# Henry H. Arnold

Henry Harley "Hap" Arnold (25 de juny de 1886 - 15 de gener de 1950) va ser un oficial general estatunidenc que arribà al rang de General de l'Exèrcit i més tard, General de la Força Aèria. Arnold va ser un pioner de l'aviació, cap del Cos Aeri (1938–1941), comandant general de les Forces Aèries de l'Exèrcit dels Estats Units, l'únic general de la Força Aèria dels Estats Units que tenia un rang de cinc estrelles i l'únic oficial que tenia un rang de cinc estrelles estrella en dos serveis militars nord-americans diferents. Arnold també va ser el fundador del Projecte RAND, que va evolucionar fins a convertir-se en un dels grups de reflexió sobre polítiques globals sense ànim de lucre més grans del món, la RAND Corporation, i va ser un dels fundadors de Pan American World Airways.
Amb instrucció de vol pels germans Wright, Arnold va ser un dels primers pilots militars del món i un dels tres primers pilots qualificats de la història de la Força Aèria dels Estats Units. Va vèncer la por a volar derivada de les seves experiències amb el vol primerenc, va supervisar l'expansió del Servei Aeri durant la Primera Guerra Mundial i es va convertir en un protegit del general Billy Mitchell.
Arnold va arribar al comandament de les Forces Aèries de l'Exèrcit immediatament abans de l'entrada dels Estats Units a la Segona Guerra Mundial i va dirigir la seva expansió cent vegades d'una organització de poc més de 20.000 homes i 800 avions de combat de primera línia a la força aèria més gran i poderosa del món. Advocat de la investigació i desenvolupament tecnològic , el seu mandat va veure el desenvolupament del bombarder intercontinental, el caça de reacció, l'ús extensiu del radar, el transport aeri global i la guerra atòmica com a pilars de la potència aèria moderna.
El sobrenom més utilitzat d'Arnold, "Hap", era l'abreviatura de "Happy", atribuït de diverses maneres a col·laboradors de treball quan va actuar com a pilot d'acrobàcies de cinema mut l'octubre de 1911, o a la seva dona, que va començar a utilitzar el sobrenom en la seva correspondència el 1931 després de la mort de la mare d'Arnold. La seva família l'anomenava Harley durant la seva joventut, i la seva mare i la seva dona l'anomenaven "Sunny". Els seus companys de classe de West Point van anomenar Arnold "Pewt" o "Benny" i els seus subordinats immediats i el personal de la seu es van referir a ell com "El Cap"

## Biografia
### Primers anys

Nascut el 25 de juny de 1886 a Gladwyne, Pennsilvània, Arnold era fill del doctor Herbert Alonzo Arnold (1857–1933), un metge i membre de la prominent família política i militar Arnold. La seva mare era Anna Louise ("Gangy") Harley (1857–1931), d'una família de granja "Dunker" i la primera dona de la seva família a assistir a l'escola secundària. Arnold era baptista en creences religioses, però tenia forts vincles mennonites a través d'ambdues famílies. Tanmateix, a diferència del seu marit, "Gangy" Arnold era "amant de la diversió i propens a riure", i no rígid en les seves creences. Quan Arnold tenia onze anys, el seu pare va participar en la guerra hispanoamericana servint com a cirurgià a la Guàrdia Nacional de Pennsilvània, de la qual va romandre membre durant els següents 24 anys.
Arnold va assistir a la Lower Merion High School a Ardmore, Pennsilvània, i es va graduar el 1903. Els camps d'atletisme de Lower Merion porten el seu nom. Arnold no tenia cap intenció d'assistir a West Point (es preparava per assistir a la Universitat de Bucknell i entrar al ministeri baptista), però va fer l'examen d'ingrés després que el seu germà gran Thomas desafiés el seu pare i es negués a fer-ho. Arnold va ocupar el segon lloc de la llista i va rebre una cita amb retard quan el cadet nominat va confessar estar casat, prohibit per les normes de l'acadèmia.
Arnold va ingressar a l'Acadèmia Militar dels Estats Units a West Point com a "Juliette" (un més tard), acabant de complir 17 anys. La seva carrera de cadet es va passar com a "màniga neta" (cadet rast). A l'acadèmia va ajudar a fundar la "Mà Negra", un grup de cadets bromistes, i el va dirigir durant el seu primer any de classe. Va jugar de corredor del segon equip per a l' equip de futbol universitari, va ser llançador de pes a l'equip de pista i camp i va destacar en el polo. La posició acadèmica d'Arnold variava entre la part mitjana i la baixa de la seva classe, amb les seves millors puntuacions en matemàtiques i ciències. Volia dedicar-se a la cavalleria, però un registre de demèrit inconsistent i una classificació acumulada de mèrits generals de 66è de 111 cadets van donar com a resultat el seu encarregat el 14 de juny de 1907, com a segon tinent d'infanteria. Inicialment va protestar per la comissió (no hi havia cap requisit de comissió per als graduats de la USMA el 1907), però es va persuadir d'acceptar una comissió al 29è d'Infanteria, en aquell moment estacionada a les Filipines. Arnold va arribar a Manila el 7 de desembre de 1907.
A Arnold no li agradaven els deures de la tropa d'infanteria i es va oferir voluntari per ajudar el capità Arthur S. Cowan del 20è d'Infanteria, que estava en assignació temporal a les Filipines cartografiant l'illa de Luzón. Cowan va tornar als Estats Units després de completar el detall de la cartografia , va ser transferit al Cos de Senyals i va ser assignat per reclutar dos tinents per convertir-se en pilots. Cowan es va posar en contacte amb Arnold, que va comunicar el seu interès a transferir-se també al Cos de Senyals, però no va sentir res de resposta durant dos anys. El juny de 1909, el 29è d'infanteria es va traslladar a Fort Jay , Nova York, i en el camí cap al seu nou lloc de servei a través de París, Arnold va veure el seu primer avió en vol, un Blérito XI pilotat per Louis Blériot. El 1911, Arnold va sol·licitar el trasllat al Departament d'Artilleria de l'Exèrcit dels Estats Units perquè oferia una promoció immediata a primer tinent. Mentre esperava els resultats de l'oposició obligatòria, va saber que el seu interès per l'aeronàutica no s'havia oblidat.

#### Pioner de l'aviació militar

Arnold va enviar immediatament una carta demanant un trasllat al Cos de Senyals i el 21 d'abril de 1911, va rebre l'Ordre Especial 95, que detallava ell i el 2n tinent Thomas DeWitt Milling del 15è de Cavalleria, a Dayton, Ohio, per a un curs d'instrucció de vol a l'escola d'aviació dels germans Wright a Simms Station, Ohio. Encara que van rebre instruccions individuals, van formar part de la classe de maig de 1911 de l'escola que incloïa tres civils i el tinent John Rodgers de la Marina dels Estats Units. Començant la instrucció el 3 de maig amb Arthur L. Welsh, Arnold va fer el seu primer vol en solitari el 13 de maig després de tres hores i quaranta-vuit minuts de vol en 28 lliçons. El 14 de maig, ell i Milling van completar la seva instrucció. Arnold va rebre el certificat de pilot número 29 de la Fédération Aéronautique Internationale (FAI) el 6 de juliol de 1911 i el certificat d'aviador militar número 2 un any més tard. També va ser reconegut per una ordre general l'any 1913 com un dels primers 24 aviadors militars qualificats, autoritzat a portar la nova insígnia d'aviador militar.
Després de diverses setmanes més de vol en solitari a Dayton per adquirir experiència, Arnold i Milling van ser enviats el 14 de juny a la Divisió Aeronàutica, l'estació del Cos de Senyals establerta a College Park, Maryland, per ser els primers instructors de vol de l'exèrcit. Allà Arnold va establir un rècord d'altitud de 3.260 peus (990 m) el 7 de juliol i el va trencar tres vegades (el 18 d'agost de 1911, a 4.167 peus (1.270 m); el 25 de gener de 1912, a 4.764 peus (1,452 m.); i 1 de juny de 1912, 6.540 peus (1.990 m). L'agost de 1911, va experimentar el seu primer xoc, intentant enlairar-se d'un camp agrícola després de perdre's. Al setembre, Arnold es va convertir en el primer pilot nord-americà a transportar correu, volant un paquet de cartes a cinc milles (8 km) a Long Island , Nova York, i se'l reconeix com el primer pilot a sobrevolar el Capitoli dels Estats Units. i el primer a portar un congressista dels Estats Units com a passatger. El mes següent, Arnold va actuar com a pilot en el rodatge de dues pel·lícules mudes, doblant-se per als protagonistes a The Military Air-Scout i The Elopement.
L'escola de vol es va traslladar el novembre de 1911 a una granja arrendada prop d'Augusta, Geòrgia , amb l'esperança de continuar volant allà durant l'hivern. L'entrenament va ser limitat per la pluja i les inundacions, i van tornar a Maryland el maig de 1912. Arnold va començar a desenvolupar una fòbia a volar, intensificada per l'accident mortal d'Al Welsh a College Park l'11 de juny A l'agost, Arnold es trobava a Marblehead, Massachusetts , amb el primer tinent Roy C. Kirtland realitzant proves d'acceptació del Burgess Model H, un hidroavió de seient en tàndem de fuselatge tancat i el primer tractor de l'exèrcit (hèlix i motor muntats al davant). La parella va rebre ordres de fer volar el nou avió a Bridgeport, Connecticut, per participar en maniobres, però els forts vents els van obligar a aterrar a la badia de Massachusetts el 12 d'agost. En intentar enlairar de nou, Arnold va agafar una punta d'ala a l'aigua que es va convertir en vent. i es va estavellar contra la badia de Plymouth. Arnold va patir una barbeta lacerada durant l'accident, però l'avió va ser recuperat i reparat. Un altre accident a College Park el 18 de setembre va matar el segon tinent Lewis Rockwell, un company de classe d'Arnold de l'acadèmia.
A l'octubre, Arnold i Milling van rebre l'ordre d'entrar a la competició per al primer Trofeu MacKay per "el vol militar més destacat de l'any". Arnold va guanyar quan va localitzar una companyia de cavalleria des de l'aire i va tornar amb seguretat malgrat les fortes turbulències. Com a resultat, ell i Milling van ser enviats a Fort Riley, Kansas, per experimentar amb la ràdio i altres comunicacions des de l'aire amb l'artilleria de camp. El vol d'Arnold el 2 de novembre a Wright C Speed Scout SC Número 10, amb el primer tinent Follett Bradley com a operador sense fil, va enviar amb èxit el primer missatge de radiotelègraf, a una distància de 6 milles (9,7 km), des d'un avió a un receptor de a terra, tripulat pel tinent Joseph O. Mauborgne del Cos de Senyals. Tres dies després, Arnold va volar en un exercici d'observació d'artilleria amb el primer tinent Alfred LP Sands del 6è d'artilleria de camp com a observador. Baixant en espiral fins a aterrar a SC núm. 10, l'avió es va aturar, va donar una volta i van evitar per poc un accident mortal. Immediatament es va posar a terra i va sol·licitar una excedència. Volar es considerava tan perillós que no s'adjuntava cap estigma per negar-se a volar, i la seva petició va ser acceptada. Durant la seva excedència va renovar un coneixement amb Eleanor "Bee" Pool, filla d'un banquer, i un dels pacients del seu pare.
L'1 de desembre, Arnold va rebre una assignació de personal com a ajudant del nou cap de la Divisió Aeronàutica a l'Oficina del Cap de Senyals a Washington, DC A la primavera se li va assignar la tasca de tancar l'escola de vol a College Park. Encara que va ser ascendit a 1r tinent el 10 d'abril de 1913, Arnold estava descontent i va sol·licitar un trasllat a les Filipines. Mentre esperava una resposta, va rebre ordres per anar al 9è d'Infanteria el 10 de juliol. A l'agost, encara esperant el seu trasllat, va declarar davant la Comissió d'Afers Militars de la Cambra contra HR5304, un projecte de llei per eliminar l'aviació del Cos de Senyals i convertir-lo en un "Cos aeri" semiautònom. Arnold, com el capità volador Benjamin Foulois, va argumentar que l'acció era prematura i, com el seu cap del Cos de Senyals, el major Edgar Russel (no volador), que el Cos de Senyals estava fent tot el que es podia fer per desenvolupar l'ús militar de l'avió. Va ser assignat a una companyia a Fort Thomas, Kentucky , l'1 de setembre, on va estar estacionat fins que el van traslladar al 13è d'Infanteria l'1 de novembre.

#### Matrimoni i retorn a l'aviació

El 10 de setembre de 1913, ell i Bee es van casar, amb Milling com el seu padrí. Enviat de tornada a les Filipines el gener de 1914, va ser acantonat prop del primer tinent George C. Marshall, que es va convertir en el seu mentor, amic i mecenes. Poc després de la seva arribada, Bee va patir un avortament involuntari, però el 17 de gener de 1915, la seva primera filla, Lois Elizabeth Arnold, va néixer a Fort William McKinley a Manila. Després de vuit mesos de servei de tropes, Arnold es va convertir en ajudant de batalló. Al gener de 1916, completant una estada de dos anys amb el 13è d'Infanteria, Arnold va ser destinat al 3r d'Infanteria i va tornar als Estats Units. De camí cap a Madison Barracks , Nova York, va intercanviar telegrames des de Hawaii amb un executiu assistent de la Secció d'Aviació, Cos de Senyals , el Major William "Billy" Mitchell, que li va alertar que se'l tornava a destinar al Cos de Senyals, com a primer tinent si triava l'estatus de no volador. Tanmateix, si s'oferia voluntari per requalificar-se per a una qualificació d' Aviador Militar Júnior, rebria una promoció temporal a capità, obligada per llei. El 20 de maig de 1916, Arnold va informar a Rockwell Field , Califòrnia, sobre l'estat de vol però com a oficial de subministrament a l'escola d'aviació del Cos de Senyals. Va rebre una promoció permanent a capità d'Infanteria el 23 de setembre.
Entre octubre i desembre de 1916, animat per antics socis, Arnold va superar la seva por a volar pujant de quinze a vint minuts al dia en un Curtiss JN d'entrenament, un avió molt més segur amb un sistema de control de vol més senzill que el Speed Scout de només quatre anys abans. El 26 de novembre, va volar en solitari, i el 16 de desembre es va classificar de nou per a la seva JMA. Abans que pogués ser reassignat a les tasques de vol, però, va estar involucrat com a testimoni en una controvertida disputa de servei el gener de 1917. Sobre les objeccions del capità Herbert A. Dargue, director d'entrenament de l'Escola d'Aviació, i amb Arnold present, el capità Frank P. Lahm, el secretari de l'escola (ajudant), va autoritzar el 6 de gener un vol d'excursió per a un no aviador que va tenir lloc el 10 de gener, de nou per les protestes de Dargue, que van provocar la pèrdua de l'avió a Mèxic i el desaparició de la tripulació durant nou dies. Després de declarar als investigadors de l'exèrcit el 27 de gener, confirmant que Lahm havia autoritzat el vol per escrit, Arnold va ser enviat a Panamà el 30 de gener de 1917, un dia després del naixement del seu segon fill, Henry H. Arnold Jr.
A partir de l'1 de maig de 1917, va rebre una sèrie d'encàrrecs, com a oficial a càrrec de la Divisió d'Informació, amb un ascens a major el 27 de juny, com a oficial executiu adjunt de la Divisió Aeronàutica, i després com a oficial executiu després es va convertir en la Divisió Aèria l'1 d'octubre. El 5 d'agost de 1917, va ser ascendit de nou, convertint-se en el coronel ple més jove de l'Exèrcit.
Arnold va adquirir experiència en la producció i adquisició d'avions, la construcció d'escoles aèries i aeròdroms, i la contractació i formació d'un gran nombre de personal; i va aprendre lluita política interna a l'entorn de Washington, tot això l'ajudaria com a cap dels serveis aeris de l'exèrcit. Quan la Divisió d'Aeronàutica Militar va reemplaçar la Divisió Aèria l'abril de 1918, Arnold va continuar com a assistent executiu del seu director, el major general William Kenly, i va avançar a subdirector quan el DMA va ser retirat del Cos de Senyals el maig de 1918.
El tercer fill d'Arnold, William Bruce Arnold, va néixer el 17 de juliol de 1918. Poc després, Arnold va disposar d'anar a França per informar al general John Pershing, al comandament de la Força Expedicionària Americana, sobre el Kettering Bug, un desenvolupament d'armes. A bord d'un vaixell cap a França a finals d'octubre va desenvolupar la grip espanyola i va ser hospitalitzat a la seva arribada a Anglaterra. Va arribar al front l'11 de novembre de 1918, però l'armistici va posar fi a la guerra el mateix dia.

### Període d'entreguerres
#### Acòlit de Billy Mitchell

El Servei Aeri es va separar del Cos de Senyals el 20 de maig de 1918. No obstant això, el control de l'aviació va romandre amb les forces terrestres quan el seu director de postguerra era un general d'artilleria de camp , el major general Charles T. Menoher, que personificava la visió de l'Estat Major del Departament de Guerra que "l'aviació militar mai pot ser una altra cosa que simplement un braç de l'(Exèrcit)". Menoher va ser seguit el 1921 per un altre no aviador, el major general Mason M. Patrick. Patrick, però, va obtenir una qualificació de pilot d'avió junior malgrat tenir 59 anys i es va convertir alhora en un defensor de la potència aèria i en un defensor d'una força aèria independent. Tant Menoher com Patrick es van enfrontar sovint amb l'Assistent Cap del Servei Aeri Billy Mitchell, que s'havia convertit en radical en el seu desig d'una única Força Aèria unificada per controlar i desenvolupar tota la potència aèria militar. Arnold va donar suport a les opinions molt publicitàries de Mitchell, la conseqüència de la qual va ser una aversió mútua amb Patrick.
Arnold va ser enviat a Rockwell Field el 10 de gener de 1919, com a Supervisor de Districte, Districte Occidental del Servei Aeri, per supervisar la desmobilització de 8.000 aviadors i avions excedents. Allà va establir primers relacions amb els homes que es van convertir en els seus principals ajudants, l'oficial executiu, el capità Carl A. Spaatz i el seu adjunt, primer tinent Ira C. Eaker. Cinc mesos més tard, Arnold esdevingué oficial aeri del Departament de l'Oest (després de juny de 1920 a l'àrea del Novè Cos) a San Francisco i comandant de facto de Crissy Field , desenvolupant-se en un lloc determinat per una junta presidida per Arnold.
La promoció d'Arnold a coronel va expirar el 30 de juny de 1920 i va tornar al grau de capità permanent. Encara que va rebre una promoció automàtica a major a causa de la seva qualificació d'Aviador Militar, es va convertir en subaltern dels oficials que servien sota ell, inclòs Spaatz, la promoció del qual va rebre mentre estava a França no va ser rescindida. L'11 d'agost de 1920, Arnold va ser un dels 21 majors d'infanteria transferits formalment al Servei Aeri per les Ordres Especials No. 188-0 del Departament de Guerra. Com a oficial del servei aeri de l'àrea del Novè Cos, va supervisar les primeres patrulles aèries regulars sobre les terres boscoses de Califòrnia i Oregon per ajudar a prevenir i suprimir incendis forestals. (Aquest servei va marcar el primer ús d'avions per a la supressió d'incendis forestals, abans de l'ús modern d'avions de llançament d'aigua.) Sobre Arnold, la història del Servei de Parcs Nacionals de Crissy Field va escriure: "Durant el seu torn de servei, Arnold havia estat instrumental tant per fer que Crissy Field existeixi com per establir el patró de les seves operacions." L'octubre de 1922 va ser enviat de tornada a Rockwell, ara un dipòsit de servei, com a comandant de la base i allà va encoratjar un avituallament de combustible , el primer de la història, que va tenir lloc vuit mesos després.
Arnold va patir diverses malalties greus i accidents que van requerir hospitalització, incloses úlceres d'estómac recurrents l'amputació de tres dits de la seva mà esquerra el 1922. La seva dona i els seus fills també van experimentar greus problemes de salut, inclòs un cas mortal d'escarlatina per al seu fill Bruce. El seu quart fill, John Linton Arnold, nascut l'estiu de 1921, va morir el 30 de juny de 1923 d'apendicitis aguda. Tant Arnold com la seva dona Bee van necessitar gairebé un any per recuperar-se psicològicament de la pèrdua.
L'agost de 1924, Arnold va ser assignat inesperadament per assistir a un curs d'estudis de cinc mesos a l'Army Industrial College. Després d'haver completat el curs va ser escollit a mà per Patrick, malgrat el seu desagrat mutu, per dirigir la Divisió d'Informació del Servei Aeri, treballant estretament amb Mitchell.Quan Mitchell va ser sotmès al consell de guerra, Arnold, Spaatz i Eaker van ser advertits que estaven posant en perill les seves carreres donant suport vocal a Mitchell, però van declarar en nom seu de totes maneres. Després que Mitchell fos condemnat el 17 de desembre de 1925, els seus partidaris, inclòs Arnold, van continuar utilitzant els recursos de la Divisió d'Informació per promocionar les seves opinions als congressistes favorables al poder aeri i als reservistes del Servei Aeri. Al febrer, el secretari de Guerra Dwight F. Davis va ordenar a Patrick que trobés i disciplinés els culpables. Patrick ja era conscient de l'activitat i va triar Arnold per donar exemple. Va donar a Arnold l'opció de dimissió o una cort marcial general, però quan Arnold va escollir aquesta última, Patrick va decidir evitar un altre fiasco públic i el va traslladar a Ft. Riley, lluny del corrent principal de l'aviació, on va prendre el comandament del 16è Esquadró d'Observació el 22 de març de 1926. El comunicat de premsa de Patrick sobre la investigació deia que Arnold també va ser increpat per violar l'Ordre General de l'Exèrcit. Núm. 20 intentant "influir en la legislació d'una manera impropia".
Malgrat aquest contratemps, que incloïa un informe d'aptitud que deia que "en cas d'emergència podria perdre el cap", Arnold es va comprometre a romandre en el servei, rebutjant una oferta de la presidència de la futura Pan American Airways, que havia contribuït a crear. Arnold va aprofitar al màxim el seu exili i el maig de 1927, la seva participació en jocs de guerra a Fort Sam Houston, Texas , va impressionar el major general James E. Fechet, successor de Patrick com a cap del Cos Aeri de l'Exèrcit. També va rebre informes de fitness excepcionals dels seus comandants a Ft. Riley, el general de brigada Ewing E. Booth (que havia estat membre de la cort de Mitchell) i el seu successor, el brigadier general Charles J. Symmonds.
Les reparacions de la reputació de servei d'Arnold també poden haver estat ajudades per un article professional que va escriure per al Cavalry Journal el gener de 1928, mostrant la influència de la seva associació amb l'Escola de Cavalleria de Fort Riley. Arnold va instar a desenvolupar un fort equip d'armes combinades entre el Cos Aeri i la Cavalleria; i per extensió, totes les forces terrestres. Aquesta oportunitat de desenvolupament del concepte tant en teoria com en pràctica es va perdre, però, pels efectes de les diferències culturals entre les dues branques de serveis i el domini de l'aïllacionisme nord-americà. No es va desenvolupar fins que els Estats Units es van dedicar a la Segona Guerra Mundial.
El 24 de febrer de 1927, el seu fill David Lee Arnold va néixer a Ft. Riley. El 1928 Arnold va escriure i va publicar sis llibres de ficció juvenil, la "Bill Bruce Series", l'objectiu dels quals era interessar als joves per volar.

#### Meitat de carrera al Cos Aeri

Fechet va intervenir amb el cap d'estat major de l'exèrcit, el general Charles P. Summerall, perquè s'acabés l'exili d'Arnold, assignant-lo l'agost de 1928 a l'escola de comandament i estat major de l'exèrcit a Fort Leavenworth. El curs d'un any va ser desagradable per a Arnold a causa de les diferències doctrinals amb el comandant de l'escola, el major general Edward L. King, però Arnold es va graduar amb notes altes el juny de 1929. Arnold estava programat per a assignació al Centre d'entrenament del Cos Aeri a San Antonio després de la graduació, però el general de brigada Lahm, el comandant de l'ACTC, s'hi va oposar fermament, possiblement recordant la seva disputa de 1917. En canvi, Arnold va comandar el Fairfield Air Service Depot , Ohio. El 1930 també es va convertir en cap de la Secció de Servei de Camp de la Divisió de Material del Cos Aeri, i va ser ascendit a tinent coronel l'1 de febrer de 1931.
Els pares d'Arnold van quedar indigents per l'enfonsament bancari del 1929, i el 18 de gener de 1931, la seva mare va morir d'un atac de cor sobtat. Arnold va lluitar emocionalment per absentar-se de la celebració del 50è aniversari de casament dels seus pares l'any anterior i amb la depressió que afectava el seu pare després de la seva mort. Un biògraf contemporani d'Arnold assenyala que no fins després del funeral de la seva mare, Bee va començar a utilitzar el sobrenom "Hap" en lloc de "Sunny" quan es dirigia a ell, aparentment per evitar el "recordatori constant" de la seva mare que aquest últim nom podria aportar. El mateix Arnold va evitar l'ús de "Sunny" en la seva correspondència personal després de maig de 1931, signant-se com "Hap" Arnold a partir d'aquell moment.
Arnold va prendre el comandament de March Field , Califòrnia, on Spaatz acabava d'assumir el comandament de la 1a Ala, de nom grandiloqüent però minúscula , el 27 de novembre de 1931. Les responsabilitats d'Arnold incloïen la reforma de la base en una instal·lació d'aparador, la qual cosa requeria que resolgués relacions tenses amb la comunitat. Ho va aconseguir fent que els seus oficials s'incorporessin a les organitzacions locals de serveis socials i mitjançant una sèrie d'esforços de socors ben divulgats. Arnold va prendre el mateix comandament de la 1a Ala el 4 de gener de 1933, que va llançar menjar durant les tempestes de neu a l'hivern de 1932–33, va ajudar en els treballs de socors durant el terratrèmol de Long Beach del 10 de març de 1933, i va establir campaments per a 3.000 nois del Cos Civil de Conservació. Va organitzar una sèrie de revisions aèries d'alt perfil que van incloure visites de celebritats de Hollywood i notables de l'aviació. L'agost de 1932, Arnold va començar l'adquisició de parts del Rogers Dry Lake com a camp de bombardeig i tir per a les seves unitats, un lloc que més tard es va convertir en la base de la Força Aèria Edwards.
El 1934, el cap del Cos Aeri Benjamin D. Foulois va nomenar Arnold per comandar una de les tres zones militars de la controvertida Operació de Correu del Cos Aeri de l'Exèrcit, amb un quarter general temporal a Salt Lake City, Utah . Els pilots d'Arnold van actuar bé i la seva pròpia reputació no va ser tocada pel fiasco. tard aquell mateix any va guanyar el seu segon Trofeu Mackay, quan va dirigir deu bombarders Martin B-10 B en un vol de 8.290 milles (13.340 km) des de Bolling Field a Fairbanks, Alaska , i tornada. Excés d'acreditació del seu èxit, no obstant això va pressionar perquè el reconeixement dels altres aviadors que hi van participar, però el subcap d'estat major va ignorar les seves recomanacions. La seva reputació entre alguns dels seus companys es va veure embrutada pel ressentiment quan se li va concedir tardanament la Creu dels Vols Distingits pel vol el 1937.
L'1 de març de 1935 es va activar el Quarter General de la Força Aèria per controlar totes les unitats d'aviació de combat del Cos Aeri amb seu als Estats Units, encara que no estava subordinada al Cap del Cos Aeri. Tot i que va ser un pas significatiu cap a una força aèria independent, aquesta autoritat dual va crear greus problemes d'unitat de comandament durant els sis anys següents. El comandant de la GHQAF, el general de brigada Frank Andrews, va fer servir Arnold per retenir el comandament de la seva 1a Ala, que ara portava amb si una promoció temporal al grau de general de brigada, efectiva el 2 de març de 1935.
El 23 de desembre de 1935, el nou cap d'estat major de l'exèrcit, el general Malin Craig, va convocar Arnold a Washington. Ell i Arnold s'havien convertit en amics personals i socis de golf durant el comandament de Craig de l'àrea del Novè Cos el 1933. Foulois s'havia retirat sota el foc arran de l'escàndol del correu aeri i les acusacions de corrupció en les adquisicions de l'Air Corps, i el nou cap, el major general Oscar Westover, havia demanat a Craig que Arnold ocupés el lloc vacant d'assistent de cap. Sobre les protestes d'Arnold, i malgrat una recomanació esquerrana del secretari de Guerra George Dern, que va recordar l'estreta associació d'Arnold amb Billy Mitchell, el va nomenar cap adjunt del Cos de l'Aire, responsable de l'adquisició i subministrament. fer front a les lluites polítiques sobre ells dels anys Foulois. En efecte, però, Arnold havia "canviat de bàndol" en la lluita entre la Força Aèria GHQ i el Cos Aeri.

#### Cap del Cos Aeri

Westover va morir en un accident aeri a Burbank, Califòrnia , el 21 de setembre de 1938. Les vacants anteriors al càrrec havien estat ocupades per un assistent del cap titular, i el nomenament d'Arnold per succeir a Westover semblava automàtic ja que estava ben qualificat. No obstant això, el nomenament es va retardar quan es va desenvolupar una facció que recolzava el nomenament d'Andrews que incloïa dos membres del personal de la Casa Blanca, el secretari de premsa Stephen Early i l'assessor militar coronel Edwin M. Watson. Per la Casa Blanca va circular un rumor que Arnold era un "borratxo". A les seves memòries, Arnold va registrar que va demanar l'ajuda d'Harry Hopkins per atacar els rumors de la beguda, però investigacions més recents afirmen que Craig va amenaçar amb dimitir com a cap d'estat major de l'exèrcit si Arnold no era nomenat. El president Franklin D. Roosevelt va nomenar Arnold com a cap del Cos de l'Aire el 29 de setembre, cosa que portava amb si el grau de major general. Per reparar la seva relació amb la facció Andrews, la majoria dels quals formaven part de la Força Aèria del GHQ, va seleccionar el seu cap d'estat major, el coronel Walter G. Kilner, per ocupar la vacant de l'Assistent del Cap del Cos Aeri. Després que Charles Lindbergh donés públicament el seu suport l'abril de 1939 per a la producció d'un bombarder de molt llarg abast en gran nombre per contrarestar la producció nazi, el desenvolupament del qual estava prohibit des del juny de 1938 pel Secretari de Guerra. , Arnold va nomenar Kilner per dirigir un consell per fer les recomanacions adequades per posar fi a la moratòria d'R+D.
Arnold va encoratjar els esforços de recerca i desenvolupament, entre els seus projectes el B-17 i el concepte d'enlairament assistit per jet. Per fomentar l'ús de l'experiència civil, l'Institut Tecnològic de Califòrnia es va convertir en un beneficiari del finançament de l'Air Corps i Theodore von Kármán del seu Laboratori Aeronàutic Guggenheim va desenvolupar una bona relació de treball amb Arnold que va portar a la creació del Grup Assessor Científic el 1944. Arnold va caracteritzar la seva filosofia d'investigació i desenvolupament en temps de guerra com: "Sacrifici una mica de qualitat per obtenir la quantitat suficient per proveir totes les unitats de combat. No segueixis mai el miratge, buscant l'avió perfecte, fins a un punt en què els esquadrons de combat són deficients en nombre d'avions de combat". Amb aquesta finalitat es va concentrar en els rendiments ràpids de les inversions en R+D, aprofitant tecnologies provades per proporcionar solucions operatives per contrarestar l'amenaça creixent de les potències de l'Eix. Arnold també va impulsar la propulsió a reacció, especialment després que els britànics comparteixin els seus plans del turborreactor de Whittle durant la seva visita a Gran Bretanya l'abril de 1941. . La proposta va ser immediatament oposada per l'Estat Major en tots els aspectes. He Ell i Eaker van col·laborar en tres llibres que promouen el poder aeri: This Flying Game (1936, reimprès el 1943), Winged Victory (1941),i Army Flyer (1942).
El març de 1939, Arnold va ser nomenat al capdavant de la Junta Aèria pel secretari de Guerra Harry Woodring, per recomanar la doctrina i l'organització del poder aeri de l'exèrcit al cap d'estat major. Si bé l'informe de la junta va concloure que el poder aeri era indispensable per a la defensa de l'hemisferi, va subratllar la necessitat de bombarders de llarg abast i es va convertir en la base del primer manual de camp del Cos Aeri , va ser una "atenuació considerable" de la doctrina que s'estava desenvolupant a l'Escola Tàctica del Cos Aeri. Arnold va presentar les conclusions a George C. Marshall, recentment nomenat cap d'estat major, l'1 de setembre de 1939, el dia que l'Alemanya nazi va envair Polònia. Quan Marshall va demanar un estudi de reorganització al Cos Aeri, Arnold va presentar una proposta el 5 d'octubre de 1940, que crearia un estat major aeri, unificaria el braç aeri sota un comandant i li atorgaria autonomia amb les forces terrestres i de subministrament.
El Congrés va derogar la Llei de neutralitat el novembre de 1939 per permetre la venda d'avions als bel·ligerants, causant a Arnold la preocupació que els enviaments d'avions als Aliats retardessin el lliurament al Cos Aeri, sobretot perquè el control de l'assignació de la producció d'avions havia estat donat al Divisió d'adquisicions del Departament del Tresor el desembre de 1938, i per extensió, al secretari del Tresor Henry Morgenthau Jr., un favorit de la Casa Blanca. Arnold va experimentar dos anys de dificultats amb Morgenthau, que era propens a denigrar el lideratge del Departament de Guerra i el Cos Aeri. El seu conflicte va arribar al màxim el 12 de març de 1940, quan la queixa pública d'Arnold sobre l'augment dels enviaments va portar una advertència personal de Roosevelt que "hi havia llocs on els oficials que no 'jugaven a pilota' hi podrien ser enviats, com Guam", i el va fer fora de la Casa Blanca durant vuit mesos s.
El desfavor mostrat per Arnold per Roosevelt va arribar a un punt d'inflexió el març de 1941 quan el nou secretari de guerra Henry L. Stimson, partidari d'Arnold, va presentar el seu nom amb dos altres per a la promoció al rang permanent de major general. Roosevelt es va negar a enviar la llista al Senat per a la seva confirmació a causa de la nominació d'Arnold, i la seva retirada forçada del servei semblava imminent tant per a Stimson com per Marshall. Stimson i Harry Hopkins van organitzar que Arnold, acompanyat del major Elwood "Pete" Quesada, viatgés a Anglaterra durant tres setmanes a l'abril per avaluar les necessitats de producció d'avions britànics i proporcionar una anàlisi estratègica actualitzada. Un dels resultats de la visita va ser l'establiment d'un programa d'entrenament de pilots britànics als Estats Units, que posteriorment es va conèixer com l'Arnold Scheme. La reunió d'Arnold amb Roosevelt per informar de les seves troballes es va considerar impressionantment convincent i optimista, però el president va rumiar sobre el futur d'Arnold durant tres setmanes abans de presentar el seu nom i els altres al Senat. A partir d'aquest moment, però, la "posició d'Arnold a la Casa Blanca va ser segura". La seva importància per a Roosevelt a l'hora d'establir una agenda de potència aèria es va demostrar quan Arnold va ser convidat a la Conferència de l'Atlàntic a Terranova a l'agost, la primera de les set cimeres que ell, no Morgenthau, assistiria.

### Segona Guerra Mundial
#### Reorganització, autonomia i plans estratègics

La divisió d'autoritat entre el Cos Aeri i la Força Aèria GHQ es va eliminar amb la promulgació del Reglament de l'Exèrcit 95–5, creant les Forces Aèries de l'Exèrcit dels Estats Units el 20 de juny de 1941, només dos dies abans de la invasió alemanya de la Unió Soviètica. Arnold es va convertir en cap de les Forces Aèries de l'Exèrcit i "subcap d'estat major per a l'aire" amb autoritat tant sobre el Cos de l'Aire com sobre el Comandament de Combat de la Força Aèria (successor de GHQAF). Tot i que això va proporcionar al braç aeri un personal propi i va posar tota l'organització sota el comandament d'un general, no va aconseguir atorgar el grau d'autonomia buscat. Per consens entre Marshall i Arnold, el debat sobre la separació de la Força Aèria en un servei co-igual amb l'Exèrcit i la Marina es va ajornar fins després de la guerra.
Al juliol, Roosevelt va demanar requisits de producció per derrotar enemics potencials, i Arnold va avalar una sol·licitud de la seva nova Divisió de Plans de Guerra Aèria per presentar un pla de guerra aèria. L'avaluació, anomenada AWPD/1, va definir quatre tasques per a l'AAF: defensa de l'hemisferi occidental, una estratègia defensiva inicial contra el Japó, una ofensiva aèria estratègica contra Alemanya i una ofensiva aèria estratègica posterior contra el Japó en preludi de la invasió. També va planificar una ampliació de l'AAF a 60.000 avions i 2,1 milions d'homes. L'AWPD/1 va demanar que 24 grups (uns 750 avions) de bombarders B-29 de molt llarg abast estiguessin basats a Irlanda del Nord i Egipte per utilitzar-los contra l'Alemanya nazi, i per a la producció de suficients Consolidated B-36s per a missions de bombardeig intercontinental d'Alemanya.
Poc després de l'entrada dels Estats Units a la guerra, Arnold va ser ascendit a tinent general el 15 de desembre de 1941. El 9 de març de 1942, després que la creació de l'AAF no aconseguís definir canals clars d'autoritat per a les forces aèries, l'Exèrcit va adoptar la reorganització funcional. que Arnold havia defensat a l'octubre de 1940. Actuant sobre una ordre executiva de Roosevelt, el Departament de Guerra va concedir a l'AAF plena autonomia, igual i totalment separada de les Forces Terrestres i Serveis de Subministrament de l'Exèrcit. El Comandament de Combat de la Força Aèria i l'Oficina del Cap del Cos Aeri van ser abolits, i Arnold es va convertir en general comandant de l'AAF i membre ex officio tant dels Caps d'Estat Major conjunts com dels Caps d'Estat Major Combinats.
En resposta a una directiva d'agost de 1942, Arnold va fer que l'AWPD revisés les seves estimacions. Va resultar l'AWPD/42, que va demanar 75.000 avions i 2,7 milions d'homes, i va augmentar la producció d'avions per a altres aliats. L'AWPD/42 va reafirmar les prioritats estratègiques anteriors, però va augmentar la llista d'objectius industrials de 23 a 177, situant la Luftwaffe alemanya en primer lloc i la seva força submarina en segon lloc en importància de la destrucció. També va ordenar que el bombarder B-29 no s'utilitzés a Europa per problemes en el seu desenvolupament, sinó que el desplegament del programa B-29 es concentrés a l'Extrem Orient per destruir el poder militar japonès i les ciutats combustibles.
Arnold va ser el responsable d'aprovar el Destacament d'entrenament en vol de dones de les Forces Aèries de l'Exèrcit (WFTD). Va ser aprovat el 14 de setembre de 1942 i dirigit per l'aviadora Jacqueline Cochran.

#### Bombardeig estratègic a Europa

Immediatament després de l'atac a Pearl Harbor, Arnold va començar a dur a terme l'AWPD/1. La força de bombardeig estratègic principal contra l'Alemanya nazi seria la Vuitena Força Aèria, i va nomenar Spaatz per comandar-la i Eaker per dirigir el seu Comandament de Bombers. Altres protegits d'Arnold van ocupar posicions clau en les forces de bombardeig estratègic, com Haywood S. Hansell, Laurence S. Kuter i James H. Doolittle.
Tot i protegir la seva força de bombardeig estratègic de les demandes d'altres serveis i aliats, Arnold es va veure obligat a desviar recursos de la Vuitena per donar suport a les operacions al nord d'Àfrica, paralitzant el Vuitè en la seva infància i gairebé matant-lo. Eaker (ara comandant de la Vuitena Força Aèria) va trobar per experiència que la doctrina d'abans de la guerra del bombardeig de precisió a la llum del dia, desenvolupada a l'Escola Tàctica del Cos Aeri com a base per separar la Força Aèria de l'Exèrcit, s'equivocava en el seu principi que els bombarders fortament armats. podria arribar a qualsevol objectiu sense el suport dels caces d'escorta de llarg abast. A principis de 1943 va començar a demanar més caces i dipòsits de combustible descartables per augmentar el seu abast, a més de sol·licituds reiterades per augmentar la mida de la seva petita força de bombardeig.
Les grans pèrdues a l'estiu i la tardor de 1943 en missions de penetració profunda van intensificar les peticions d'Eaker. Arnold, sota pressió i impacient pels resultats, va ignorar les troballes d'Eaker i va culpar a la manca d'agressivitat dels comandants dels bombarders. Això va arribar en un moment en què el general Dwight D. Eisenhower estava reunint el seu grup de comandament per a la invasió d'Europa, i Arnold va aprovar la sol·licitud d'Eisenhower de substituir Eaker pels seus propis comandants, Spaatz i Doolittle.
El canvi de comandament a la vuitena força aèria, que va implicar especialment l'alleujament d'un amic o protegit, va ser només un dels molts que van exemplificar una crueltat que Arnold va desenvolupar per obtenir resultats. El 1942, el general de brigada Walter R. Weaver, cap en funcions del Cos Aeri, va veure com s'eliminava la seva feina i va ser relegat a un comandament d'entrenament tècnic. George C. Kenney va rellevar Jacob E. Fickel al comandament de la Quarta Força Aèria i més tard aquest mateix any va substituir l'antic Cap del Cos Aeri George H. Brett com a comandant aeri del Sud-oest del Pacífic. A la campanya dels B-29, Curtis E. LeMay va rellevar Kenneth B. Wolfe a l'Índia el juliol de 1944, i més tard Hansell a Guam el gener de 1945.

#### Operacions dels B-29 contra Japó

Amb la crisi de bombardeig estratègic resolta a Europa, Arnold va posar un èmfasi total en la finalització del desenvolupament i el desplegament del bombarder B-29 de Molt Llarg Abast (VLR - Very Long Range) per atacar el Japó. Ja l'any 1942, Arnold va planejar convertir-se en general comandant de la Vintena Força Aèria. Aquest arranjament de comandament únic també pot haver contribuït als seus problemes de salut, però després de les experiències negatives de construir una força de bombardeig eficaç contra Alemanya i adonar-se de les conseqüències del fracàs contra Japó, Arnold va concloure que, en absència de cap unitat de comandament en als teatres del Pacífic, les decisions administratives sobre les operacions dels bombarders B-29 es podrien tractar millor personalment. Tanmateix, els comandants del teatre Douglas MacArthur, Chester Nimitz i Joseph Stilwell cobejaven els B-29 pel suport tàctic, al qual Arnold es va oposar rotundament com a desviació de la política estratègica. Va convèncer no només Marshall, sinó també el cap d'operacions navals Ernest J. King, que el vintè era únic, ja que les seves operacions travessen la jurisdicció dels tres teatres i, per tant, haurien de reportar directament als caps conjunts amb Arnold actuant com a agent executiu. El febrer de 1944 el president Roosevelt va acceptar i aprovar l'acord.
El programa VLR havia estat plagat d'una sèrie aparentment inacabable de problemes de desenvolupament, sotmetent-lo a ell i a Arnold a moltes crítiques a la premsa i dels comandants de camp escèptics. El B-29 era el component clau de la quarta prioritat estratègica de l'AAF, ja que cap altre bombarder terrestre era capaç d'arribar a la pàtria japonesa, però el febrer de 1944, el XX Comandament de Bombarders, previst per començar l'operació Matterhorn l'1 de juny, havia pràcticament no hi ha temps de vol encara per sobre d'una altitud de 20.000 peus (6.100 m).
Amb una data de desplegament a l'estranger designada el 15 d'abril de 1944, Arnold va intervenir personalment en la situació volant a Kansas el 8 de març de 1944. Durant tres dies va recórrer les bases d'entrenament implicades en el programa de modificació. Estava angoixat per les seves troballes d'escassetat i de fracassos laborals. Al mateix lloc, va fer que el major general Bennett E. Meyers, un oficial d'adquisicions militars que l'acompanyava, fos el coordinador del programa. Meyers va tenir èxit a la "batalla de Kansas". Malgrat els problemes laborals i el temps de tempesta de neu, un grup complet de bombarders estava preparat per al desplegament el 9 d'abril. Els problemes mecànics del B-29, però, no s'havien resolt. Durant les primeres operacions de combat se'n van identificar moltes de noves. Arnold va sentir la pressió d'aconseguir els objectius de l'AWPD/1, i de justificar, pels resultats, un projecte tecnològic molt car. Arnold necessitava el B-29 per proporcionar la plataforma de lliurament de la bomba atòmica altament classificada, si el Projecte Manhattan tenia èxit. Les operacions del B-29 contra objectius japonesos a la Xina i el sud-est asiàtic van començar el juny de 1944, i des del principi van produir resultats molt menys positius del que s'esperava.
Les dificultats de la campanya de la Vintena Força Aèria contra el Japó van reflectir les de la Vuitena Força Aèria contra Alemanya. Amb una impaciència característica, Arnold va alleujar ràpidament Wolfe, el comandant del B-29 a la Xina, després de menys d'un mes d'operacions, i el va substituir per LeMay. Un segon comandament B-29 va començar a operar des de bases a les illes Marianes al novembre. El general de brigada Haywood S. Hansell, un dels arquitectes d'AWPD/1 i AWPD/42, va trobar encara més problemes de comandament que Wolfe o LeMay. Després de dos mesos de resultats aparentment pobres, però sobretot perquè va resistir una campanya d' atacs amb bombes incendiàries contra els nuclis de població japonesos afavorits per Arnold i el seu cap d'estat major, Lauris Norstad, Arnold va decidir que ell també necessitava ser substituït. Va tancar les operacions des de la Xina, va consolidar tots els B-29 a les Mariannes i va substituir Hansell per LeMay el gener de 1945 com a comandant del 21è Comandament de Bombarders.

### Darrers anys
#### Problemes de salut

Entre 1943 i 1945 Arnold va patir quatre atacs cardíacs prou greus com per requerir hospitalització. A més de ser per naturalesa molt impacient, Arnold considerava que la seva presència personal era necessària allà on hi hagués una crisi i, com a conseqüència, va viatjar molt i durant llargues hores sota gran tensió durant la guerra, agreujant el que podria haver estat un preexistent condició coronària. Els seus llargs viatges i viatges d'inspecció van ser al Regne Unit l'abril de 1941 i de nou al maig de 1942; el Pacífic Sud el setembre de 1942, el nord d'Àfrica i la Xina el gener-febrer de 1943; l'Orient Mitjà i Itàlia (on el seu partit va caure sota foc d'artilleria) el novembre-desembre de 1943; Londres i Normandia acompanyant Marshall el juny de 1944; Alemanya i Itàlia l'abril-maig de 1945; the el Pacífic occidental el juny de 1945; i Potsdam el juliol de 1945. Un factor menor però més freqüent pot haver estat la seva dificultat per gestionar la política entre serveis, especialment amb la Marina, que es va negar fermament a reconèixer-lo com a cap d'estat major o el seu estat major subordinat. com a iguals. A Guam, amb coneixement de l'aproximació de la decisió de la bomba atòmica, va negociar amb Nimitz les objeccions de l'Armada a basar la seu de les forces aèries estratègiques a l'illa.
El primer atac de cor d'Arnold es va produir el 28 de febrer de 1943, just després del seu retorn de la Conferència de Casablanca i la Xina. Durant aquest viatge, l'Argonaut , el bombarder B-17 que transportava el seu grup, es va perdre durant diverses hores sobre el territori controlat pels japonesos intentant "volar el Hump" a la nit. Va ser hospitalitzat a l'Hospital de l'exèrcit Walter Reed durant diversos dies, després va prendre tres setmanes de permís a l' hotel Coral Gables Biltmore de Florida, que s'havia convertit en un hospital de convalescència. Aleshores, les regulacions de l'exèrcit nord-americà exigien que abandonés el servei, però el president Roosevelt va renunciar al requisit a l'abril després de demostrar la seva recuperació i amb la condició que el president rebés actualitzacions mensuals sobre la salut d'Arnold.
El segon atac cardíac d'Arnold es va produir només un mes després, el 10 de maig de 1943, i va provocar una estada de 10 dies a Walter Reed. En contra dels desitjos de Marshall, va pronunciar el discurs de graduació de la promoció de juny de 1943 a West Point, on el seu fill Bruce es graduava. El seu tercer atac de cor, menys greu que els dos primers, es va produir exactament un any després del segon, el 10 de maig de 1944, sota la tensió dels problemes B-29. Arnold es va prendre un mes de permís, tornant al servei volant amb Marshall a Londres el 7 de juny per a una conferència i una inspecció a Omaha Beach.
L'últim atac de cor d'Arnold en temps de guerra va arribar el 17 de gener de 1945, pocs dies després que substituí Hansell per LeMay. Arnold no havia anat a la seva oficina durant tres dies i es va negar a permetre que el cirurgià de vol en cap de la Força Aèria l'examini. El cirurgià de vol va reclutar un amic general i personal d'Arnold per informar-se sobre el seu estat, després de la qual cosa Arnold va ser traslladat de nou a Coral Gables, Florida , i es va posar sota atenció les 24 hores durant nou dies. A Arnold se li va permetre de nou romandre al servei, però en condicions que equivalen a un servei lleuger. Va continuar recorrent bases aèries als dos teatres. Arnold tornava amb un C-54 des d'Itàlia a Miami per a una revisió quan va rebre la notícia de la rendició alemanya el 7 de maig de 1945. El 16 de juliol va cedir el comandament de la Vintena Força Aèria a LeMay.

#### Promoció i jubilació

Arnold va rebre doctorats honoris causa del Pennsylvania Military College i la Universitat del Sud de Califòrnia el 1941, i de l'Iowa Wesleyan College el 1942. Els honors de postguerra van incloure doctorats del Hahnemann College, la Universitat de Pennsilvània, la Universitat Harvard, l'Escola de Mines i Tecnologia de Dakota del Sud, de la Universitat de Colúmbia, de la Universitat de Califòrnia i del Ursinus College. Arnold també va rebre 26 condecoracions i premis de països estrangers en honor al seu servei durant la Segona Guerra Mundial.
El 19 de març de 1943, Arnold va ser ascendit (en temps de guerra) a general complet, i el 21 de desembre de 1944, va ser nomenat general de l'exèrcit de (cinc estrelles) sota la Llei Pública 78–482, que el va situar en quart lloc d'antiguitat de rang de l'exèrcit, només darrere de Marshall, MacArthur i Eisenhower.
El 1945, Arnold va dirigir la fundació del Projecte RAND (que es va convertir en RAND Corporation, un grup de reflexió sense ànim de lucre) amb 10.000.000 de dòlars de finançament sobrants de la Segona Guerra Mundial. Inicialment amb la missió de "connectar la planificació militar amb les decisions d'investigació i desenvolupament", RAND va ampliar àmpliament el seu abast més enllà de la seva missió original.
Després d'un viatge a Sud-amèrica el gener de 1946, en què va desenvolupar una arrítmia cardíaca prou severa com per cancel·lar la resta del viatge, Arnold va deixar el servei actiu a l'AAF el 28 de febrer de 1946 (la seva data oficial de jubilació va ser 30 de juny de 1946). El 23 de març de 1946, la Llei Pública 79–333 va fer permanent la promoció a General de l'Exèrcit per a tots els que l'ostenten, i va concedir el sou i les indemnitzacions íntegres als que figuraven a la llista de jubilats.El va succeir Spaatz, que també es va convertir en el primer cap d'estat major de la Força Aèria dels Estats Units quan es va convertir en un servei separat el 18 de setembre de 1947.
Arnold, que no estava prou sa per continuar treballant, es va retirar a un ranxo de 40 acres (16 ha) prop de Sonoma, Califòrnia. Va signar un contracte amb Harper & Brothers per escriure les seves memòries, Global Mission. La seva autobiografia va ser un intent de proporcionar seguretat financera a la seva dona després de la seva mort. A diferència de George S. Patton, que havia mort sobtadament el 1945, però havia estat independentment ric, o els seus altres col·legues que havien pres càrrecs al govern, com Marshall (nomenat secretari d'Estat), Arnold no tenia cap font d'ingressos més enllà de la seva paga de jubilació i bonificacions. Durant la redacció del mateix va patir el seu cinquè infart el gener de 1948, hospitalitzat durant tres mesos.
El 7 de maig de 1949, s'establí una llei per establir el grau de general de la Força Aèria va canviar la designació del grau i grau final d'Arnold a la de General de la Força Aèria, i segueix sent l'única persona que ha ocupat el grau. També és l'única persona que ocupa un rang de cinc estrelles en dos serveis militars nord-americans.

### Mort

Arnold va morir el 15 de gener de 1950 a la seva casa de Sonoma. Va rebre un funeral d'estat a Washington, DC, que incloïa serveis rars celebrats a l'Arlington Memorial Amphitheatre, i va ser enterrat a la secció 34, parcel·la número 44-A, del Cementiri nacional d'Arlington. Robert A. Lovett, amb qui Arnold va treballar estretament durant la guerra en la seva qualitat de Secretari Adjunt de Guerra per a l'Aire, va declarar que Arnold havia estat tan víctima de la guerra com si hagués estat ferit en el compliment del deure.
Els tres fills supervivents d'Arnold eren graduats a West Point (Henry Harley Jr., 1939; Willam Bruce, juny de 1943; i David Lee, 1949) i va assolir el grau de coronel. Els dos més joves van servir a la Força Aèria dels Estats Units i estan enterrats a prop de l'enterrament del seu pare al Cementiri Nacional d'Arlington.

## Llegat

El general HH Arnold Field (camp d'atletisme) a la Lower Merion High School, Ardmore, Pennsilvània, 19003, porta el nom d'Arnold.
| « | [Hap Arnold era] un oficial dedicat en un camp especialitzat, ... i al mateix temps, un ésser humà, un company de cor càlid, lleial, mercurial i extravagantment bel·ligerant que no li importava a qui s'enfrontava a la batalla. | » |
| — — Robert A. Lovett, 6 de novembre de 1978 |||
La base de la Força Aèria Arnold, Tennessee, i el Complex de desenvolupament d'enginyeria Arnold reben el nom d'Arnold. El Laboratori d'Investigació de la Força Aèria generalment reconeix a Arnold com el visionari que va articular per primer cop que les capacitats superiors d'investigació i desenvolupament són essencials per dissuadir i guanyar guerres. Les idees d'Arnold sustenten el paper actual del Laboratori dins de la Força Aèria.
El centre social de cadets de l'Acadèmia de la Força Aèria dels Estats Units, Arnold Hall, i el Centre Comunitari d'Arnold Hall a la base de la Força Aèria Lackland prop de San Antonio, Texas, reben el nom d'Arnold.
La Patrulla Aèria Civil ha batejat amb el seu nom un premi que acompanya el grau d'Aviador Cadet de Primera Classe, conegut com el Premi Hap Arnold.
La Air Force Association reconeix la "contribució més significativa d'un militar per a la defensa nacional" amb el seu premi H.H. Arnold.
La màxima organització honorífica del ROTC de la Força Aèria, l'Arnold Air Society, porta el seu nom, i la Fundació George C. Marshall atorga anualment el premi George C. Marshall/Hap" Arnold ROTC al millor cadet sènior de cada col·legi o universitat amb un programa AFROTC. L'Air Force Aid Society, que va fundar, atorga una beca universitària en nom seu als dependents dels membres de la Força Aèria o jubilats.
El 21 de desembre de 1944, Arnold va ser nomenat general de l'exèrcit, col·locant-lo en companyia de Dwight D. Eisenhower, George Marshall i Douglas MacArthur, els únics quatre homes que van assolir el rang a la Segona Guerra Mundial, i juntament amb Omar Bradley, un dels únics cinc homes que van assolir el rang des de la mort de Philip Sheridan el 5 d'agost de 1888 , i els únics cinc homes que ostentaven el rang com a general de cinc estrelles. El rang va ser creat per una Llei del Congrés de manera temporal quan es va aprovar la Llei Pública 78–482 el 14 de desembre de 1944, com a rang temporal, subjecte a la reversió al rang permanent sis mesos després del final de la guerra. El rang temporal va ser declarat llavors permanent el 23 de març de 1946, per la Llei Pública 333 del 79e Congrés , que també atorgava el sou i les indemnitzacions íntegres del grau als que figuraven en la llista de jubilats.Va ser creat per donar als comandants nord-americans més alts la paritat de rang amb els seus homòlegs britànics que ostentaven els rangs de mariscal de camp i almirall de la flota. Aquest segon grau de general de l'exèrcit no és el mateix que la versió posterior a la Guerra Civil pel seu propòsit i cinc estrelles.
El 1967, "Hap" Arnold va ser consagrat al National Aviation Hall of Fame.
El 1972, Arnold va ser inclòs al Saló de la Fama Internacional de l'Aire i l'Espai.
El 18 de maig de 2006, el Departament de la Força Aèria va presentar prototips de dos nous uniformes de servei, un que s'assemblava als que portaven els oficials del servei aeri abans de 1926, anomenat "abric patrimonial de Billy Mitchell", i un altre, semblant a l'exèrcit aeri dels Estats Units. L'uniforme de les Forces de la Segona Guerra Mundial i anomenat "abric patrimonial de Hap Arnold". El 2007, la Força Aèria va decidir a favor del prototip "Hap Arnold", però el 2009 el nou cap d'estat major de la Força Aèria va ordenar que "no es fessin més esforços amb l'abric patrimonial Hap Arnold" i el canvi d'uniforme es va suspendre indefinidament.
Durant l'última missió del transbordador espacial Endeavour, STS-134, una insígnia de cinc estrelles d'Arnold conservada al Museu Nacional de la Força Aèria dels Estats Units va ser portada a l'espai pel pilot del transbordador Gregory H. Johnson com a gest commemoratiu del llegat d'Arnold. Arnold va ser llavors l'homenatjat destacat de la celebració del Dia Nacional de l'Aviació del museu el 20 d'agost de 2011, quan Johnson va retornar la insígnia al museu.
A l'aeroport municipal de Great Bend , la B-29 Memorial Plaza mostra una placa commemorativa per la seva contribució al programa B-29.
L' escola secundària del Departament de Defensa dels Estats Units a l'antiga base aèria de Wiesbaden a Wiesbaden , Alemanya, va ser nomenada General HH Arnold High School el 1949. L'escola va ser rebatejada com a Wiesbaden High School el 2006 després que la instal·lació fos transferida a l'exèrcit dels Estats Units.
El 7 de novembre de 1988, el servei postal dels Estats Units va llançar el segell postal de 65 cèntims HH "Hap" Arnold amb la imatge d'Arnold, en el seu honor, com a part de la sèrie Great Americans.
Arnold Heights, Califòrnia , rep el seu nom en el seu honor, igual que Arnold Drive, una carretera principal que travessa la vall de Sonoma prop del seu ranxo. Hap Arnold Boulevard, la carretera d'accés principal a Tobyhanna Army Depot a Tobyhanna, Pennsilvània, rep el seu nom en honor seu.
El general Arnold va ser l'exemplar de classe de la classe de l'Acadèmia de la Força Aèria dels Estats Units de 2012.

### Cinema

En una rara representació al cinema, Arnold va ser retratat amb simpatia a la pel·lícula de 1954 The Glenn Miller Story, interpretat per Barton MacLane. Va ser interpretat per Robert Brubaker a The Court Martial of Billy Mitchell. El 1977, l'actor Walter O. Miles el va tornar a interpretar al cinema a l'opus de dues parts The Amazing Howard Hughes, protagonitzada per Tommy Lee Jones com Hughes.
Arnold va aparèixer com ell mateix a Men of the Sky, un curt de propaganda en Technicolor fet per Warner Brothers i llançat el 25 de juliol de 1942. Apareix com ell mateix en els primers vuit minuts del curt de vint minuts, filmat el maig de 1942. al camp aeri de l'exèrcit de Merced, Califòrnia. Al curt, baixa del seu transport d'estat major C-42 a la base d'entrenament per presidir una cerimònia de graduació per als pilots que completen la seva formació en vol. Arnold pronuncia un breu discurs i parla amb cadascun dels quatre pilots (actors Tod Andrews, Don DeFore, Ray Montgomery i Dave Willock) mentre els fixa les ales.

## Dates de promoció

Les dates de promoció provenen del AF Historical Study No. 91
    Cadet a l'Acadèmia military dels Estats Units - 1903
    Tinent de 2a, infanteria: 14 de juny de 1907
    Tinent, infanteria: 10 d'abril de 1913
    Capità, Secció d'Aviació, Cos de senyals (ASSC): 20 de maig de 1916
    Capità, infanteria: 23 de setembre de 1916
    Major ASSC– 27 de juny de 1917
    Coronel, Cos de Senyals (Exèrcit Nacional 5 d'agost de 1917
    Major, infanteria: 15 de gener de 1918 (temporal) – 1 de juliol de 1920 (permanent)
    Major, Servei aeri: 11 d'agost de 1920
    Tinent Coronel, Cos Aeri: 1 de febrer de 1931
    Brigadier General – 2 de març de 1935 (temporal), 2 de desembre de 1940 (permanent)
    Coronel, Cos aeri: 1 de març de 1936
    Major General – 22 de setembre de 1938 (Cap del Cos Aeri), 3 de febrer de 1941 (permanent)
    Tinent General – 15 de desembre de 1941
    General: 19 de març de 1943
    General de l'Exèrcit – 21 de desembre de 1944 (rang permanent) – 23 de març de 1946
    General de la Força Aèria – 7 de maig de 1949

## Condecoracions

    Pilot Comandant
    Medalla del Servei Distingit a l'Exèrcit amb dos Manats de Fulles de Roures (octubre de 1942, setembre de 1945, octubre de 1945)
    Legió del Mèrit
    Creu dels Vols Distingits
    Medalla de l'Aire
    Medalla de la Victòria a la I Guerra Mundial amb 2 estrelles de campanya
    Medalla del Servei de Defensa Americana amb 1 estrella de servei
    Medalla de la Campanya Americana
    Medalla de la Campanya Europea, Africana i de l'Orient Mitjà
    Medalla de la Campanya Asiàticopacífica
    Medalla de la Victòria a la II Guerra Mundial
    Gran Creu de Cavaller de l'orde del Bany (Regne Unit)
    Gran Creu de Cavaller de la Legió d'Honor (França)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde de l'Àliga Asteca (Mèxic)
    Gran oficial de l'orde d'Ouissam Alauita (Marroc)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde del Sol (Perú)
    Orde de l'Exèrcit de 1a classe (Guatemala)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde de la Corona amb palma (Bèlgica)
    Creu de Guerra amb palma de bronze (Bèlgica)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde de la Creu del Sud (Brasil)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde del Mèrit Militar (Brasil)
    Gran oficial de l'orde del Mèrit Aeronàutic (Brasil)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde del Mèrit (Xile)
    Gran Cordó Especial de l'orde del Núvol i la Bandera (República de Xina)
    Gran official de l'orde de Boyaca (Colòmbia)
    Orde d'Abdon Calderón de Primera Classe (Equador)
    Creu de guerra 1939–1945 amb palma de plata (França)
    Gran Creu amb espases de l'orde de Jordi I (Grècia)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde Militar d'Itàlia
    Gran Creu de Cavaller amb espases de l'orde d' Orange-Nassau (Països Baixos)
    Gran Creu de Cavaller de l'orde de Vasco Núñez de Balboa (Panamà)
    Gran Creu de Comandant de l'orde de l'Espasa (Suècia)
    Creu de l'Aviació de Primera Classe (Perú)
    Medalla del Mèrit Militar de Primera Classe (Mèxic)
    Insígnia d'aviador militar

## Obra publicada
### Llibres de no ficció

* Arnold, Henry Harley. Airmen and Aircraft: An Introduction to Aeronautics. New York: Ronald Press, 1926 (Ronald Aeronautic Library). OCLC 567959130 i 251155552.
* Arnold, Henry Harley. Greenville Army Flying School: Southeast Army Air Forces Training Center. Baton Rouge, Louisiana: Army and Navy Publishing Company of Louisiana, 1942. OCLC 607347434.
* Arnold, Henry Harley. Wings over America. Baton Rouge, Louisiana: Army and Navy Publishing Company of Louisiana, 1943. OCLC 41450501.
* Arnold, Henry Harley. Global Mission. Blue Ridge Summit, Pennsylvania: TAB Books, 1989. ISBN 9780830640041.
* Arnold, Henry Harley; Eaker, Ira Clarence. This Flying Game. Second. New York & London: Funk & Wagnalls, 1938. OCLC 316155189.
* Arnold, Henry Harley; Eaker, Ira Clarence. Winged Warfare. New York & London: Harper & Brothers, 1941. OCLC 602377748 i 556889569.
* Arnold, Henry Harley; Eaker, Ira Clarence. Army Flyer. New York & London: Harper & Brothers, 1942. OCLC 602019589.
* Arnold, Henry Harley. Huston, John W.. American Airpower Comes of Age: General Henry H. "Hap" Arnold's World War II Diaries. Maxwell Air Force Base, Alabama: Air University Press, 2002. OCLC 50186463.
** Arnold, Henry Harley. American Airpower Comes of Age. 1. Air University Press, 2002. ISBN 1585660930.
** Arnold, Henry Harley. American Airpower Comes of Age. 2. Air University Press, 2002. ISBN 1585660949.

### Llibres infantils

* Arnold, Henry Harley. Bill Bruce Becomes an Ace. New York: A. L. Burt Co., 1928. OCLC 2687645.
* Arnold, Henry Harley. Bill Bruce in the Trans-continental Race. New York: A. L. Burt Co., 1928. OCLC 2687574.
* Arnold, Henry Harley. Bill Bruce and the Pioneer Aviators. New York: A. L. Burt Co., 1928. OCLC 2687604.
* Arnold, Henry Harley. Bill Bruce on Forest Patrol. New York: A. L. Burt Co., 1928. OCLC 2687623.
* Arnold, Henry Harley. Bill Bruce, the Flying Cadet. New York: A. L. Burt Co., 1928. OCLC 2687671.

## Notes

* ↑ Arnold, capità Charles DeF. Chandler i el tinent Thomas Milling es van qualificar per a la qualificació el 5 de juliol de 1912. Milling va rebre el primer certificat mentre que Arnold va figurar primer a l'Ordre General del Departament de Guerra Número 39, que va ser la primera llista d'aviadors militars qualificats. (Hennessy 1958, pàg. 59, 229)
* ↑ Milling, instruït perCliff Turpin, ja s'havia fet en solitari el 8 de maig amb dues hores de temps de vol. Havia cridat l'atenció d'Orville Wright, que va pujar amb ell (però no Arnold) i va aprovar el primer solo.
* ↑ Al sinistre també va morir el tinent de segona Leighton W. Hazelhurst Jr.
* ↑ Irònicament, Arnold estava estacionat a les Filipines com a oficial d'infanteria dos anys més tard, quan Mauborgne es va alçar amb l'amic íntim d'Arnold, el segon tinent Bert Dargue, i va fer la primera comunicació bidireccional de l'aire a terra, una emissora de ràdio a Corregidor. l'11 de desembre de 1914.
* ↑ El 9 de febrer de 1914, el tinent Henry Post estava volant amb aquest avió prop de San Diego en un intent d'establir un rècord d'altitud. Quan Post va baixar en espiral per sota dels 600 peus, l'avió va entrar en una immersió vertical similar a la d'Arnold i es va estavellar a la badia de San Diego, matant-lo. (Hennessy 1958, p. 102)
* ↑ Cinc dels 14 aviadors de l'Exèrcit van ser traslladats durant el 1913.
* ↑ "Bee" es va escurçar de "Beetle" o "Beadle", un nom que li van donar els seus germans grans. Tot i que Arnold utilitzava sovint "Beadle" a les seves cartes, no hi ha dubte que la família i els seus associats l'anomenaven habitualment com "Bee" (abella).
* ↑ El contracte d'arrendament de la propietat de College Park va expirar el 30 de juny i l'exèrcit va prendre la decisió de no renovar-lo i traslladar l'escola a San Diego, Califòrnia. (Cameron 1999, p. 56)
* ↑ L'interès d'Arnold per l'aeronàutica va continuar malgrat la seva por a volar. Durant aquest període va sol·licitar a l'Exèrcit la inscripció al curs d'enginyeria aeronàutica del MIT, però va ser rebutjat. (Heimdahl & Hurley 1997, p. 26)
* ↑ La Secció d'Aviació es trobava enmig d'una crisi de lideratge turbulenta , gairebé amotinada, i Mitchell buscava oficials madurs i estables per donar-li el to. Tot i que la llei que va establir la Secció d'Aviació l'any 1914 va prohibir que els oficials casats i els majors de 30 anys fossin pilots, ambdues disposicions que afectaven a Arnold, un projecte de llei que anul·lava les restriccions estava passant pel Congrés. Hennessy 1958, p. 155
* ↑ La llei de la Secció d'Aviació de 1914 també havia reduït tots els oficials qualificats a JMA, no només Arnold, a causa d'una disposició que requeria tres anys com a JMA abans de ser elegible per a una qualificació de MA.
* ↑ El comandant de l'escola, el coronel William A. Glassford, va afirmar públicament que el vol no estava autoritzat, basant-se en les negacions de Lahm, però Arnold va dir als investigadors que va veure l'autorització signada per Lahm, la font de l'aparent retribució de Glassford contra ell. Una altra interpretació dels fets, però, prové d'Huston, que atribueix la disputa a la insubordinació percebuda d'Arnold en participar en una recerca aèria immediata dels aviadors desapareguts després que Lahm i Glassford haguessin donat ordres de no fer-ho. L'informe final de la condició física de Glassford sobre Arnold el va caracteritzar com "no apte per a un comandament independent" i "un creador de problemes". Segons Huston, el trasllat d'Arnold a Panamà es va ordenar el desembre de 1916 i en realitat es va retardar quan va haver de romandre a Rockwell per donar una declaració als investigadors. Hennessy (pàgina 192) afirma que les ordres de Panamà es van emetre el 9 de gener, el dia abans del vol desaparegut. No obstant això, les conclusions de Coffey són les del mateix Arnold, inclosa l'al·legació que, en compliment de les ordres de no fer cap recerca, no es va produir cap durant sis dies, provocant un motí gairebé entre els pilots, inclòs Arnold, fet confirmat als diaris de l'època. Hennessy atribueix el retard "almenys en part" a múltiples rumors i albiraments que suposadament s'havien d'aclarir primer, però confirma que més de 30 avions operatius van estar inactius a l'escola durant sis dies, i que quan finalment es va començar una recerca el gener només hi va participar un avió, pilotat per Dargue. Cap dels dos historiadors reconeix que el govern dels Estats Units estava en aquell moment intentant extreure's de la vergonyosa expedició punitiva sense més incident internacional, que es va ordenar el 18 de gener. La font citada per Huston també confon la recerca de 1917 amb una de similar ordenada per Arnold el 1922 en la qual es va produir una recerca immediata, fent dubtosa la interpretació de Huston. Glassford, com la majoria dels líders sèniors de l'aviació, era un no pilot amb una associació prèvia en el vol en globus. Va assolir l'edat de jubilació obligatòria de 64 anys l'abril de 1917 i, malgrat que s'acabava de declarar la guerra, no va rebre una renúncia però va ser col·locat a la llista de jubilats. Lahm va ser rellevat de les seves funcions a l'escola i enviat a l'escola de globus a Omaha, sense tornar a les tasques relacionades amb avions fins al juny de 1918. El novembre de 1941, quan Arnold era cap de les Forces Aèries de l'Exèrcit, Lahm va arribar a l'edat de jubilació obligatòria i la seva posterior sol·licitud de tornar al servei pocs dies després, quan els Estats Units van entrar a la Segona Guerra Mundial, va ser rebutjat de la mateixa manera. La qüestió de la paga de vol atorgada indegudament, que només un any abans havia donat a l'Exèrcit un ull negre, també es va convertir en part de la polèmica quan com a resultat del vol, l'estudiant implicat, l'oficial d'artilleria de camp, el tinent coronel Harry G. Bishop (que era un dels quatre oficials superiors que es preparaven com a futurs executius de la Secció d'Aviació), es va revelar que havia rebut la paga a la qual no tenia dret com a estudiant sense deures de vol. Dels quatre, va ser l'únic que posteriorment no va ser destinat a l'aviació. (Hennessy, pàg. 191)
* ↑ " Informació" a l'època de la Primera Guerra Mundial significava el mateix que "intel·ligència militar" en l'ús modern.
* ↑ Nou dies més tard, Walter G. "Mike" Kilner, cap de la Secció de Formació del Servei Aeri de l'AEF, va prendre aquesta distinció d'Arnold, convertint-se en coronel a l'edat de 30 anys, un mes i sis dies. El coronel més jove del Servei Aeri durant la guerra va ser Edgar S. Gorrell, cap d'estat major del Servei Aeri AEF, el 28 d'octubre de 1918, a l'edat de 27 anys, vuit mesos i 25 dies.
* ↑ Arnold va rebre de nou un informe de condició física insatisfactori, ja que el cap de senyals George O. Squier li va culpar gran part dels fracassos de la Secció d'Aviació del Signal Corps, que va costar a Squier el control del servei aeri, descrivint Arnold com "inclinat a ser deslleial". El cap posterior d'Arnold, el general Kenley, va veure les coses d'una altra manera i va recomanar a Arnold una medalla al servei distingit, tot i que l'informe d'aptitud de Squier ho va anul·lar.
* ↑ Spaatz va resoldre el "problema" anant al departament occidental comandant el general Hunter Liggett i traslladant-se a Mather Field. (Haller 1994, p. 17)
* ↑ El major Benjamin D. Foulois també va ser traslladat en aquesta data del Cos de Senyal, (Air Service News Letter, Vol. IV No. 35, September 20, 1920)
* ↑ Irònicament, l'accident dels seus dits es va produir durant una visita del seu pare, un metge, que va tornar a col·locar les puntes dels dits.
* ↑ Com a comandant del 16è OS, Arnold va ser "de doble barret" com a oficial d'aviació de la 7a divisió inactiva (unitat de demostració de l'escola de cavalleria) fins al 15 d'agost de 1927 i com a oficial d'aviació de la 2a divisió de cavalleria fins a l'1 d'agost de 1928. (Clay 2010, pàg. 1270–1271)
* ↑ L'activitat de la qual Patrick tenia coneixement real i per a la qual va disciplinar Arnold no tenia res a veure amb l'ús de recursos oficials per promoure les opinions de Mitchell. El mateix Patrick havia animat a Arnold a pressionar per donar suport a la versió de Patrick de l'Air Corps Act pendent. L'enviament per al qual Patrick va intentar caixer Arnold va ser a tots els pilots de la Reserva animant-los a contactar amb els seus congressistes per donar suport a la versió de Patrick del projecte de llei, i aquesta circumstància vergonyosa va fer que el cap del Servei Aeri es fes enrere quan Arnold va trucar al seu farol. (Davis, page 13)
* ↑ L'oferta va venir del pioner de l'aviació naval John K. Montgomery a finals de juliol de 1927, quan Arnold ja era elegible per a la jubilació a mitja paga. Montgomery era president d'American International Airways, una empresa que havia fundat amb finançament originalment destinat a crear Pan Am per a Arnold. Els drets de desembarcament d'AIA a Cuba havien estat transferits a Juan Trippe, reunint les empreses (inclosa AIA) que es convertirien en Pan Am el juny de 1928.
* ↑ Els llibres van ser titulats Bill Bruce and the Pioneer Aviators; Bill Bruce, The Flying Cadet; Bill Bruce Becomes an Ace; Bill Bruce on Border Patrol; Bill Bruce in the Transcontinental Race i Bill Bruce on Forest Patrol (New York: A. L. Burt, 1928).
* ↑ Summerall havia estat el professor de matemàtiques d'Arnold a West Point.
* ↑ King també havia estat al judici de Billy Mitchell.
* ↑ Arnold es va fer molt amic deJack L. Warner i Donald Douglas, i va començar a conrear una relació amb l'Institut Tecnològic de Califòrnia.
* ↑ La publicitat del vol va ser el primer pas important fet per reparar la imatge del Cos Aeri causada pel fiasco del correu aeri. El vol va ser la segona gran expedició aèria a Alaska. El primer, que cobria les 8.690 milles entre Mitchel Field, Nova York, i Nome, va ser volat entre el 15 de juliol i el 20 d'octubre de 1920, en quatre DH-4s liderats pel capità St. Clair Streett, pel qual també van guanyar el trofeu Mackay.
* ↑ El major general Hugh A. Drum, un membre clau de l'Estat Major en els seus enfrontaments amb el Cos Aeri, va ignorar les recomanacions d'Arnold.
* ↑ Dern va afavorir el tinent coronel "Mike" Kilner, l'oficial que durant la Primera Guerra Mundial havia estat el coronel ple més jove de l'exèrcit. En qualificar el registre d'Arnold de "tacat", Dern, tanmateix, el va recomanar a Craig.
* ↑ Encara que tenia una afició coneguda pel whisky escocès White Horse, especialment quan es barreja com un còctel Old Fashioned , la ingesta d'Arnold s'havia vist fortament reduïda des de principis dels anys vint per úlceres d'estómac. (Haller 1994, p. 17) El menyspreu de Steve Early va derivar de l'assignació l'any 1926 com a corresponsal a Washington per a l'Associated Press durant els problemes d'Arnold amb Patrick, mentre que "Pa" Watson tenia una adversió personal per Arnold i havia estat un company de classe de West Point d'Andrews.
* ↑ Malauradament, Kilner es va veure obligat a retirar-se mèdicament menys d'un any després a causa d'una malaltia cardíaca no diagnosticada prèviament, que aparentment el va angoixar tant que es va suïcidar el 1940. La candidatura d'Andrews al càrrec de cap del Cos Aeri va ser liderada pel seu cap. de l'estat major, el coronel Hugh J. Knerr, que havia estat l'oficial executiu d'Arnold al vol d'Alaska. La DFC d'Arnold, arribat en un moment en què el seu suport al B-17 s'havia tornat tèbi, va amargar a Knerr, que va continuar els seus esforços per derrocar Arnold fins a la mort d'Andrews el 1943. El mateix Andrews no va participar en la controvèrsia. Tot i que la seva relació amb Arnold es va mantenir cordial, Andrews no va ser reelegit com a comandant de GHQAF quan el seu mandat va expirar el març de 1939 i Knerr es va veure obligat a retirar-se al mateix temps. No obstant això, quan Andrews va demanar a Arnold que retornés Knerr al servei actiu el 1941, Arnold va acceptar i més tard li va recomanar que encapçalés el VIII Comandament del Servei a Anglaterra.
* ↑ El desenvolupament d'un bombarder com a mínim va requerir cinc anys, cosa que Arnold era ben conscient. Conegut com el bombarder "Projecte A" (amb un radi tàctic d'almenys 2.000 milles), la junta de Kilner va donar lloc al final de la moratòria d'R+D l'agost de 1939 i una sol·licitud d'Arnold al novembre que el projecte fos aprovat. Tant el B-32 Dominator com el B-29 van resultar d'aquesta inversió política crítica, i el B-32 va ser irònicament el primer a volar.
* ↑ Arnold es va entrar aviat a la caseta del president. El gener de 1939, la seva indignació per les negociacions sub-rosa entre els francesos, Morgenthau i la Marina dels Estats Units sobre un projecte de l'Air Corps (el bombarder Douglas DB-7), dut a terme sense coneixement de l'Air Corps, el va portar a crítiques públiques desaconsellades a l'administració. abans del Congrés després que el prototip es va estavellar durant les proves de vol amb un observador de la Força Aèria francesa a bord.
* ↑ Roosevelt havia decidit que tota la producció de les noves plantes d'avions aniria als britànics, amb el resultat que, mentre que els britànics van adquirir prop de 2.000 avions nous a mitjans de 1941, el Cos Aeri només en va rebre 1.000 en el mateix període. Arnold va protestar en veu alta, afirmant que la manca d'avions necessaris per entrenar-se durant la seva expansió "paralitzaria el Cos Aeri de l'Exèrcit"." (Perret 1997, pages 44–45)
* ↑ El control del secretari Morgenthau sobre la producció d'avions va disminuir després del gener de 1941, quan Harry Hopkins es va convertir en el confident més proper de Roosevelt. Un altre indici del desfavor d'Arnold amb el president va ser que la seva promoció a general de brigada permanent es va retardar fins al desembre de 1940, fet que el va situar en quart lloc d'antiguitat entre els promoguts des del Cos de l'Aire, per darrere de H. Conger Pratt, Andrews i James E. Chaney.
* ↑ Els altres dos nominats van ser Courtney H. Hodgescom a cap d'infanteria i William N. Porter com a cap del Servei de Guerra Química.
* ↑ En el moment del viatge a Gran Bretanya, Quesada era el cap de la Secció de Llengües Estrangeres, Divisió d'Intel·ligència.
* ↑ La promoció d'Arnold a major general permanent va ser aprovada pel Senat amb la "data d'efecte" retroactiva al 2 de febrer de 1941, precedint la de Pratt per un mes i fent d'Arnold el primer en antiguitat dins del Cos Aeri.
* ↑ La conferència també va veure un dels primers casos de la llegendària propensió d'Arnold a alliberar del comandament un subordinat que li desagradava. El recentment nomenat comandant del comandament de la base de Terranova, el general de brigada Henry W. "Swede" Harms, va irritar tant Arnold amb petites queixes i excuses que Arnold el va fer rellevar del comandament, reduït al seu grau permanent de coronel i enviat a Pendleton AAF , Oregon, una base del Comandament del Servei Aeri, on es va convertir en comandant de la base. Harms havia estat el 37è pilot de l'Exèrcit i un aviador des de 1915, i l'alleujament va significar el final de la seva carrera. Va passar per una sèrie de palanques "remans", l'últim dels quals va ser el comandament de la 21a Ala de Bombarders a Kansas, una organització de processament de personal que s'havia convertit en un abocador d'oficials superiors desfavorits, abans de morir el juny de 1945 a l'edat de 57 anys. (Huston 2002, p. 257 note 69)
* ↑ Arnold coneixia a Fickel des que eren tinents junts als 29è i 13è regiments d'infanteria a les Filipines.
* ↑ El comandant de l'ala de la 58a Ala de Bombarders va actuar com a comandant interí fins a l'arribada de LeMay a finals d'agost.
* ↑ Arnold va demostrar que havia après coneixements polítics de les seves experiències amb FDR quan poc després d'acomiadar "Swede" Harms va rellevar el general de brigada "Sue" Clagett del comandament de la Força Aèria del Departament de Filipines. En comptes d'escollir ell mateix el substitut, va permetre que l'imperiós Douglas MacArthur el selecciones entre una selecció de tres candidats. Irònicament, Fickel també era un dels candidats i ell mateix va ser rellevat del comandament sis mesos després de no ser seleccionat.
* ↑ Huston afirma que King rarament parlava amb Arnold a les reunions, dirigint en canvi els assumptes aeris a Marshall.
* ↑ Arnold també va presentar les ales dels 208 graduats encarregats a l'Air Corps, inclòs Robin Olds, però Bruce Arnold va ser desqualificat mèdicament per ser pilot..
* ↑ L'amic era el Brig. Gen. Eugene H. Beebe el 16 d'agost de 2016 a la Wayback Machine , que havia tornat a Washington per convertir-se en el comandant provisional de les noves Forces Aèries Continentals. La primera assignació de Beebe com a tinent i aviador recentment encunyat va ser sota Arnold amb el 16è Esquadró d'Observació a Fort Riley el 1929. Arnold havia estat el mentor de Beebe des de 1932 quan el tinent va ser assignat al 31è Esquadró de Bombes a March Field, sovint volant junts i utilitzant a Beebe com a oficial subaltern de l'estat major de la 1a Ala. L'octubre de 1938, quan va ser nomenat cap del Cos Aeri, a Arnold se li va dir que ja no podia volar ell mateix i va escollir el capità Beebe com a pilot personal, càrrec que Beebe va ocupar durant els següents quatre anys, i va arribar a ser coronel. L'estiu de 1942, recordant la seva pròpia decepció per no haver servit mai a l'estranger durant la Primera Guerra Mundial, Arnold va aprovar la sol·licitud de Beebe per al servei de combat, que va donar lloc al comandament del 308è Grup de Bombarders, una unitat de B-24 que Beebe va entrenar i dirigir a la Xina amb el Catorzena Força Aèria.
* ↑ De Bèlgica, la Gran Creu amb Palma, Ordre de la Corona i Croix de Guerre amb Palma. Del Brasil: Brasilian Pilot Wings; Gran Comandant, Ordre Nacional de la Creu del Sud; i Gran Creu, Orde del Mèrit Militar . De Xile: Gran Creu de l' Ordre del Mèrit . Des de la República de la Xina: Ordre del Núvol i Bandera amb Gran Cordó. De Colòmbia: Gran Oficial, Orde de Boyaca . De Txecoslovàquia: txecoslovàquia Pilot Wings. De l'Equador: Orde d'Abdon Calderón , Primera Classe. De França: Croix de Guerre amb Palma, i Gran Creu, Legió d'Honor. Des de Gran Bretanya: Cavaller Gran Creu de la Divisió Militar, Orde del Bany . Des de Grècia: Gran Creu de l' Orde de Jordi I amb Espases. De Guatemala: Creu del Mèrit Militar, Primera Classe. D'Itàlia: Gran Creu de l' Ordre Militar d'Itàlia . De Mèxic: Orde del Mèrit Militar, Primera Classe; i Gran Creu, Orde de l'Àguila Asteca. Del Marroc: Gran Creu de l'Ordre de Quissam Alaouite. Des dels Països Baixos: Cavaller Gran Creu amb Espases, Orde d'Orange-Nassau . Des de Panamà: Gran Creu de Xile, Primera Classe; i Gran Creu, Orde de Vasco Núñez de Balboa . Del Perú: Gran Comandant, Orde del Sol; i Creu de l'Aviació de 1a classe. Des de Suècia: Gran Creu de la Reial Orde de l'Espasa . Des de Iugoslàvia: ales de pilot iugoslaves.
* ↑ Arnold va ser ajudat en l'esforç per William R. Laidlaw, que havia estat un oficial de relacions públiques amb la Vuitena Força Aèria a Anglaterra i recentment va establir les seves credencials com a escriptor col·laborant en el guió de la pel·lícula Command Decision.
* ↑ Com que la mala visió el va desqualificar com a pilot, "Hank" Arnold va ser encarregat al Cos d'Artilleria Costanera i va comandar un batalló d'armes automàtiques AAA a Itàlia. Després de 1945, la resta de la seva carrera va ser com a oficial d'artilleria de camp.
* ↑ Bruce Arnold va ingressar a la promoció de 1942 de l'Acadèmia Naval dels Estats Units, però va abandonar-lo el juny de 1939. Es va allistar a la cavalleria, va fer i va aprovar un examen competitiu per accedir a West Point i va ingressar a la classe de 1944 el juliol de 1940. La seva classe es va accelerar a causa de la guerra i es va graduar com la promoció del juny de 1943. A causa de la mala visió, ell també va entrar al Cos d'Artilleria de la Costa, convertint-se en comandant de bateria antiaèria a Okinawa al final de la guerra. Bruce va resoldre un ressentiment de 20 anys contra el seu pare i es va traslladar a la Força Aèria dels Estats Units el març de 1949.
* ↑ El coronel David Arnold va ser l'únic fill que va passar tota la seva carrera a la USAF, però com els seus germans, no va ser valorat.

## Referències

* 1 2 3 «Henry Harley "Hap" Arnold». arlingtoncemetery.net – an unofficial website, 2011. Arxivat de l'original el May 28, 2023. [Consulta: 13 gener 2011].
* 1 2 3 Huston 2002, p. 5
* 1 2 Hennessy 1958, p. 54
* 1 2 3 4 5 Daso, 2013.
* ↑ Daso 1996: Vegeu la nota 1 per a una discussió detallada sobre la cronologia i les fonts dels sobrenoms d'Arnold.
* ↑ Coffey 1982, pàg. 12–13
* ↑ Coffey 1982, p. 15
* ↑ «The History of Lower Merion High School». LMH Aliumni Association, 2011. Arxivat de l'original el October 19, 2010. [Consulta: 9 gener 2011].
* ↑ Coffey 1982, pàg. 15–16
* ↑ Huston 2002, p. 1
* ↑ Daso 1996 has an addenda table showing that his demerits tripled and his conduct standing doubled during his first class year.
* 1 2 3 4 5 6 7 Daso, 1996.
* ↑ Coffey 1982, pàg. 26–27, 30
* ↑ Davis1997, p. 2
* ↑ Coffey 1982, pàg. 32–33
* ↑ Davis 1997, p. 3
* ↑ Coffey 1982, pàg. 38–39
* ↑ Coffey 1982, p. 39
* ↑ Walker i Wickam, 1986, p. 12.
* ↑ Coffey 1982, p. 44
* ↑ Huston 2002, p. 109
* ↑ Cameron, 1999, p. 33.
* ↑ Hennessy 1958, pàg. 59, 229, 236
* ↑ Coffey 1982, p. 47
* ↑ Coffey 1982, p. 48
* ↑ Hennessy 1958, p. 57
* ↑ Coffey 1982, p. 52
* ↑ Coffey 1982, pàg. 48–49
* ↑ Coffey 1982, p. 51
* 1 2 Kindy, David (March 10, 2021). «How Gen. Henry 'Hap' Arnold, the Architect of American Air Power, Overcame His Fear of Flying». Smithsonian. Arxivat de l'original el August 20, 2021.
* ↑ Hennessy 1958, pàg. 54–57
* ↑ Hennessy 1958, p. 62
* ↑ Coffey 1982, pàg. 53–55
* ↑ Hennessy 1958, p. 72
* ↑ Coffey 1982, pàg. 57–62, 68
* ↑ Coffey 1982, pàg. 64–66
* ↑ Huston 2002, p. 6
* ↑ Coffey 1982, pàg. 69–70, 75
* ↑ Huston 2002, p. 7
* ↑ Coffey 1982, p. 73
* ↑ Coffey 1982, p. 76
* ↑ Coffey 1982, pàg. 80–83
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 Fogerty 1953
* ↑ Davis 1997, p. 6
* ↑ Coffey 1982, pàg. 84–86; Huston 2002, pàg. 8–9
* ↑ Watson 2002, p. 45 ; Davis 1997, p. 8.
* ↑ Huston 2002, p. 10
* ↑ Coffey 1982, pàg. 91–92.
* ↑ Tate 1998, pàg. 5–6
* ↑ Tate 1998, p. 8
* ↑ Tate 1998, p. 18
* ↑ Coffey 1982, pàg. 94–97
* ↑ Haller 1994
* ↑ Coffey 1982, pàg. 102–103
* ↑ Aero Club of America. «Flying» p. v, 1914. Arxivat de l'original el October 19, 2022. [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ Haller 1994
* ↑ Coffey 1982, p. 102
* ↑ Coffey 1982, p. 107
* ↑ Coffey 1982, p. 109
* ↑ Huston 2002, pàg. 13–14
* ↑ Coffey 1982, pàg. 112–115
* ↑ Coffey 1982, pàg. 122–124
* ↑ Clay 2010, p. 1384
* ↑ Huston 2002, p. 20
* ↑ Coffey 1982, p. 126
* ↑ Huston 2002, p. 23
* ↑ Hofmann 2006, pàg. 102–103
* ↑ Coffey 1982, p. 130
* ↑ Coffey 1982, pàg. 130–131
* ↑ Coffey 1982, pàg. 132–133
* ↑ Huston 2002, p. 25
* ↑ Coffey 1982, pàg. 142–143
* ↑ Clay 2010, p. 1242
* ↑ Coffey 1982, pàg. 147–150
* ↑ Huston 2002, pàg. 27–28
* ↑ Davis 1997, p. 15
* ↑ Coffey 1982, p. 152
* ↑ Shiner 1997, pàg. 122–123
* ↑ Huston 2002, p. 33
* ↑ «Martin B-10 Fact Sheet». National Museum of the United States Air Force. Arxivat de l'original el December 20, 2010. [Consulta: 11 gener 2011].
* ↑ Coffey 1982, p. 157
* ↑ Craven i Cate, 1948, p. 31–33.
* ↑ Rice 2004, p. 134
* ↑ Coffey 1982, pàg. 165–166
* ↑ Huston 2002, pàg. 47–49
* ↑ Huston 2002, pàg. 47–51
* ↑ Coffey 1982, pàg. 178–180
* ↑ Huston 2002, p. 53
* ↑ Herman 2012, pàg. 289–291
* ↑ Cate 1945, pàg. 21–22
* ↑ Daso 1997, see note 21.
* ↑ Daso, 1997.
* ↑ Goss, 1954, p. 17–18.
* ↑ Greer 1985, p. 113
* ↑ Craven i Cate, 1948, p. 17–18.
* ↑ Huston 2002, pàg. 85–82
* ↑ Tate 1998, pàg. 171–172
* ↑ Coffey 1982, pàg. 206–207
* ↑ Huston 2002, pàg. 132–135
* ↑ Huston 2002, pàg. 174–176.
* ↑ Huston 2002, pàg. 208–209
* ↑ Nalty, 1997a, p. 179–180.
* ↑ Goss, 1954, p. 24–25.
* ↑ Griffith 1999, pàg. 75–78
* ↑ Nalty, 1997a, p. 183.
* ↑ Goss, 1954, p. 28–30, 50.
* ↑ Griffith 1999, p. 95
* ↑ «Women Airforce Service Pilots Digital Archive». Gateway to Women's History. Texas Women's University. Arxivat de l'original el November 4, 2016. [Consulta: 1r desembre 2016].
* ↑ Coffey 1982, pàg. 245–247.
* ↑ Coffey 1982, pàg. 299–300, 305–307
* ↑ Coffey 1982, pàg. 315–316, 323–324
* ↑ Coffey 1982, pàg. 328–329
* ↑ Coffey 1982, p. 257
* ↑ Coffey 1982, p. 250
* ↑ Coffey 1982, p. 271
* ↑ Coffey 1982, p. 344
* ↑ Coffey 1982, p. 347
* ↑ Cate, 1954, p. 37–38.
* 1 2 3 Coffey 1982, pàg. 329–333
* ↑ Herman 2012, pàg. 313–314
* ↑ Coffey 1982, pàg. 333–334, 339–340
* ↑ Cate, 1954, p. 103, 125.
* ↑ Griffith 1999, pàg. 189–193
* ↑ Coffey 1982, p. 300
* ↑ Coffey 1982, pàg. 220–226
* ↑ Huston 2002, p. 345
* ↑ Coffey 1982, pàg. 287–295
* ↑ Coffey 1982, pàg. 316–322
* ↑ Coffey 1982, pàg. 337–339
* ↑ Coffey 1982, pàg. 352–355
* 1 2 Coffey 1982, pàg. 357–360
* ↑ Coffey 1982, pàg. 360–363
* ↑ Coffey 1982, pàg. 252–254
* ↑ Huston 2002, pàg. 359–360
* ↑ Coffey 1982, pàg. 291–291
* ↑ Coffey 1982, pàg. 297–300
* ↑ Coffey 1982, pàg. 303–304
* ↑ Coffey 1982, pàg. 334–336
* ↑ Coffey 1982, pàg. 348–349
* ↑ Coffey 1982, p. 355
* ↑ Cullum, 1950, p. 118.
* ↑ Cullum, 1950, p. 117.
* ↑ Pub.L. 78–482
* 1 2 U.S. Army Center of Military History. «U.S. Army Five-Star Generals». U.S. Army Center of Military History, 31-01-2021. Arxivat de l'original el May 29, 2021. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ «History and Mission». RAND Corporation, 2011. Arxivat de l'original el October 10, 2023. [Consulta: 12 gener 2011].
* ↑ Coffey 1982, p. 366
* 1 2 Pub.L. 79–333
* 1 2 79th U.S. Congress. «Public Law 333, 79th Congress», 23-03-1946. Arxivat de l'original el May 27, 2021. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ Coffey 1982, pàg. 1–3
* ↑ Coffey 1982, p. 370
* ↑ Watson, 2002, p. 46.
* ↑ Coffey 1982, p. 211
* ↑ Coffey 1982, pàg. 174, 195–196, and 305
* ↑ Coffey 1982, p. 376
* ↑ Coffey 1982, p. 337
* ↑ «Arnold Hall: A Great Place to Entertain». U.S. Air Force Academy. Arxivat de l'original el May 27, 2021. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ «Arnold Hall Community Center». Lackland AFB Force Support Squadron, 2011. Arxivat de l'original el November 7, 2009. [Consulta: 14 gener 2011].
* ↑ «National Aerospace & Special Awards». Air Force Association, 2011. Arxivat de l'original el December 26, 2010. [Consulta: 14 gener 2011].
* ↑ «The Early History of Arnold Air Society». Arnold Air Society, 2011. Arxivat de l'original el May 15, 2011. [Consulta: 14 gener 2011].
* ↑ «Marshall-Arnold Air Force ROTC Award Seminar». George C. Marshall Foundation, 2011. Arxivat de l'original el February 5, 2011. [Consulta: 14 gener 2011].
* ↑ «2011–2012 Air Force Aid Society General Henry H. Arnold Education Grant Program». Air Force Aid Society, 2011. Arxivat de l'original el December 23, 2010. [Consulta: 14 gener 2011].
* ↑ Les disposicions de jubilació també es van aplicar al Comandant del Cos de Marines dels Estats Units de la Segona Guerra Mundial i al Comandant de la Guàrdia Costanera, ambdós amb rang de quatre estrelles.
* ↑ «Enshrinee Henry "Hap" Arnold». nationalaviation.org. Arxivat de l'original el January 20, 2023. [Consulta: 20 gener 2023].
* ↑ Sprekelmeyer, 2006.
* ↑ "New service dress prototypes pique interest" Arxivat April 22, 2016, a Wayback Machine.. Inside AF.mil. Accessed April 6, 2016.
* ↑ "New service coat to better represent Airmen set for testing" Arxivat April 22, 2016, a Wayback Machine., Staff Sgt. J.G. Buzanowski, Inside AF.mil, July 19, 2007. Accessed April 16, 2016.
* ↑ "New uniforms: Comfortable, functional are goals" Arxivat April 22, 2016, a Wayback Machine., Col. Steve Gray, Inside AF.mil, May 15, 2009. Accessed April 6, 2016.
* ↑ Carnes, Bryan D. «Family Day program to honor Hap Arnold on Aug. 20». Air Force Print News Today, 03-08-2011. Arxivat de l'original el October 17, 2012. [Consulta: 20 agost 2011].
* ↑ «Wiesbaden High School». Wiesbaden High School, 2011. Arxivat de l'original el July 19, 2011. [Consulta: 14 gener 2011].
* ↑ Scott catalog # 2192.
* ↑ «Publication 528 – Veterans and the Military on Stamps». Arxivat de l'original el January 27, 2006.
* ↑ «Contact Us». www.tobyhanna.army.mil. Arxivat de l'original el January 30, 2022. [Consulta: 30 gener 2022].
* ↑ The Glenn Miller Story a imdb.com
* ↑ The Court Martial of Billy Mitchell a imdb
* ↑ The Amazing Howard Hughes a imdb.com
* ↑ Douglas Cunningham. Imaging/Imagining Air Force Identity: "Hap" Arnold, Warner Bros., and the Formation of the First Motion Picture Unit Arxivat December 29, 2018, a Wayback Machine., The Moving Image 5.1 (Spring 2005) Reprinted by Academia. Retrieved January 12, 2016
* ↑ Men of the Sky Arxivat July 15, 2023, a Wayback Machine., at Internet Movie Data Base. Retrieved January 12, 2016
* ↑ «American Airpower Comes of Age General Henry H. "Hap" Arnold's World War II Diaries», 04-05-1945. Arxivat de l'original el March 3, 2021. [Consulta: 5 novembre 2019].

## Bibliografia

* Cameron, Rebecca Hancock. Training to Fly: Military Flight Training 1907–1945. Washington, D.C.: Air Force History and Museums Program, 1999. OCLC 606500804.
* Cate, James L. The Pacific: Matterhorn to Nagasaki, June 1944 to August 1945. V. Air Force Historical Studies Office, 1954 (The Army Air Forces in World War II).
* Clay, Steven E. The Services: Air Service, Engineers, and Special Troops Organizations. 3. Command and General Staff College, Kansas: Combat Studies Institute Press, 2010 (US Army Order of Battle 1919–1941). ISBN 978-0-9841901-4-0. Arxivat August 13, 2011$^{[Datemismatch]}$, a Wayback Machine.
* Coffey, Thomas M. Hap: The Story of the U.S. Air Force and the Man Who Built It General Henry H. 'Hap' Arnold. Viking Press, 1982. ISBN 0-670-36069-4.
* Craven, Wesley Frank; Cate, James Lea. «The Army Air Arm Between Two Wars, 1919–39». A: Plans and Early Operations, January 1939 to August 1942. I. Air Force Historical Studies Office, 1948 (The Army Air Forces in World War II).
* Cullum, George W. Biographical Register of the Officers and Graduates of the United States Military Academy at West Point, New York. IX: 1940–1950. West Point, New York: USMA Digital Library, 1950.
* Daso, Dik A. «Origins of Airpower: Hap Arnold's Early Career in Aviation Technology, 1903–1935». Airpower Journal, vol. X, Winter, 1996. (Part I)
* Daso, Dik A. «Origins of Airpower: Hap Arnold's Command Years and Aviation Technology, 1936–1945». Airpower Journal, vol. XI, Fall, 1997. (Part II)
* ——— (2013). «Arnold's Evolution». Air Force Magazine 96 (9). Arxivat de l'original el June 26, 2018.
* Davis, Richard G. Hap: Henry H. Arnold, Military Aviator. Bolling AFB, Washington, D.C.: Air Force History and Museums Program, 1997. ISBN 0-16-049071-5.
* Goss, William A. «Origins of the Army Air Forces». A: Men and Planes. VI. University of Chicago Press, 1954 (The Army Air Forces in World War II). ISBN 0-912799-03-X.
* Griffith, Charles. The Quest: Haywood Hansell and American Strategic Bombing in World War II. Maxwell Air Force Base: Air University Press, 1999. ISBN 1-58566-069-8.
* Haller, Stephen A. The Last Word in Airfields: A Special History Study of Crissy Field, Presidio of San Francisco, California. San Francisco, California: National Park Service, 1994.
* Herman, Arthur. Freedom's Forge: How American Business Produced Victory in World War II. New York: Random House, 2012. ISBN 978-1-4000-6964-4.
* Hofmann, George F. Through Mobility We Conquer: The Mechanization of the U.S. Cavalry. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky, 2006. ISBN 0-8131-2403-4.
* Huston, John W. American Airpower Comes of Age: General Henry H. "Hap" Arnold's World War II Diaries. Air University Press, 2002. ISBN 1-58566-093-0. Huston's introductory biography is 108 pages in length, and is a detailed account of Arnold's life, both professional and personal, to 1941.
* Winged Shield, Winged Sword: A History of the United States Air Force. I: 1907–1950. Washington, D.C.: Air Force History and Museums Program, United States Air Force, 1997. ISBN 0-16-049009-X.
** Plantilla:Citec
** Plantilla:Citec
** Plantilla:Citec
* Rice, Rondall Ravor. The Politics of Air Power: From Confrontation to Cooperation in Army Aviation Civil-Military Relations. University of Nebraska Press, 2004. ISBN 0-8032-3960-2.
* These We Honor: The International Aerospace Hall of Fame. Donning Co. Publishers, 2006. ISBN 978-1-57864-397-4.
* Tate, James P. The Army and its Air Corps: Army Policy Toward Aviation 1919–1941. Air University Press, 1998. ISBN 0-16-061379-5.
* Walker, Lois F.; Wickam, Shelby Z. «Part I: Huffman Prairie 1904–1916». A: From Huffman Prairie to the Moon: A History of Wright-Patterson Air Force Base. Office of History, 2750th Air Base Wing, Wright-Patterson AFB, 1986. ISBN 0-16-002204-5.
* Watson, George M. Jr.. «Arnold, Henry H. "Hap" (1886–1950)». A: Walter J. Boyne. Air Warfare: An International Encyclopedia. I: Entries A-L. ABC-CLIO, 2002. ISBN 1-57607-345-9.
USAF Historical Studies
* No. 89: Greer, Thomas H. (1985). The Development of Air Doctrine in the Army Air Arm, 1917–1941. Maxwell Air Force Base: Center For Air Force History. ISBN 0-912799-25-0. OCLC 12558056. USAF historical studies: no. 89. Arxivat de l'original el December 24, 2016.
* No. 91: Fogerty, Robert P. (1953). «Arnold, Henry Harley». Biographical Data on Air Force General Officers, 1917–1952, Volume 1 – A thru L. Maxwell Air Force Base: USAF Historical Division. USAF historical studies: no. 91. Arxivat de l'original el January 16, 2017.
* No. 98: Hennessy, Juliette A. (1958). The United States Army Air Arm, April 1861 to April 1917. Maxwell Air Force Base: USAF Historical Division. ISBN 0-912799-34-X. OCLC 12553968. USAF historical studies: no. 98.
* No. 112: Cate, James L. (1945). History of the Twentieth Air Force: Genesis. Maxwell Air Force Base: USAF Historical Division. USAF historical studies: no. 112. Arxivat de l'original el December 24, 2016.

## Bibliografia addicional

* Arnold, Henry H. Global Mission. Reprint. McGraw-Hill Publishing, 1989. ISBN 0-8306-4004-5.
* Huston, John W. «The Wartime Leadership of 'Hap' Arnold». A: Air Power and Air Warfare, 1979, p. 168–85.
* Jordan, Jonathan W. American Warlords: How Roosevelt's High Command Led America to Victory in World War II. NAL/Caliber, 2015. ISBN 9780451414571.
* Perret, Geoffrey. Winged Victory: The U.S. Army Air Corps During World War II. Random House, 1997. ISBN 978-0375750472.

## Enllaços externs

* General Henry H. Arnold (official USAF biography)
* Henry H. Arnold at Arlington National Cemetery – official website
* El curtmetratge Big Picture: The Hap Arnold Story es pot trobar en descàrrega lliure a Internet Archive.