OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'Armida immaginaria

L'Armida immaginaria és una òpera en tres actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols l'estiu de 1777.

## Referències

* ↑ Rossi, Nick; Fauntleroy, Talmage. Domenico Cimarosa: his life and his operas. Greenwood Publishing Group, 1999. ISBN 9780313301124.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Ganimedes (tutor d'Arsínoe)

Ganimedes (en llatí Ganymedes, en grec antic Γανυμήδης) fou un eunuc de la cort egípcia, tutor d'Arsinoe IV, filla de Ptolemeu XII Auletes.
L'any 48 aC va acompanyar a la seva mestressa en la fugida d'Alexandria cap al camp egipci i després de l'assassinat d'Aquil·les (Achillas) el va substituir en el comandament de les tropes egípcies, el favor de les quals es va assegurar per un donatiu de certa importància.
Amb la seva activitat i atacs incessants va distreure a Juli Cèsar al que de fet va assetjar, i amb ajut de rodes hidràuliques va introduir aigua de mar en les reserves d'aigües del romans i va tallar la comunicació de Cèsar amb la seva flota. Va equipar dues petites flotes amb els vaixells mercants i es va enfrontar dues vegades amb Cèsar, una a la rada i l'altra al port interior d'Alexandria. Quan el germà d'Arsinoe Ptolemeu XIII Filopàtor es va unir als nacionalistes egipcis el poder d'Arsinoe va declinar i, amb ell, el de Ganimedes segons diu Aulus Hirci. Ganimedes desapareix de la història.

## Referències

* ↑ 2.Ganymedes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 230
# Dolors Ortiz Castañer

Dolors Ortiz Castañer, més coneguda com a Lolita Ortiz (Barcelona, 4 d'agost de 1944) és una exfutbolista i una de les pioneres del futbol femení a Catalunya. Juntament amb Carme Nieto, Alicia Estivill, Núria Llansà i Imma Cabecerán, principal promotora de l'esdeveniment, disputà el primer partit del Futbol Club Barcelona femení contra la Unió Esportiva Centelles el desembre de 1970. El partit es jugà a l'estadi Camp Nou davant 60.000 espectadors i l'equip fou entrenat pel porter blaugrana Antoni Ramallets. Entre altres tornejos, competí al primer Campionat de Catalunya femení oficiós (1971), anomenat Copa Pernod per motius de patrocini, on hi marcà 26 gols. Després de la retirada d'Imma Cabecerán el juny de 1971, es convertí en la capitana de l'equip entre 1971 i 1980. Jugà en la posició de davantera i ha sigut una de les primeres icones del futbol femení del FC Barcelona.

## Referències

* ↑ «Dolors Ortiz Castañer». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Salinas, David. «Les pioneres del Barça, orgulloses d'haver fet el primer pas» (en castellà). Sport, 24-12-2020. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «Español, Vich y At. Sabadell ocupan los lugares de honor del I Campeonato de Cataluña» (en castellà). Mundo Deportivo p. 10, 10-03-1972. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ Pascual, Roger. «Lolita Ortiz: el partit contra el desnonament d'una pionera del Barça femení». El Periódico, 13-12-2021. [Consulta: 9 gener 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Lolita Ortiz - Agrupació Jugadors FC Barcelona
# La ballerina amante

La ballerina amante és una òpera en tres actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el 6 d'octubre de 1782.
Va tenir molt èxit a tot Europa, es representà a La Scala de Milà el 1783,a Malta i Trieste el 1784, a Praga i Barcelona el 1785, a Dresden i Eszterháza el 1786, a Madrid el 1787, a Ferrara i Rovigo el 1789 com L'amante ridicolo, a Lisboa el 1793.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia

Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (en català: Qui es vesteix d'un altre aviat es despulla) és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el 1783.

## Referències

* ↑ Llista de les operes de Cimarosa al web Operone
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Api Claudi Pulcre (cònsol 38 aC)

Api Claudi Pulcre (llatí: Appius Claudius Pulcher, sovint Clodius, Clodi) va ser un magistrat romà. Era fill de Gai Claudi Plucre, pretor l'any 56 aC. Formava part de la gens Clàudia. Va ser adoptat pel seu oncle Api Claudi Pulcre, cònsol l'any 54 aC. Degué néixer amb un praenomen diferent, però l'adopció feu que adoptàs el prenom del seu oncle, i per això s'anomenava igual que el seu germà, Api Claudi Pulcre.
A la mort del seu oncle Publi Clodi Pulcre, ell i el seu germà, també anomenat Api Claudi Pulcre, van ser els acusadors de Miló. L'any 50 aC va portar a la Gàl·lia les dues legions que Pompeu havia enviat a Juli Cèsar. Ell o potser el seu germà del mateix nom, va ser cònsol l'any 38 aC, juntament amb Gai Norbà Flac.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 774.
# La donna sempre al suo peggior s'appiglia

La donna sempre al suo peggior s'appiglia és una òpera en tres actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Palomba. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols el 1785.

## Referències

* ↑ «Domenico Cimarosa». Operone. [Consulta: 21 desembre 2020].
* ↑ Palomba, Giuseppe. La donna sempre al suo peggior s'appiglia (en italià). facsímil en línia, 1785, p. 60.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Artemisia regina di Caria

Artemisia regina di Caria és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Marcello Marchesini. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols l'estiu de 1797.

## Referències

* ↑ «Dades a operone». Arxivat de l'original el 2012-02-12. [Consulta: 1r desembre 2009].
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Il sogno di Scipione

Il sogno di Scipione, K. 126, és una òpera en un acte composta per Wolfgang Amadeus Mozart sobre un llibret italià de Pietro Metastasio. Es va estrenar el 29 d'abril del 1772 a Salzburg. Modernament, s'ha reposat al Große Festspielhaus de Salzburg el 20 de gener de 1979 en forma d'oratori. Després d'una actuació amateur a Bayreuth el 1982, el 1984 s'estrenà de forma escènica al Teatro Olimpico de Vicenza sota la direcció de Christopher Hogwood.
Per a la presa de possessió de Hieronymus Joseph Franz von Paula, comte de Colloredo, bisbe i príncipe de Gurk, fill del vicecanceller de l'imperi austríac i germà d'un militar d'alt rang, Mozart va escriure una serenata teatral sobre un text de Metastasio que es va representar en ocasió de les solemnes celebracions que van tenir lloc a Salzburg.
L'argument basat en el Somnium Scipionis de Ciceró va inspirar el llibret de Metastasio, escrit el 1735 i destinat al músic Luc'Antonio Predieri, la composició del qual havia de celebrar l'aniversari de l'emperadriu de l'època, Isabel, esposa de Carles VI, que es va celebrar a la residència estiuenca de Laxenburg. Mozart va respectar el llibret al peu de la lletra, només va substituir el nom de Carles (llicència en homenatge al sobirà) pel de Gerolmo. L'acció transcorre en l'any 200 aC, a Numídia, regió de l'Àfrica septentrional governada per Masinissa. Escipió l'Africà el Jove (Escipió Emilià) veu en un somni a la deessa de la Fortuna i a la deessa de la Constància, totes dues li diuen que ha de triar quina d'elles serà la seva guia a la vida. La deessa de la Constància evoca tots els il·lustres avantpassats d'Escipió que ara es troben en aquesta part del paradís on també ella viu: Escipió l'Africà el Vell, que l'havia adoptat i fet el seu hereu, el convida a considerar la immortalitat de l'ànima, mentre el seu veritable pare, Emili Pau, li recorda la caducitat de les alegries terrenals. Per arribar fins als seus avantpassats, Escipió haurà de salvar Roma; tria llavors com a protectora a la Constància, provocant la ira de la deessa Fortuna, la qual desencadena trons i llamps.

## Referències

* ↑ La Gran Opera. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1303-8.
Òperes de Wolfgang Amadeus Mozart :
Die Schuldigkeit des ersten Gebotes (1767)
Apollo et Hyacinthus (1767)
Bastien und Bastienne (1768)
La finta semplice (1769)
Mitridate, re di Ponto (1770)
Ascanio in Alba (1771)
Il sogno di Scipione (1772)
Lucio Silla (1772)
La finta giardiniera (1775)
Il re pastore (1775)
Thamos, König in Ägypten (1779)
Zaide (1780)
Idomeneo (1781)
El rapte en el serrall (1782)
L'oca del Cairo (1783)
Lo sposo deluso (1783)
Der Schauspieldirektor (1786)
Les noces de Fígaro (1786)
Don Giovanni (1787)
Così fan tutte (1790)
La flauta màgica (1791)
La clemenza di Tito (1791) :
# Les Deux Journées

Les Deux Journées, ou Le Porteur d'eau (Tots dos dies, o el portador de l'aigua) és una òpera en tres actes composta per Luigi Cherubini sobre un llibret francès de Jean-Nicolas Bouilly. S'estrenà al Théâtre Feydeau de París el 16 de gener de 1800.
Òperes de Luigi Cherubini :
Demophoon (1788)
Lodoïska (1791)
Éliza (1794)
Médée (1797)
L'Hôtellerie portugaise (1798)
Les Deux Journées (1800)
Anacréon (1803)
Faniska (1806)
Pimmalione (1809)
Le Crescendo (1810)
Les Abencérages (1813)
Ali Baba (1833) :
# La finta cameriera

La finta cameriera és una òpera en tres actes composta per Gaetano Latilla sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà el 1737 amb el nom Gismondo al Teatro dei Fiorentini de Nàpols.
L'empresari Setaro va dedicar aquesta òpera al Governador de Barcelona, Eugenio Gerardo Lobo, militar i també escriptor d'alguna notorietat en el seu temps; aquesta dedicatòria ens permet de situar l'estrena de La finta cameriera abans del 21 d'agost del 1750, data en la qual la Gaceta de Barcelona informa de la seva mort, a Barcelona mateix.
Modernament s'ha representat l'any 2000 per La Capella de'Turchini dirigida per Antonio Florio.

## Referències

* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
* ↑ http://www.operaclass.com/catalogo/disco.asp?idDisco=2454&idCat=oc&idioma=en/
# Il filosofo chimico poeta

Il filosofo chimico poeta és una òpera en tres actes composta per Giuseppe Scolari sobre un llibret italià d'Antonio Palomba. S'estrenà al Teatre de la Santa Creu de Barcelona el 23 de setembre de 1750.
Es representà amb motiu de la celebració de l'aniversari de Ferran VI. Aquesta opera buffa té la particularitat que probablement va ésser escrita expressament per al teatre de Barcelona pel compositor que viatjava amb la companyia italiana. Aquesta suposició es fonamenta en el fet que no és esmentada en les obres de consulta italianes entre les òperes conegudes de Scolari, pel que tot fa creure que la notícia d'aquesta òpera no va arribar a Itàlia.

## Referències

* ↑ «Giuseppe Scolari». [Consulta: 30 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# L'Arcadia in Brenta

L'Arcadia in Brenta és una òpera en tres actes composta per Baldassare Galuppi sobre un llibret italià de Carlo Goldoni. S'estrenà al Teatro Sant'Angelo de Venècia el 14 de maig de 1749.
Es representa el 1751 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Domingo Blasco

Domingo Blasco (Àvila, s. m. s. XII - 22 de desembre de 1239) anomenat Dentudo, fou un noble i religiós castellà, que fou bisbe d'Àvila entre 1213 i 1239.

## Biografia

D'origen noble, membre del llinatge dels Dávila, una de les primeres famílies instal·lades durant la repoblament de la ciutat després de la conquesta cristiana. És fill de l'adalil Sancho Ximeno, la mort del qual està documentada el 1173. Blasco va formar part del grup religiós i militar dels guerrers de frontera, diversos dels quals van ocupar la cadira episcopal abans del segle xii. A més, és el primer de la seva família en ocupar un càrrec de l'alta jerarquia eclesiàstica.
El 31 d'octubre de 1212 està documentat com a bisbe electe d'Àvila en la donació que el rei Alfons VIII fa a Álvaro Núñez de Lara de la vila de Castroverde. Possiblement va ser elegit pel capítol de la catedral amb l'aprovació del monarca, com era habitual, tot i que segur que va comptar amb detractors, atès que alguns autors el suposen competint amb un Juan, i altres esmenten un Juan III, mort el 1216, i un Sancho, mort el 1233. Per aquesta raó, Moreno creu que el 1228, Blasco encara devia ser bisbe electe, tot i que la seva documentació abasta, si més no, des de 1212 a 1237.
Com a bisbe, va assistir al IV Concili del Laterà el 1215, i el 1218 rep una carta del papa Honori III en què l'exhorta a participar en les guerres contra els musulmans d'al-Àndalus. Va intervenir en els assumptes generals del regne, especialment amb motiu de l'ascens al tron de Ferran III de Castella. El 1217 va formar part d'una ambaixada, juntament amb el bisbe de Burgos, Mauricio, que la reina Berenguera de Castella envia al seu espòs Alfons IX de Lleó perquè abandonés la seva política hostil en contra del nou monarca castellà. Probablement, com a part de l'agraïment pels seus serveis, Ferran II va concedir-li a ell i a la catedral d'Àvila terres a Olmedo i a Arévalo el 1221, i també l'aldea de Guijo amb el seu castell, el 1231.
Va morir a Àvila el 22 de desembre de 1239. Segons Gil González Dávila, va ser enterrat a la catedral d'Àvila, al costat de l'altar dedicat a sant Nicolau.

## Referències

* 1 2 Díaz Ibáñez, 2005, p. 560.
* 1 2 3 4 Moreno Núñez, José Ignacio. «Domingo Blasco» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ Díaz Ibáñez, 2005, p. 561.
* 1 2 Moreno Núñez, 2001, p. 397-398.
* ↑ González Dávila, 1618, p. 59.

## Bibliografia

* Díaz Ibáñez, Jorge «La incorporación de la nobleza al alto clero» (en castellà). Anuario de Estudios Medievales, núm. 35/2, 2005, pàg. 557-603. ISSN: 0066-5061.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom I. Madrid: Imprenta de Pedro de Horna y Villanueva, 1618.
* Moreno Núñez, José Ignacio «Poder económico e influencia social de un clérigo castellano» (en castellà). En la España Medieval, núm. 24, 2001, pàg. 395-419.