OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Lluïsa Canut Ruiz

Maria Lluïsa Canut Ruiz (Maó, 26 de maig de 1924 - agost 2005) fou una investigadora en ciències físiques reconeguda a nivell espanyol i dels EUA.

## Biografia

Neix a Maó l'any 1924, filla de filla de Federico Canut Clavé, un comerciant del carrer Nou, i Francisca Ruiz Ponsetí.
Comença a estudiar a Maó i després, al 1955, obté la llicenciatura i el doctorat en Ciències Físiques per la Universitat de Barcelona. Fou col·laboradora, investigadora i professora d'investigació al Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) i fou catedràtica de la School of Engineering and Technology de la Southern Illinois University (Illinois, Estats Units) i Program Manager del US-Spain & Latin America Cooperative Program a la National Science Foundation a Washington DC (Estats Units).
En tornar a Espanya fou directora del Programa d'Administració, Cooperació Educativa, Cultural i d'Investigació entre Espanya i els EUA, de la Secretaria General Tècnica del MEC, i directora del Gabinet del Banc de Dades de la Secretaria General del CSIC. Igualment fou una de les fundadores de l'Institut Menorquí d'Estudis (IME). Conjuntament amb el seu marit, el també doctor José Luís Amorós Pórtoles, obtingué el Premi Francisco Franco de Ciències el 1963, pel seu treball d'investigació La difracción difusa de los cristales moleculares i la Research Recognition Award el 1968 del Southern Illinois University Graduate Council.
Com a professora, Canut participà en una reclamació judicial contra les universitats nord-americanes per obtenir el pagament de la diferència de salari que percebien les professores universitàries respecte dels seus companys professors, contra el que preveia una llei aprovada anys abans. Les professores universitàries van guanyar el plet, i les universitats van haver d'abonar la diferència de salari dels anys transcorreguts des que s'havia aprovat la llei al mateix temps que els igualaven.
Dins del cicle de conferències realitzat al Palau de la Virreina de Barcelona l'abril-maig de 1999 al voltant de l'exposició «Seneca Falls: un segle i mig de Moviment Internacional de Dones», la doctora Canut va participar-hi amb una conferència titulada Una feminista en la universidad norteamericana en los 70, en la qual es relata l'evolució del moviment feminista universitari a partir de la seva aparició a la Southern Illinois University.
Morí el mes d'agost de l'any 2005.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Portella Coll, Josep. «Canut Ruiz, Maria Luisa». Xarxa de Biblioteques de Menorca, 2022. [Consulta: 17 maig 2024].
* ↑ De la Cruz, Angela. Quien es quien en España (en castellà). Sor Angela de la Cruz, 1991.
* ↑ López Andrés, Sol; Mª Victoria López-Acevedo «El Profesor D. José Luis Amorós Portolés 1920 - 2001» (en castellà). . Departamento de Cristalografía y Mineralogía. Universidad Complutense de Madrid [Consulta: 20 maig 2012].
* ↑ «Dones de ciència. Maria Lluïsa Canut». Institut Català de les Dones, 2007. [Consulta: maig 2024].
# Irina Uixakova

Irina Uixakova (Hòmiel, 29 de setembre de 1954) és una tiradora d'esgrima belarussa, ja retirada, especialista en floret, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on va guanyar la medalla de plata en la prova del floret per equips del programa d'esgrima.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del món d'esgrima, d'or el 1979 i de bronze el 1985.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Irina Ushakova». [Consulta: 22 setembre 2023].
* ↑ «УШАКОВА Ирина Васильевна | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 22 setembre 2023].
# Caraciformes

Els caraciformes (Characiformes) són un ordre de peixos actinopterigis, el qual inclou les ben conegudes piranyes.

## Morfologia

* L'espècie més grossa és Hydrocynus goliath amb 1,3 m de llargària total i la més petita és Xenurobrycon polyancistrus amb 1,7 cm.
* El cos està gairebé sempre cobert per escates ben definides.
* Dents generalment ben desenvolupades (la majoria d'espècies són carnívores).

## Hàbitat

Viuen en rius i llacs.

## Distribució geogràfica

Hom els troba a Àfrica (al voltant de 200 espècies) i a Amèrica (amb més de 1.200 espècies des de Texas fins a l'Amèrica del Sud).

## Famílies

* Acestrorhynchidae
* Alestidae
* Anostomidae
* Characidae
* Chilodontidae
* Citharinidae
* Crenuchidae
* Ctenoluciidae
* Curimatidae
* Cynodontidae
* Erythrinidae
* Gasteropelecidae
* Hemiodontidae
* Hepsetidae
* Lebiasinidae
* Parodontidae
* Prochilodontidae

## Observacions

Algunes de les seues espècies són populars com peixos d'aquari pels seus colors llampants i d'altres són un important recurs alimentari per a les comunitats humanes que viuen a les ribes dels grans rius tropicals d'Àfrica i Amèrica.

## Referències

* ↑ Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0-471-25031-7
* ↑ Carroll, R. 1988. Vertebrate paleontology and evolution. W.H. Freeman, Nova York. 698 p.
* ↑ Colbert, E. i M. Morales 1991. Evolution of the vertebrates. John Wiley Liss and Son Inc., Nova York. 470 p.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Characiformes (Order)» (en anglès). ZipcodeZoo.com. Arxivat de l'original el 30 de juliol 2014. [Consulta: 12 juny 2009].
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ www-museum.unl.edu (anglès)
* ↑ Tree of Life (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Greenwood, P. H., D. E. Rosen, S. H. Weitzman, i G. S. Myers. 1966. Phyletic studies of teleostean fishes, with a provisional classification of living forms. Bulletin of the American Museum of Natural History 131:339-354.
* Lundberg, J. G. 1993. African-South American freshwater fish clades and continental drift: problems with a paradigm, p. 156-199. A Biological relationships between Africa and South America. P. Goldblatt (eds.). Yale University Press, New Haven, Estats Units.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# La Damnation de Faust

La Damnation de Faust (La damnació de Faust), opus 24, és una òpera en quatre actes d'Hector Berlioz, amb llibret del mateix compositor amb l'ajuda de Gérard de Nerval i Almire Gandonnière, basat en la primera part del Faust de Goethe que Gérard de Nerval havia traduït el 1828. S'estrenà a l'Opéra-Comique de París el 6 de desembre de 1846. De la mateixa manera que Goethe havia partit del Doctor Faustus de Christopher Marlowe, Berlioz va partir del Faust de Goethe i el va convertir en una mena d'autoretrat musical. A Catalunya es va estrenar al Liceu de Barcelona el 18 de febrer de 1884 en forma de concert i el 18 de novembre de 1903 com a òpera.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ La Damnation de Faust: Partitura lliure a l'IMSLP.
* ↑ (castellà) ALIER, Roger. Guia Universal de la ópera. Barcelona, 2007, Ediciones Robinbook. ISBN 978-84-96924-03-1
Òperes d'Hector Berlioz :
Les Francs-juges (inacabada)
Benvenuto Cellini (1838)
La Damnation de Faust (1846)
Béatrice et Bénédict (1862)
Les Troyens (1863) :
# Kind of Blue

Kind of Blue és un àlbum d'estudi del músic de jazz Miles Davis, publicat el 17 d'agost de 1959 a Columbia Records. Les sessions d'enregistrament d'aquest l'àlbum van tenir lloc als Columbia 30th Street Studio, a la ciutat de Nova York el 2 de març i el 22 d'abril de 1959. En aquestes sessions es presentava el sextet liderat per Miles Davis, amb el pianista Bill Evans, el pianista Wynton Kelly, el bateria Jimmy Cobb, el baixista Paul Chambers i els saxofonistes John Coltrane i Cannonball Adderley. La producció va anar a càrrec de Teo Macero i Irving Townsend.
Després de la inclusió de Bill Evans en el seu sextet, Davis va seguir experimentant el jazz modal tal com ja havia començat a fer a Milestones i a 1958 Miles, ambdós enregistraments apareguts l'any 1958. L'àlbum es basa totalment en la modalitat en contrast amb els seus treballs anteriors en l'estil Hard Bop i les seves complexes progressió d'acords i improvisacions.
Malgrat certes diferències en les xifres, Kind of Blue ha estat citat per molts crítics com l'àlbum més venut de Miles Davis, i també com l'enregistrament de jazz més venut de tots els temps. El 7 d'octubre de 2008, l'àlbum va ser certificat com a quàdruple platí en vendes per la Recording Industry Association of America (RIAA). També ha estat considerat per molts crítics com el millor àlbum de jazz de tots els temps i l'obra mestra de Davis, i ha estat classificat en els primers llocs de les llistes de "millor àlbum" de gèneres dispars.
La influència de l'àlbum en la música, incloent-hi el jazz, el rock i la música clàssica, ha portat els escriptors de música a reconèixer-lo com un dels àlbums més influents de tot el temps. El 2002, va ser un dels cinquanta enregistraments escollits aquell any per la Biblioteca de Congrés dels EUA per ser afegit al "Registre Nacional d'Enregistraments". El 2003, l'àlbum va ocupar el número 12 de la llista de la revista Rolling Stone dels 500 àlbums més importants de tot el temps. El 2008, el segell Legacy Recordings va editar un CD recopilatori de Kind of Blue en commemoració del seu cinquantè aniversari.
# Les Hèbrides (Mendelssohn)

L'obertura Les Hèbrides (en alemany: Die Hebriden, també coneguda com La gruta de Fingal o Die Fingalshöhle) és una obra composta per Felix Mendelssohn l'any 1830.
El nom prové de la Gruta de Fingal, situada en una de les illes Hèbrides. Malgrat que rebi el nom d'obertura l'obra és independent. És una peça molt interpretada i forma part per tant del repertori orquestral.

## Història

El 1829 Mendelssohn va viatjar a Anglaterra i, des d'allà, també va anar cap a Escòcia. Allà va compondre la seva Tercera Simfonia coneguda com a Simfonia Escocesa. Durant aquell viatge va visitar les illes Hèbrides i a l'illa de Staffa va descobrir la Gruta de Fingal que ja era aleshores una atracció turística. Aquells espais li van inspirar el que després es convertiria en el tema inicial de l'obra, tal com s'explica a la carta que va enviar a la seva germana, Fanny Mendelssohn, on el compositor li deia que "Per a aconseguir que comprenguis fins a quin punt m'han afectat les Hèbrides, t'envio el següent, que va venir al meu cap allí".
L'obra va ser acabada desembre de 1830, i la va titular "L'illa solitària" però el 1832 Mendelssohn va revisar la partitura i la va rebatejar amb el nom de "Les Hèbrides" i va ser estrenada el 14 de maig de 1832 a Londres, en un concert en el qual també es va interpretar la seva coneguda obertura El somni d'una nit d'estiu.

## Descripció

Malgrat ser coneguda com a "obertura", l'obra està creada com a peça independent. En tant que no narra una història no es pot considerar tampoc un poema simfònic. La música mira d'evocar les sensacions davant d'un ambient, d'una escena o paisatge. Es tracta d'una de les primeres obres musicals que intenta una cosa així. Consta de dos temes principals: el que va ser escrit a la cova, interpretat per les violes, els cellos, i els contrabaixos, és un tema líric i suggerent que remet a la bellesa del paisatge. El segon tema evoca al moviment de les ones del mar.
En el seu conjunt, l'obra s'ajusta a la forma estàndard de l'obertura, amb una coda al final en la qual es retorna al tema inicial.

## Referències

* ↑ Rita Junker Pickar. «Notes del Programa Simfònic Galveston» (en anglès), 2002. Arxivat de l'original el 17 de desembre de 2007. [Consulta: 22 novembre 2023].
* 1 2 3 David R. Glerum. «Notes del Programa de l'Orquestra Filharmònica d'Orlando» (PDF) (en anglès) p. 4-5. Arxivat de l'original el 7 de març de 2008. [Consulta: 22 novembre 2023].
* 1 2 Geoff Kuenning. «Notes del Programa: Mendelssohn: Obertura "Las Hébridas"» (en anglès). Arxivat de l'original el 14 de septiembre de 2007. [Consulta: 22 novembre 2023].
* 1 2 «Obertura "La gruta de Fingal"» (en anglès). Music With Ease ("La música fácil"). [Consulta: 22 novembre 2023].
# Fòrum Democràtic Hongarès

Fòrum Democràtic Hongarès (hongarès Magyar Demokrata Fórum, MDF) va ser un partit polític d'Hongria de centredreta, demòcrata cristià i conservador, dirigit per Dávid Ibolya. La seva figura emblemàtica fou József Antall, primer ministre d'Hongria de 1990 a 1993. Abans de 2002 va ser part d'un govern de coalició amb Fidesz – Unió Cívica Hongaresa i tenia 24 escons en l'Assemblea Nacional entre 2002 i 2006.
A les eleccions europees de 2004 va obtenir el 5,3% (164.025 vots) dels vots i assolí un eurodiputat, que formava part del Grup Partit Popular Europeu, del que també n'era membre.
El 2010 el partit va perdre tota representació parlamentària, dissolent-se l'any següent en favor del nou projecte Comunitat Democràtica de Benestar i Llibertat (JESZ), el qual tampoc assoliria cap èxit i es dissoldria novament al 2023.

## Resultats electorals

| Any | Vots | % | Escons | +/- | Govern |
| 1990 | 1,214,359 | 24,73% | 164 / 386 | Nou | Coalició |
| 1994 | 633,157 | 11,73% | 38 / 386 | 127 | Oposició |
| 1998 | 127,118 | 2,8% | 17 / 386 | 21 | Coalició |
| 2002 | En coalició amb Fidesz | En coalició amb Fidesz | 24 / 386 | 7 | Oposició |
| 2006 | 272,831 | 5,04% | 11 / 386 | 13 | Oposició |
| 2010 | 136,895 | 2,67% | 0 / 386 | 11 | Extraparlamentari |

### Parlament Europeu

| Any | Vots | % | Escons | +/- | Notes |
| 2004 | 164,025 | 5.34% (4t) | 1 / 24 | | |
| 2009 | 153,660 | 5.31% (4t) | 1 / 22 | = | |

## Referències

* ↑ MTI. «Jólét és Szabadság Demokrata Közösségre változik az MDF neve» (en hongarès), 05-03-2011. [Consulta: 7 agost 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2004-09-29 a Wayback Machine.
* Web oficial al Parlament Europeu Arxivat 2007-02-04 a Wayback Machine.
# Fluorímetre

El fluorímetre és un aparell que analitza l'emissió de fluorescència que es produeix en fer incidir un feix lumínic sobre una dissolució problema. La presència de molècules fluorescents i la seva concentració es correlacionen positivament amb la quantitat de fluorescència emesa a una determinada longitud d'ona. La mesura de la fluorescència emesa permet el posterior càlcul de la concentració en la dissolució problema.

## Parts del fluorímetre

* Làmpada o font de llum: Excita el marcador fluorescent perquè emeti fluorescència de descàrrega d'Hg.
* Selector: Conjunt de filtres de colors que seleccionen una λ concreta i necessària per al marcador fluorescent,
* Cubeta: La cubeta és un recipient rectangular on està la mostra, aquesta ha de ser de quars.
* Detector: Recull la fluorescència que ha passat per la cubeta i la transforma en energia elèctrica, és un fototubul format per milers de cèl·lules fotovoltaiques. El detector ha d'estat a 90° respecte al pla de la llum excitada, ja que només ha de captar la llum de fluorescència, si es trobés a 0° (en el mateix pla de la llum exitadora), rebria els dos tipus de llum donant un resultat falsament augmentat.
* Pantalla d'absorció: És una placa de metall situada perpendicularment al pla de la llum excitadora i que capta la llum transmesa per la cubeta fent que no arribi al detector.
* Sistema de registre: Transforma l'energia obtinguda del detector i la transmet a una pantalla perquè es pugui veure el seu resultat.

## Classes de tècniques fluorimètriques

* Quimioluminescència. Té un marcador luminogen i una substància problema amb la qual reacciona. El marcador fluorescent és un luminogen, que és una substància química que pot tenir fluorescència o no, al reaccionar amb la substància problema, el producte format emet fluorescència, que és detectada i és directament proporcional a la seva concentració.
* Immunoluminescència: El marcador fluorescent és un anticòs marcat fluorimetricament i que s'unirà específicament a l'antigen que és la substància problema. Dins la immunoluminescència hi ha dos tipus més:
** LIA: per substàncies problemes amb un elevat pes molecular com l'EPO.
** ILMA: per substàncies problemes amb un baix pes molecular com la insulina.
Equipament de laboratori de química :
# Litany for organ

Litany for organ (Lletania per a orgue) és una col·lecció composta per l'organista i compositor català Josep Muset i Ferrer. Consta de 49 peces independents. Cada peça porta per títol una de les invocacions a la Mare de Déu que es troben a la lletania de Loreto. Les peces van ser compostes entre 1931 i 1951, però la majoria entre els anys 1939-43, durant l'estada de Muset a Austràlia.

## Edicions

La col·lecció sencera va ser distribuïda en quatre volums, publicats a Austràlia i als Estats Units. Les edicions són molt cuidades i contenen molta informació. Per a cada peça s'indica: el títol, un subtítol/descripció, la invocació a un santuari marià, la dedicatòria a una persona, la durada aproximada d'interpretació, el lloc i la data de composició. Les indicacions musicals i tècniques són molt acurades. Els textos apareixen en anglès i en francès.

## Tècnica compositiva i estil

Les peces que componen Litany for organ es mouen entre el romanticisme i l'impressionisme. Combinen harmonies tonals, modals i altres elements propis del segle XX (acords d'onzena o tretzena, acords per quartes, escala de tons). L'escriptura polifònica és bastant elaborada, amb diversos exemples de cànon (Ianua caeli), invenció (Virgo clemens) o fuga (Sedes sapientiae).
La majoria de peces tenen formes lliures (fantasies, rapsòdies, preludis, impromptus...). Estan concebudes com a peces de concert, encara que algunes tinguin indicacions para-litúrgiques (marxa, meditació, sortida...).
Muset treballa molt sovint amb melodies gregorianes i, en menor mesura, amb cançons populars catalanes i temes d'autor (seus o d'altres). Malgrat que cada peça és independent, algunes estan agrupades d'acord amb els títols i es basen en el mateix tema. L'exemple més clar és el grup que formen Vas honorabile, Vas spirituale i Vas insigne devotionis, totes tres basades en la melodia dels Goigs a la Mare de Déu de Núria.
Les textures musicals són diverses i ben adaptades a l'instrument, fet que mostra un excel·lent coneixement de les possibilitats de l'orgue. Algunes peces tenen una dificultat tècnica notable. Estan pensades per a un gran orgue de 3 manuals de 6 octaves i pedal de 32 notes amb moltes possibilitats tècniques i sonores. La sonoritat ideal és romàntica (jocs de fons, jocs ondulants, jocs harmònics...) completada amb alguns elements neoclàssics (mixtures).

## Referències

* ↑ «El ilustre autor de la famosa Letanía a la Virgen regresa de América y Oceanía». La Vanguardia Española, 14-02-1947, pàg. 6.
* ↑ Muset, Joseph. Fourteen works from the Litany for organ. Melbourne: The Advocate Press, 1945.
* ↑ Muset, Joseph. Litany for Organ, vols. 1, 2, 3. Boston: McLaughlin&Reilly co., 1947, 1954, 1954.
# Irya Gmeyner

Irya Gmeyner (Södertälje, 20 de març de 1972) és una cantant, compositora i productora musical sueca.

## Trajectòria

És filla de pares anglesos d'origen jueu i va créixer a cavall entre Anglaterra i Delsbo. Gmeyner va ser, des del 1996, líder del grup de música Urga, el qual barrejava influències musicals d'arreu del món i ella hi cantava en un llenguatge inventat. Urga va col·laborar amb la companyia de circ Cirkus Cirkör durant diversos anys. Gmeyner també va ser líder dels grups Irya's Playground i April Snow. Ha col·laborat amb artistes com Ane Brun, Tusse, Mapei Isak Danielson i Joy.
Juntament amb Martin Hederos escriu música per a cinema. El 2019 i el 2022, el duet va ser guardonat amb el premi Ria a la millor música per a les sèries de Sveriges Television Systrar 1968 i La fina línia blava. Als premis Guldbagge de 2023, van ser nominats a la millor banda sonora original per la música del llargmetratge Comedy Queen.

## Referències

* 1 2 3 «De gör musiken till ”Tunna blå linjen”: ”Vi har aldrig gjort något som fått så mycket kärlek”» (en suec), 10-10-2022. [Consulta: 14 agost 2024].
* ↑ Möller, Valdemar. «Irya Gmeyner följer sin egen linje» (en suec), 01-11-2022. [Consulta: 14 agost 2024].
* ↑ «Irya Gmeyner | Malmö Stadsteater» (en suec), 05-05-2017. [Consulta: 14 agost 2024].
* ↑ «Irya Gmeyner och Martin Hederos» (en suec). [Consulta: 14 agost 2024].
# Dietmar Schwarz

Dietmar Schwarz (Berlín, 30 de juliol de 1947) és un remer alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on guanyà la medalla de bronze en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat d'Europa de rem de 1971 i un campionat nacional, el 1971.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Dietmar Schwarz». [Consulta: 10 maig 2024].
* ↑ «World Rowing - Dietmar SCHWARZ» (en anglès). Arxivat de l'original el 2024-12-05. [Consulta: 10 maig 2024].
# Taymuri

Taymuri és una tribu de l'Afganistan, del grup Aymak o Txahar Aymak, que viuen a la moderna província de Badghis, amb centre a Kala-i Naw (també escrit Qala-i Naw o Qala-e Naw). Són un subgrup dels hazares d'origen mongol.
Se suposa que la confederació dels Čahar Aymak es va formar vers el segle xviii, durant el període dels durrani, amb tribus autòctones del país i amb els hazares mongols oposats als turcmans.
# Corrent d'Oyashio

El corrent d'Oyashio (親潮 Oya Siwo) és un fred corrent oceànic subàrtic que circula en sentit contrari a les agulles del rellotge en el sud del Pacífic Nord. Aquest corrent xoca amb el Corrent de Kuroshio a l'est del Japó formant el Corrent del Pacífic Nord.
L'aigua del corrent d'Oyashio prové de l'oceà Àrtic i fluïx al sud seguint la costa primer de la península de Kamtxatka, després de les Illes Kurils i finalment fins l'Illa d'Hokkaido, on xoca amb el corrent càlid ascendent d'Oyashio, provocant remolins i proliferació de plàncton, tal com es veu a la imatge de sota.
# Mireille

Mireille és una òpera en cinc actes de Charles Gounod, amb llibret de Michel Carré. S'estrenà al Théâtre Lyrique de París el 19 de març de 1864. A Catalunya es va estrenar al Teatre Novedades de Barcelona el setembre de 1898.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ (castellà) ALIER, Roger. Guia Universal de la ópera. Barcelona, 2007, Ediciones Robinbook. ISBN 978-84-96924-03-1
Òperes de Charles Gounod :
Òperes primerenquesÒperes intermèdiesÒperes de maduresa
Sapho (1851, revisada 1884)
La Nonne sanglante (1854)
Le médecin malgré lui (1858)
Faust (1859, revisada 1869)
Philémon et Baucis (1860, revisada 1876)
La Colombe (1860, revisada 1866)
La Reine de Saba (1862)
Mireille (1864)
Roméo et Juliette (1867)
Cinq-Mars (1877)
Maître Pierre (incompleta, 1877-8)
Polyeucte (1878)
Le Tribut de Zamora (1881) :
# Maqsura

La maqsura, de l'àrab مقصورة, maqṣūra, és, en l'arquitectura islàmica, un recinte reservat en les mesquites on se situa el califa o l'imam durant les oracions públiques i que serveix també per a contenir el sepulcre d'un personatge considerat com a sant.

## Referències

* ↑ PDF Habiba Naffati et Ambroise Queffélec, « Le français en Tunisie », Revue du réseau des observatoires du français contemporain en Afrique, n°18, 2004, pp. 310-311