OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luci Eli Làmia (procònsol)

Luci Eli Làmia (en llatí Lucius Aelius Lamia) va ser un magistrat romà, fill de Luci Eli Làmia, un cavaller romà que va donar suport a Ciceró en la supressió de la conspiració de Catilina.
Formava part de la branca familiar dels Làmia de la gens Èlia, i va ser Procònsol de la Tarraconense entre el 24 aC i el 22 aC.

## Referències

* ↑ (anglès) The PEDIGREE of Lucius Aelius Lamia
* ↑ (castellà) Ibercronox, Gobernadores de la província Tarraconense
* ↑ (castellà) Estíbaliz Ortiz de Urbina, Autrigones, carístios, várdulos, berones. Contribuciones historiográficas (1983-2003) relativas a su evolución en época preromana y romana Arxivat 2009-11-28 a Wayback Machine.
# Carl Osburn

Carl Osburn (Jacksontown, Estats Units, 1884 - St. Helena, 1966) fou un tirador estatunidenc, guanyador d'onze medalles olímpiques. Aquesta xifra d'onze medalles no fou igualada per cap altra esportista estatunidenc masculí fins als Jocs Olímpics de 1972 per Mark Spitz. Posteriorment Michael Phelps va batre aquest rècord.

## Carrera esportiva

Va participar, als 28 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 celebrats a Estocolm (Suècia), on va prendre part en set proves i guanyà quatre medalles olímpiques: la medalla d'or en la prova de rifle militar 3 posicions (per equips), la medalla de plata en les proves de rifle lliure (600 metres) i rifle militar 3 posicions (300 metres individual), i la medalla de bronze en la prova de carabina (50 metres per equips). En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 realitzats a Anvers (Bèlgica) participà en vuit proves, guanyant sis medalles: la medalla d'or en les proves de rifle militar 3 posicions (300 metres per equips), rifle militar (300 metres dret individual) i rifle militar (300-600 metres per equips); la medalla de plata en la prova de rifle militar (300 metres drets per equips); i la medalla de bronze en el tir al cérvol (tret simple per equips). Participà en la prova de rifle lliure (600 metres individual) en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 realitzats a París (França), on aconseguí guanyar la medalla de plata.
El 1994 va ser inclòs al Saló de la Fama del Tir dels Estats Units.

## Referències

* ↑ All-Time Leading USA Medal Winners Arxivat February 4, 2008, a Wayback Machine.. www.infoplease.com (Retrieved on February 24, 2008)
* 1 2 «Olympedia – Carl Osburn». [Consulta: 9 desembre 2023].
* ↑ «Hall of Fame - Carl Osburn». Arxivat de l'original el 19 maig 2022. [Consulta: 2 setembre 2021].
# Cladonia rangiferina

Cladonia rangiferina, (el liquen dels rens), és un liquen fruticós que pertany a la família Cladoniaceae.
Creix en climes càlids com en climes freds en ambients oberts i ben drenats. Principalment es troba en la tundra i la landa. És molt resistent a les baixes temperatures.
Com altres líquens el seu creixement és molt lent (3-5 mm cada any) i pot trigar dècades a recuperar-se del pasturatge excessiu, dels incendis o de la recol·lecció.
Cladonia portentosa és un liquen similar que també es coneix com a liquen dels rens.

## Descripció

Els tal·lus són fruticosos (com un menut arbust) i amb moltes branques d'uns 1-1.5 mm de diàmetre. Té un color grisenc, blanquinós o marronós. C. rangiferina fa mates de fins a 10 cm d'alt. El fotobiont associat és Trebouxia irregularis. Creix en l'humus, o en el sòl sobre la roca.

## Usos

Aquest liquen s'usa per fer aquavit, i té interès com a decoratiu. A l'Himàlaia l'ètnia Monpa el fa servir de manera tradicional contra les pedres del ronyó.

## Referències

* ↑ «Reindeer Lichens». Arxivat de l'original el 2012-04-03. [Consulta: 8 abril 2009].
* ↑ Geiser, Linda; McCune, Bruce. Macrolichens of the Pacific Northwest. Corvallis: Oregon State University Press, 1997, p. 62. ISBN 0-87071-394-9.
* ↑ Dobson, Frank S., Lichens: An Illustrated Guide to the British and Irish Species, Richmond Publishing, Slough, 5th edn 2005.
* ↑ Rikkinen J. (1995). What's Behind the Pretty Colours?: a Study on the Photobiology of Lichens. Bryobrothera '4'. p. 16
* ↑ Rout J, Kar A, Upreti DK. (2005). Traditional remedy for kidney stones from a high altitude lichen: Cladonia rangiferina (L.) Wigg (Reindeer moss) of Eastern Himalaya. Ethnobotany 17(1/2): 164-166.

## Enllaços externs

* Index Fungorum
# Kampen (Sylt)

Kampen (frisó septentrional Kaamp) és un municipi de l'illa de Sylt que forma part del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Landschaft Sylt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. El 31 de desembre del 2023 tenia 462 habitants.

## Agermanaments

* Lech am Arlberg

## Referències

* ↑ «Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2023» (en alemany), 28-10-2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Solraig llis

El solraig llis o solraig de sorra (Odontaspis ferox) és una espècie tauró lamniforme de la família dels odontaspídids que es troba als oceans i mars tropicals i subtropicals.

## Descripció

* Cos allargat i fusiforme.
* Musell cònic i llarg.
* Presenta dues aletes dorsals, la primera més gran que la segona i situada a prop de la inserció de les pectorals.
* Sense membrana nictitant.
* Amb cinc parells de fenedures branquials.
* La coloració general és grisosa, sense taques fosques.
* Té una longitud total de 360 cm.
* El mascle assoleix la maduresa als 275 cm i la femella als 360 cm.

## Hàbitat

Viu en fons sorrencs entre 13 i 420 m de fondària.

## Alimentació

Menja petits peixos ossis, crustacis i cefalòpodes.

## Reproducció

Força desconeguda, però es pensa que ha de ser similar a la del solraig clapejat. La mida dels petits en néixer és de 105 cm de longitud.

## Aprofitament

Les captures a les costes catalanes són molt poc freqüents. Sense interès comercial.

## Referències

* Barrull, Joan i Mate, Isabel: Els taurons dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col. Conèixer la natura, núm. 14. Barcelona, març del 1996. ISBN 84-7306-920-X. Plana 99.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Endogonàcies

Els endogonals (Endogonales) són un ordre de fongs mucoromicots de la classe dels endogonomicets (Endogonomycetes).

## Cicle vital

Els endogonals es distingeixen per la seva producció de petits esporocarps que contenen moltes zigòspores, les quals són menjades pels rosegadors i es distribueixen per la seva femta.
També produeixen una olor fètida que atrau mamífers i els anima a menjar-se els seus cossos fructífers i així estendre les seves espores.

## Nutrició

Com tots els fongs, aquests són heteròtrofs amb alguns que són sapròfits (amb una evidència feble).

## Taxonomia

L'ordre endogonals inclou dues famílies:
* Família Densosporaceae
* Família Endogonaceae

## Referències

* 1 2 Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
* 1 2 C.J. Alexopolous, Charles W. Mims, M. Blackwell et al., Introductory Mycology, 4th ed. (John Wiley and Sons, Hoboken NJ, 2004) ISBN 0-471-52229-5
# Perca americana

La perca americana o black bass (Micropterus salmoides) és un peix al·lòcton d'origen nord-americà, d'aspecte fer, que va ser introduït a la península Ibèrica el 1955 i a Catalunya cap als anys seixanta del segle xx pels responsables de l'Administració de l'Estat.
Es tracta d'un voraç depredador d'altres espècies de peixos, per la qual cosa la seua presència pot provocar un desequilibri important en la ictiofauna local. Pot depredar igualment amfibis i insectes a la superfície de l'aigua. Conviu sobretot amb la carpa comuna.
Sovint introduït per pescadors, aquest peix és present en molts embassaments i llacs grans catalans, com a l'estany de Banyoles on s'ha adaptat força bé. També es troba en trams lents de rius, com ara en certs trams del nord de la Gavarresa. A l'embassament de Sau es va introduir l'any 1963 i, després de la mortaldat del 1989, hi va reaparèixer el 1990. També és present, i molt abundant, al pantà de Susqueda, als embassaments de Santa Creu de Joglars (Olost, Lluçanès) i a les rieres de Sant Segimon i d'Avençó.
Tolera molt bé les altes temperatures i efectua migracions en profunditat diàries i estacionals.
Pot arribar a assolir unes bones dimensions, que, a Graugés, poden arribar a 3 kg, després que fossin repoblats entre 1981-1982 per equilibrar la població de gardins.
És un peix valent i fort, cosa que el fa molt apreciat esportivament (també per la carn).

## Referències

* ↑ Fish Ecology and Conservation in Lake Banyoles(anglès)
* ↑ «Noves introduccions i poblament actual de peixos al llac de Banyoles». Arxivat de l'original el 2007-09-19. [Consulta: 14 febrer 2009].

## Bibliografia

* Borràs, Antoni i Junyent, Francesc: Vertebrats de la Catalunya central. Edicions Intercomarcals, S.A. Manresa, 1993. ISBN 84-88545-01-0. Plana 27.
# Enone

Segons la mitologia grega, Enone (en grec antic: Οἰνώνη) va ser una nimfa orèada que es va convertir en la primera esposa del príncep Paris de Troia, abans que aquest s'enamorés de la bella Helena d'Esparta.
Enone era filla del déu fluvial Cebrè. Rea la va educar en les arts de la profecia i Apol·lo en el coneixement de les herbes medicinals. Formava part dl seguici d'Àrtemis, i vivia al santuari de la deessa Cíbele al Mont Ida de Frígia on va conèixer un jove pastor anomenat Paris. Després d'un temps, Enone va donar llum a un nen, Còrit.
Però quan Paris va pronunciar el seu cèlebre judici sobre les deesses que es disputaven davant d'ell el premi a la bellesa, va voler abandonar Enone perquè Afrodita li havia inculcat un amor irresistible cap a Helena. Enone, que coneixia el futur, el va voler dissuadir anunciant-li la desgràcia que la seua acció portaria al lloc on anés, fent referència a la Guerra de Troia, i no se'n va sortir. Llavors li va dir que si el ferien, tornés al seu costat, perquè ella sabria com tornar-li la salut.
Paris va deixar Enone pel desig que sentia per Helena i va marxar cap a Troia. Allà va saber que era fill de Príam i Hècuba, reis de Troia. Poc després Paris va anar com a ambaixador a Esparta, on raptaria la bella reina Helena, fet que va desencadenar la mítica guerra narrada en part a la Ilíada d'Homer.
Algunes versions gregues afirmen que Enone va enviar el seu fill Còrit a lluitar en el bàndol grec i contra el seu propi pare. També hi ha narracions que expliquen que Enone l'havia enviat a Troia, on va enamorar-se de la bella Helena i va intentar seduir-la. Paris en veure-ho, i no reconeixent el seu propi fill, el va assassinar per gelosia.
El poeta Quint d'Esmirna a la seva obra Post-homèriques relata com en el novè any de la guerra el príncep Paris de Troia va ser ferit per una fletxa emmetzinada que li llençà Filoctetes. Paris, desesperat en veure que no tenia cura, va anar a visitar Enone (o li va enviar missatgers) tot pregant-li que li salvés la vida amb alguna planta medicinal, però aquesta, enutjada per haver estat abandonada, va negar-li l'ajuda. Al cap de pocs dies, li arribava la notícia de la mort del príncep troià, i amb molts remordiments, es va suïcidar llançant-se a la seua pira funerària o penjant-se.

## Referències

* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca, III, 12, 7
* ↑ Conó. Narracions, 23
* 1 2 3 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 160. ISBN 9788496061972.
* ↑ Quint d'Esmirna. Post-homèriques, X, 259-489

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 76-77. (El Cangur/Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Enone. (anglès)
# Gröde

Gröde (frisó septentrional Groue, danès Grøde) és una de les illes Halligen (Illes Frisones) que forma un municipi del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Pellworm, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. El 31 de desembre del 2023 tenia 10 habitants. L'economia es basa en l'agricultura i el turisme.

## Galeria d'imatges

* Església i escola

## Referències

* ↑ «Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2023» (en alemany), 28-10-2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Enric Bárcena Roig

Enric Bárcena Roig (Uruguay) és un polític català, diputat al Parlament de Catalunya durant la tretzena legislatura.

## Trajectòria

Llicenciat en Ciències Polítiques, és militant de Barcelona En Comú, on ha format part de la direcció executiva del partit i n'ha fet de portaveu. També de Catalunya en comú. Des d'octubre del 2023 és diputat al Parlament de Catalunya, en substitució de Lucas Silvano Ferro Solé.

## Referències

* ↑ «Comissió Executiva Nacional». [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ «Enric Bárcena (BCN en Comú): “Nuestra nación sería el barrio”» (en local). [Consulta: 28 abril 2024].
* 1 2 Fitxa del Diputat
* ↑ «"Els estats són el principal enemic de les polítiques transformadores de les ciutats"», 23-02-2018. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ «Comissió Executiva Nacional | Catalunya En Comú». [Consulta: 28 abril 2024].
# Quint Juni Rústic (cònsol 119)

Quint Juni Rústic (en llatí Quintus Junius Rusticus) va ser un magistrat romà que va viure al segle ii. Era probablement fill de Luci Juni Arulè Rústic, i formava part de la gens Júnia.
Va ser cònsol romà l'any 119 junt amb l'emperador Hadrià. És mencionat pels Fasti. Probablement és el cònsol Juni del que parla Juvenal.

## Referències

* ↑ Juvenal. Sàtires XV,17
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 680.
# Nitrobacter

Nitrobacter és un gènere de bacteris gramnegatius que formen una part molt important del cicle del nitrogen. Es tracta de bacteris nitrificants, és a dir, oxiden els nitrits (NO₂$^-$) en nitrats (NO₃$^-$).

## Referències

* Nitrifying Bacteria Facts (anglès)
# Eogirínids

Els eogirínids (Eogyrinidae) són una família extinta de tetrapodomorfs que visqueren als aiguamolls i rius del període Carbonífer, i van ser els tetràpodes depredadors més grossos i amb més èxit del Carbonífer tardà (Pennsylvanià). Eren depredadors semiaquàtics especialitzats amb cossos llargs per a la natació ondulatòria semblant a l'anguila. Els embolòmers es caracteritzen per la seva central vertebral, que estan formats per dos segments cilíndrics, el pleurocentre a la part posterior i l'intercentre a la part davantera. Aquests segments tenen la mateixa mida. La majoria dels altres tetràpodes tenen pleurocentra i intercentra que són dràsticament diferents en mida i forma.
Els embolòmers van ser un dels primers tetràpodes carnívors grans, amb membres com el Proterogyrinus semblant als cocodrils que apareixien a l'estatge Viseà del Carbonífer. Van disminuir en diversitat durant el període del Permià, tot i que almenys un representant (Archeria) era comú al Permià inferior. Els embolòmers es van extingir poc abans de la fi del Permià.

## Referències

* ↑ Panchen, A. L. «The skull and skeleton of Eogyrinus attheyi Watson (Amphibia: Labyrinthodontia)» (en anglès). Phil. Trans. R. Soc. Lond. B, vol. 263, 851, 10-02-1972, pàg. 279–326. Bibcode: 1972RSPTB.263..279P. DOI: 10.1098/rstb.1972.0002. ISSN: 0080-4622.
* ↑ Romer, Alfred Sherwood «The Appendicular Skeleton of the Permian Embolomerous Amphibian Archeria». Contributions from the Museum of Paleontology, vol. 13, 5, 11-01-1957, pàg. 105–159.
* ↑ Chen, Jianye; Liu, Jun «The youngest occurrence of embolomeres (Tetrapoda: Anthracosauria) from the Sunjiagou Formation (Lopingian, Permian) of North China» (en anglès). Fossil Record, vol. 23, 2, 01-12-2020, pàg. 205–213. DOI: 10.5194/fr-23-205-2020. ISSN: 2193-0066.
# Talp daurat de Grant

El talp daurat de Grant (Eremitalpa granti) és una espècie de talp daurat, l'única del gènere Eremitalpa. Viu a la costa occidental de Sud-àfrica i al sud-oest de Namíbia. Habita les zones seques, principalment deserts sorrencs.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Erupció pliniana

Les erupcions plinianes o vesuvianes són erupcions volcàniques caracteritzades per la seva similitud amb l'erupció del mont Vesuvi en 79 dC (com la descrita en una carta escrita per Plini el Jove) que matà Plini el Vell. Les erupcions plinianes es caracteritzen per columnes de fum i cendra que s'estenen fins a l'estratosfera. El tret característic són l'expulsió de gran quantitat de pedra tosca i explosions de gas contínues molt fortes. Corresponen a un índex d'explosibilitat volcànica entre 4 i 7.
Les erupcions curtes poden durar menys d'un dia. Els esdeveniments més llargs poden durar d'uns quants dies a uns mesos. Les erupcions més llargues comencen amb la producció de núvols de cendra volcànica acompanyades ocasionalment amb fluxos piroclàstics. La quantitat de magma ejectat pot ser tan gran que la part superior del volcà pot col·lapsar, formant una caldera. La cendra fina pot dipositar-se sobre grans àrees. Les erupcions plinianes estan sovint acompanyades de sorolls Dhikhkiaon potents, com els sentits a l'erupció del Krakatoa.
Exemples d'erupcions plinianes grans que ocasionaren la formació d'una caldera serien l'erupció del Krakatoa de 1883, l'erupció de 1980 del mont Saint Helens, les erupcions de 1667 i 1739 del Mont Tarumae al Japó, l'erupció del 1500 aC de l'illa de Tera, l'erupció del 4860 aC que va formar el llac Cràter i, naturalment, la del Vesuvi el 79 dC que ha quedat com l'erupció pliniana prototípica. La lava d'aquestes erupcions és normalment rica en silicats i les laves basàltiques resulten atípiques a les erupcions plinianes, però no impossibles tal és el cas de l'erupció del Mont Tarawera el 1886.

## Descripció original de Plini el Jove d'una erupció pliniana

| « | No li puc donar una descripció més exacta de la seva aparició que comparar-la amb un pi pinyer; ja que disparà fins a una gran alçada en forma d'un tronc alt, que s'estén en la part superior com si fossin branques. ... Ocasionalment era més brillant, ocasionalment més fosc i tacat, segons estigués més o menys omplert de terra i cendres. (Sisè Llibre de Cartes, Carta 16.) | » |
# Safflorita

La safflorita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la löllingita. Va ser anomenada així l'any 1835 per Johann Friedrich August Breithaupt del francès sabre (colorant), perquè es va utilitzar en la fabricació de safflor, un òxid impur de cobalt utilitzat com a pigment.

## Característiques

La safflorita és un arsenur simple de cobalt, anhidre, que cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva fórmula química és CoAs₂, havent de contenir ferro (Fe) i/o níquel (Ni) reemplaçant cobalt (Co) per a l'estabilització de l'estructura. També pot contenir algunes petites impureses de sofre. És isoestructural amb la marcassita (FeS₂). Es pot confondre amb la skutterudita, la cloantita o amb l'arsenopirita, de les que es diferencia per les reaccions químiques i a través de raigs X. De vegades s'explota per la seva composició en cobalt.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la safflorita pertany a «02.EA: Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:2, amb Fe, Co, Ni, PGE, etc.» juntament amb els següents minerals: aurostibita, bambollaita, cattierita, erlichmanita, fukuchilita, geversita, hauerita, insizwaita, krutaita, laurita, penroseita, pirita, sperrylita, trogtalita, vaesita, villamaninita, dzharkenita, gaotaiita, alloclasita, costibita, ferroselita, frohbergita, glaucodot, kullerudita, marcassita, mattagamita, paracostibita, pararammelsbergita, oenita, anduoita, clinosafflorita, löllingita, nisbita, omeiita, paxita, rammelsbergita, seinäjokita, arsenopirita, gudmundita, osarsita, ruarsita, cobaltita, gersdorffita, hol·lingworthita, irarsita, jolliffeita, krutovita, maslovita, michenerita, padmaita, platarsita, testibiopal·ladita, tolovkita, ullmannita, willyamita, changchengita, mayingita, hollingsworthita, kalungaita, milotaita, urvantsevita i rheniita.

## Formació i jaciments

La seva gènesi és hidrotermal de temperatura mitjana. Sol trobar-se associada a altres minerals com: löllingita, skutterudita, niquelina, plata nativa, bismut natiu o rammelsbergita. Els jaciments d'aquest mineral són bastant rars, i es poden trobar a Alemanya, a l'antiga Txecoslovàquia, Canadà, Itàlia, Suècia i Rússia. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Eureka (La Torre de Cabdella, Pallars Jussà) i a la mina Reparadora (Naut Aran, Vall d'Aran).

## Referències

* ↑ «Safflorite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 març 2015].
* ↑ «Löllingite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 març 2015].
* ↑ Castillo-Oliver, Montgarri; Melgarejo, Joan Carles; Torró, Lisard; Villanova-de-Benavent, Cristina; Campeny, Marc; Díaz-Acha, Yael; Amores-Casals, Sandra; Xu, Jingyao; Proenza, Joaquin; Tauler, Esperança «Sandstone-Hosted Uranium Deposits as a Possible Source for Critical Elements: The Eureka Mine Case, Castell-Estaó, Catalonia». Minerals, 10, 1, 30-12-2019, pàg. 34. DOI: doi:10.3390/min10010034 [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ Mata i Perelló, Josep Maria. Els minerals de Catalunya. Institut d'Estudis Catalans, 1990 [Consulta: 1r febrer 2024].
# Zona antàrtica

L'Antartica és una de les vuit ecozones terrestres del planeta. L'ecozona es troba a la zona polar antàrtica, la zona climàtica polar de l'hemisferi sud de la terra. Inclou l'Antàrtida i les illes subantàrtiques dels oceans Atlàntic, Índic i Pacífic.
El krill és una de les claus de l'ecosistema antàrtic. L'oceà antàrtic té molt de plàncton perquè al voltant del gel del continent hi ha una ascensió d'aigua que aporta nutrients.

## Història

Fa milions d'anys el clima de l'Antàrtida era molt més càlid i s'hi establí la flora antàrtica, amb boscos de podocarps i nothofagus. Fa 30 milions d'anys l'Antàrtida es va separar de Sud-amèrica i es va formar el corrent antàrtic circumpolar que va aïllar el continent i el va fer refredar. Per això encara perviu la flora antàrtica a la ecozona neotropical i d'Australàsia que també formava part de l'escindit continent anomenat Gondwana.

## Ecoregions]

* Tundra distribuïda en quatre ecoregions.

## Referències

* ↑ Fox, Douglas «Lakes under the ice: Antarctica’s secret garden» (en anglès). Nature, 512, 7514, 01-08-2014, pàg. 244–246. DOI: 10.1038/512244a. ISSN: 1476-4687.
* ↑ McBride, Margaret M «Krill, climate, and contrasting future scenarios for Arctic and Antarctic fisheries.». ICES Journal of Marine Science, 2014, pàg. 1934-1955..
* ↑ Terauds, Aleks; Chown, Steven L.; Morgan, Fraser; J. Peat, Helen; Watts, David J. «Conservation biogeography of the A ntarctic» (en anglès). Diversity and Distributions, 18, 7, 7-2012, pàg. 726–741. DOI: 10.1111/j.1472-4642.2012.00925.x. ISSN: 1366-9516.
* ↑ Dinerstein, Eric; Olson, David; Joshi, Anup; Vynne, Carly; Burgess, Neil D. «An Ecoregion-Based Approach to Protecting Half the Terrestrial Realm». BioScience, 67, 6, 05-04-2017, pàg. 534–545. DOI: 10.1093/biosci/bix014. ISSN: 0006-3568. PMC: PMC5451287. PMID: 28608869.

## Enllaços externs

* Map of the ecozones
* Biodiversity at Ardley Island, South Shetland archipelago, Antarctica Arxivat 2006-02-08 a Wayback Machine.