglès). Organisms Diversity & Evolution, 18, 2, 6-2018, pàg. 241–259. DOI: 10.1007/s13127-018-0364-8. ISSN: 1439-6092.
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Bristlebirds, pardalotes, Australasian warblers – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.1. [Consulta: 18 setembre 2024].
# Catabolisme de les proteïnes

El catabolisme de les proteïnes és la descomposició de proteïnes en aminoàcids i compostos derivats simples, per a transportar-les dins les cèl·lules a través de la membrana plasmàtica, i en última instància per a polimeritzar-les en noves proteïnes per mitjà de l'ús d'àcids ribonucleics (ARN) i ribosomes. El catabolisme de les proteïnes, que és la descomposició de macromolècules, és essencialment un procés de digestió. El seu principal producte és la urea.
El catabolisme de les proteïnes és efectuat habitualment per endo- i exo-proteases no específiques. Tanmateix, s'utilitzen proteases específiques per a fragmentar les proteïnes per fins de regulació i de trànsit de proteïnes.
Els aminoàcids produïts pel catabolisme poden ser reciclats directament, utilitzats per a crear nous aminoàcids, o ser convertits en altres compostos per mitjà del cicle de Krebs.

## Referències

* ↑ Mezquita Pla i Mezquita Mas, 2005, p. 241.

## Bibliografia

* Mezquita Pla, C.; Mezquita Mas, B. Fisiologia dels sistemes circulatori, respiratori i renal. 2a edició. Universitat de Barcelona., 2005. ISBN 9788447530373.