OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Primera República Austríaca

La Primera República Austríaca és un període de la història d'Àustria que comprèn des de la caiguda de l'Imperi Austrohongarès fins a l'annexió de la República per part de l'Alemanya Nazi. Aquest període va estar marcat per la inestabilitat política i pels violents enfrontaments entre l'esquerra i la dreta, com va vore a la Revolta de juliol de 1927. La Constitució d'Àustria, va ser promulgada el 1920 i modificada el 1929. La Primera República acaba amb l'Anschluss o annexió per part de l'Alemanya nazi el 1938, o, segons alguns historiadors, amb l'ascens de l'Austrofeixisme que van portar a la Guerra Civil Austríaca i a la dictadura de 1933-34. (La nova constitució considerava Àustria com a Bundesstaat, o Estat federal.Per aquesta raó alguns historiadors asseguren que, en realitat, la I República va deixar d'existir el 1934).

## Fundació

El 1919, l'estat de l'Àustria germànica va ser dissolt pel Tractat de Saint Germain, que va cedir les regions poblades per alemanys dels Sudeten a Txecoslovàquia, el Tirol alemany a Itàlia i una porció de terra al sud a l'Estat dels Eslovens, Croats i Serbis o Regne de Iugoslàvia. El tractat va enutjar la població alemanya a Àustria, que va al·legar que aquestes cessions violaven els Catorze Punts establerts pel President dels Estats Units Woodrow Wilson durant les converses de pau, específicament el dret a la "lliure determinació" de totes les nacions. El nou estat, tanmateix, va impedir que es feren efectives dues de les reivindicacions territorials preses pels seus veïns. La primera era la part sud-est de Caríntia, que estava habitada principalment per eslovens. Se li va impedir ser adoptades pel nou estat Iugoslau a través d'un plebiscit el 20 d'octubre de 1920, en què la població va optar per romandre a Àustria. La segona reivindicació territorial era la de Burgenland per part d'Hongria, que, sota el nom d'"Hongria Occidental", va formar part del regne hongarès des de 1647. Va estar habitat principalment per una població de parla alemanya, però també hi havia croates i minories de parla hongaresa. Mitjançant el Tractat de St Germain va esdevenir part de la República d'Àustria el 1921. Després d'un plebiscit que va ser demanat per Àustria, la ciutat de Sopron (en alemany Ödenburg), reclamada per Àustria, es va mantenir a Hongria.
Després de la guerra mundial, Àustria va ser governada per una coalició d'esquerra i partits de dreta que havien establert una política progressiva en la legislació laboral i socioeconòmica. El 1920, el govern de coalició va establir la Constitució d'Àustria. Tanmateix, prompte es van veure les dificultats que hi hauria per governar el nou estat, ja que gran part de les regions més avançades econòmicament de l'imperi havien format nous estats-nació. L'assumpte es complica encara més pel fet que alguns d'aquests nous Estats-nació segueixen sent dependents dels bancs de Viena.

## Referències

* 1 2 «Austria - First Republic and the Anschluss | Britannica» (en anglès). [Consulta: 3 gener 2022].
# Mihona Fujii

Mihona Fujii Fujii Mihona (藤井みほな) (12 de novembre del 1974, Tòquio) és una mangaka japonesa de shōjo. El seu treball de debut fou Mujaki na mama de, publicat en el número de tardor de 1990 de la Ribon Original. Els seus treballs s'han publicat a la revista Ribon i, recentment, a Margaret, on encara es publica la seua última sèrie, Tokyo Angels.
És ben coneguda pel seu manga GALS!, que fou adaptat a una sèrie d'anime en televisió amb el nom de Super GALS! Kotobuki Ran. L'any 2019 el va reviure com una continuació a l'aplicació MangaMee.

## Manga
### Ribon Mascot Comics

* START!
* Spicy Girl
* Passion Girls (5 volums)
* Ryuō Mahōjin (3 volums)
* Yuki no Hanabira
* Himitsu no Hanazono
* Super Princess
* GALS! (10 volums)

### Margaret Comics

* Tokyo Angels (2 volums~)

## Referències

* 1 2 «Listado Manga · Autor · Mihona Fujii». [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ «GALS! Shōjo Manga Returns After 17 Years» (en anglès), 04-02-2024. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Ruisu. «Mihona Fujii retomará el manga de Gals!» (en castellà), 29-10-2019. [Consulta: 4 febrer 2024].
# Els Quinze

Els Quinze és un espai urbà entre els barris del Guinardó, de Vilapicina i la Torre Llobeta i d'El Congrés i els Indians de Barcelona. Correspon al que és avui la cruïlla entre el passeig de Maragall, l'avinguda dels Quinze (fins al 8 de març de 2019 de Borbó, nom atorgat per l'Ajuntament franquista el 1942, substituint l'anterior de passeig del Mariscal Jofre) i la de la Mare de Déu de Montserrat.

## Història

La zona al voltant d'«Els Quinze», entre els terrenys de Can Xiringall, la Torre dels Pardals i la Torre Llobeta, s'havia convertit en un centre neuràlgic de comunicacions, perquè s'hi ajuntaven els camins que venien de la Sagrera, Santa Eulàlia de Vilapicina, Gràcia, Horta i el centre de Barcelona. Fins a l'any 1897, aquest espai havia format part del terme municipal de Sant Andreu de Palomar.
La nova línia de tramvia de Barcelona a Horta, inaugurada el 21 de juny de 1901, havia substituït la del tramvia de vapor i estava dirigida a un públic de classe mitjana i benestant ( no seria fins a la dècada del 1920 que es generalitzà l’ús del tramvia entre els obrers, gràcies als augments dels sous després de les vagues com la de La Canadenca del 1919 i l'estabilització dels preus del transport). El preu anava augmentant segons la destinació: així, el trajecte fins al Camp de l’Arpa valia 10 cèntims; fins a l'encreuament amb la carretera de la Sagrera (el carrer de Garcilaso); i fins a Horta, 20 cèntims. Al bitllet de la companyia de tramvies TBSAE hi figurava, senzillament, el nom Carretera Sagrera, però es va fer popular el nom d'«Els Quinze» pel crit del cobrador quan el vehicle arribava a aquest punt: «Els dels quinze cèntims, baixeu aquí!» De fet, molts dels viatgers anaven fins a Horta, però preferien caminar l’últim tram per tal d’estalviar-se els 5 cèntims de diferència.
Actualment, hi ha moltes botigues que porten el nom d’Els Quinze: L’Obrador dels Quinze (pg. Maragall, 209), les Polleries Soler – Aviram dels Quinze (Av. Mare de Déu de Montserrat, 271), el Quin15s Cafè (Pg. Maragall, 221), la Sabateria Ràpid els 15 (Pg. Maragall, 225) i la Braseria els 15 (Marquesa de Caldes de Montbui, 1), entre d'altres.

## Referències

* ↑ Mateo, Gerard «Así ha cambiado Barcelona entre la crisis económica y el coronavirus». Crónica Global, 10-08-2020.
* 1 2 «Barcelona canvia de nom l'avinguda de Borbó i estudia una plaça 1-O». El Periódico de Catalunya, 05-10-2018.
* ↑ «Quinze, avinguda dels». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Oyón, José Luís. La quiebra de la ciudad popular. Espacio urbano, inmigración y anarquismo en la Barcelona de entreguerras, 1914-1936. Barcelona: Ediciones del Serbal, 2008. ISBN 978-84-7628-519-0.
* ↑ «El Tranvía 48 (blog)» (en castellà). Ricard Valentí, 05-08-2018. [Consulta: 5 maig 2020].
# Museu del Blat

El Museu del Blat, anteriorment anomenat Museu del Blat i la Pagesia, és un museu de caràcter etnogràfic de Cervera (Segarra) que presenta una mostra significativa de la cultura material de les diferents activitats de la vida rural. Va estar ubicat des del 1963 fins al 2012 a l'Hospital de Sant Joan de Jerusalem, al carrer Major, i es traslladà el 2023 a la Farinera del Sindicat Agrícola de Cervera. Forma part del Museu Comarcal de Cervera.

## Història
### Museu del Blat i la Pagesia

El Museu del Blat i la Pagesia s'instal·là a l'edifici del l'Hospital de Sant Joan de Jerusalem, al carrer Major, després d'una crida popular promoguda el 20 de novembre de 1963, a instàncies de l'historiador Agustí Duran i Sanpere i de Ramon Vidal de Montpalau, gerent del la Cooperativa del Camp Comarcal de Cervera (CCCC), adreçada a tots els pagesos de la comarca que, en només 10 dies, van reunir més de 600 objectes. Una col·lecció que, amb el temps, s'ha anat ampliant amb noves adquisicions. Representava les estances de la casa i activitats típicament domèstiques, les feines del camp, l'elaboració dels productes, els oficis tradicionals,...
El 2012, a causa de les obres d'adequació de l'edifici per a convertir-lo en nou centre cultural per a la ciutat, es va tancar el Museu, traslladant les col·leccions a l'àrea de reserva del Museu Comarcal de Cervera.

### Museu del blat

El març de 2023 es reobrí el Museu, amb el nom de Museu del Blat, a l'edifici de la Farinera del Sindicat Agrícola de Cervera, edifici emblemàtic del sindicalisme agrari català. El nou Museu conté sis àrees d'exposició i planteja un espai interrogatiu per tal de fomentar el debat i l'opinió crítica entre els visitants.

## Referències

* ↑ «Museu del Blat». Museu Comarcal de Cervera.
* 1 2 «Museu del Blat i la Pagesia». Museu Comarcal de Cervera.
* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010. ISBN 84-393-5437-1.
* ↑ Bergés Saura, Carme «Editorial». Capcorral. La revista del Museu Comarcal de Cervera. Núm. 7, 2012, pàg. 1.
* ↑ «Reobren el Museu del Blat de Cervera a l'Antiga Fàbrica del Sindicat Agrícola». Territoris. La Segarra, 30-03-2023.

## Enllaços externs

* Web oficial del museu
# Jacques Carette

Jacques Carette (Roubaix, 1 de març de 1947) és un atleta francès, ja retirat, especialista en els 400 metres, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. En el 4×400 metres fou vuitè, mentre en els 200 metres quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Munic, va guanyar la medalla de bronze en els 4×400 metres. Formà equip amb Gilles Bertould, Daniel Velasques i Francis Kerbiriou. En la cursa dels 400 metres quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en els 4x400 metres al Campionat d'Europa d'atletisme de 1969 i dues de bronze a les Universíades de 1970.

## Millors marques

* 200 metres. 20.97" (1968)
* 400 metres. 45.92" (1969)

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jacques Carette». [Consulta: 24 juny 2024].
* 1 2 «Jacques Carette - les Biographies». [Consulta: 24 juny 2024].
# Clint Dempsey

Clinton Drew "Clint" Dempsey (nascut a Nacogdoches, Texas, Estats Units, el 9 de març del 1983) és un futbolista estatunidenc que actualment juga de centrecampista, extrem o davanter al Seattle Sounders de la MLS i per la selecció dels Estats Units. L'estiu del 2009 va ser subcampió de la Copa Confederacions amb el seu país i premiat amb la Pilota de Bronze del torneig.

## Enllaços externs

* Perfil a FulhamFC.com (anglès)
# Placa eurasiàtica

La placa eurasiàtica és una placa tectònica continental que inclou tota Euràsia, amb l'excepció del subcontinent indi, la península Aràbiga, i la part de Sibèria a l'est de la serralada Verkhoiansk. També inclou la part oriental del nord de l'oceà Atlàntic, fins i tot la dorsal mesoatlàntica. La seva extensió és d'uns 67.800.000 km². Les plaques amb les quals limita són:
* Al nord, amb la placa nord-americana.
* Al sud, amb la placa africana, la placa aràbiga, la placa indoaustraliana.
* A l'est, amb la placa nord-americana, la placa filipina, la placa d'Okhotsk i la placa d'Amúria.
* A l'oest, té una vora divergent amb la placa nord-americana, que dona origen a l'esmentada dorsal atlàntica.

## Referències

* ↑ Redal, Dirección editorial, Enric Juan. Ciencias de la tierra y el universo. Madrid: Santillana Educación, 2005, p. 33, 332. ISBN 84-9815-193-7.

## Vegeu també

* Dorsal de Gakkel.
* Tectònica de plaques.
# Flamenc menut

El Flamenc menut (Phoenicopterus minor o Phoeniconaias minor) és una de les sis espècies vives de flamencs (gènere Phoenicopterus), a la família dels fenicoptèrids (Phoenicopteridae).

## Descripció

És el menor dels flamencs, amb una llargària d'uns 95 cm i un pes de 4,5 kg. El mascle és normalment una mica major que la femella. El color general del seu plomatge, normalment, és color rosat, amb un to una mica més fort que el del flamenc rosat. De tota manera, per a diferenciar-lo de l'altra espècie del vell món, cal recórrer a la zona negra del bec, molt major en el flamenc menut, ja que la grandària només es pot notar si els animals estan junts.

## Hàbitat i distribució

Habita en llacs baixos alcalins d'Àfrica i Àsia meridional (Índia i Pakistan). S'han citat en zones més septentrionals, però es considera que es tracta d'animals captius fugits. A l'Àfrica hi ha les majors concentracions, sobretot a les zones humides de la Gran Vall del Rift, però també en altres indrets, com ara Aftout es-Saheli, a la zona costanera de Mauritània, i en Àfrica del Sud. A l'Àsia la població és molt menor, i en data recent, únicament s'ha demostrat la seva cria a salines del Nord-oest de l'Índia.

## Alimentació

S'alimenta sobretot de Spirulina, una alga que creix únicament en llacs molt alcalins. El seu bec està molt adaptat al filtratge de cossos diminuts. En menor mesura també mengen alguna gambeta.

## Reproducció

Com tots el flamencs, pon un únic ou sobre un monticle de fang de forma de tronc de con. El pollet abandona aviat el niu i s'afegeix a la "guarderia" de la que tenen cura un grup d'adults, que la condueixen a peu en direcció a l'aigua dolça, de vegades per més de 30 km.

## Taxonomia

Sovint situat a un gènere monospecífic : Phoeniconaias.

## Conservació

Es tracta de l'espècie de flamenc més nombrosa. Es calcula que passen dels dos milions d'individus. Malgrat això, es considera amenaçat pel descens de la seva població, els pocs indrets on cria i, en alguns llocs, per les activitats humanes.
# Jacques Lefèvre (esgrimista)

Jacques Lefèvre (Marsella, 1 de febrer de 1928 - La Rochelle, 12 de gener de 2024) és un tirador d'esgrima francès, ja retirat, especialista en sabre, guanyador d'una medalla olímpica.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en cinc Jocs Olímpics d'Estiu, el 1948, 1952, 1956, 1960 i 1964, on hi disputà les proves individual i per equips de sabre. El 1952, a Hèlsinki, guanyà la medalla de bronze en la competició de sabre per equips.
En el seu palmarès també destaquen sis medalles al Campionat del Món d'esgrima, dues de plata i tres de bronze, entre les edicions de 1949 i 1966. Als Jocs del Mediterrani guanyà dues medalles d'or, una de plata i una de bronze en les edicions de 1951 i 1955.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Maurice Piot». [Consulta: 31 agost 2023].
# Ipresià

| Període | Època | Estatge | Edat (Ma) | Edat (Ma) |
| Neogen | Miocè | Aquitanià | (més recent) | (més recent) |
| Paleogen | Oligocè | Catià | 27,82 | 27,82 |
| Paleogen | Oligocè | Rupelià | 33,9 | 33,9 |
| Paleogen | Eocè | Priabonià | 37,2 | 37,2 |
| Paleogen | Eocè | Bartonià | 40,4 | 40,4 |
| Paleogen | Eocè | Lutecià | 48,6 | 48,6 |
| Paleogen | Eocè | Ipresià | 55,8 | 55,8 |
| Paleogen | Paleocè | Thanetià | 58,7 | 58,7 |
| Paleogen | Paleocè | Selandià | 61,6 | 61,6 |
| Paleogen | Paleocè | Danià | 66,0 | 66,0 |
| Cretaci | Superior | Maastrichtià | (més antic) | (més antic) |
| Comissió Internacional d'Estratigrafia (2023) |||||
L'Ipresià o Ypresià és un estatge faunístic de l'Eocè. Començà fa 55,8 ± 0,2 milions d'anys amb l'inici del màxim tèrmic del Paleocè-Eocè, un període de ràpid i intens escalfament global que provocà l'extinció de nombrosos foraminífers bentònics, però que coincidí amb un episodi de gran evolució i radiació dels mamífers. Estratigràficament, el seu inici queda marcat per la base d'una excursió negativa d'isòtops de carboni. El seu final queda marcat per foraminífers planctònics i l'aparició inferior del gènere Hantkenina. S'acabà fa 48,6 ± 0,2 milions d'anys i deu el seu nom a l'ortografia antiga de la ciutat d'Ieper, Yper, a Bèlgica.

## Fauna

* Leptictidium
* Miacis
* Teilhardina
Els primers xenartres aparegueren durant l'Ipresià.

## Referències

* ↑ Taula Cronostratigràfica Internacional, versió oficial en català
* ↑ «ypresià». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Rohde, Robert A. «Ypresian ICS Stage». GeoWhen Database. International Commission on Stratigraphy, 2005. [Consulta: 1r març 2008].
* ↑ Entrada «Leptictidium» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Entrada «Xenarthra» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Barasinga

El barasinga (Rucervus duvaucelii) és una espècie de cérvol nadiua de l'Índia i el Nepal. La seva característica més destacable són les seves banyes. N'existeixen tres subespècies diferents. El nom científic d'aquesta espècie és en honor d'Alfred Duvaucel (1793-1825), un naturalista francès. A principis del segle XXI fou separat del gènere Cervus i assignat al gènere Rucervus, que també conté un grapat d'espècies extintes.

## Referències

* ↑ Grubb, Peter. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a ed.. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 668-669. ISBN 0-801-88221-4.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Els casos del Departament Q

Els casos del Departament Q (títol original en danès, Afdeling Q) és una sèrie de pel·lícules noir daneses, basada en les novel·les policials de l'autor danès Jussi Adler-Olsen.
Les quatre primeres pel·lícules van ser produïdes per Peter Aalbæk Jensen i Louise Vesth a través de Zentropa, però malgrat el seu èxit comercial i de crítica, l'autor Jussi Adler-Olsen no estava satisfet amb els resultats i el càsting, sentint que les pel·lícules i els personatges s'allunyaven massa de les seves novel·les i que els seus suggeriments estaven sent ignorats. Nordisk Film (que ja havia distribuït les pel·lícules anteriors a Dinamarca) i el productor Mikael Rieks va prendre el relleu per a la resta de la sèrie, amb tots els papers recurrents reformulats.
Escrites originalment en danès, les novel·les s'han traduït a nombrosos idiomes, com ara anglès, búlgar, xinès, croat, txec, holandès, estonià, finès, francès, alemany, grec, hebreu, hongarès, islandès, italià, japonès, letó, lituà, macedoni, noruec, polonès, portuguès, romanès, rus, eslovac, eslovè, espanyol, suec, turc i vietnamita.

## Llista

| Novel·la | Any | Adaptació cinematogràfica | Any |
| Kvinden i buret | 2007 | Misericòrdia | 2013 |
| Fasandræberne | 2008 | Profanació | 2014 |
| Flaskepost fra P | 2009 | Redempció | 2016 |
| Journal 64 | 2010 | Expedient 64 | 2018 |
| Marco Effekten | 2012 | L'Efecte Marcus | 2021 |
| Den Grænseløse | 2014 | Sense límits | 2024 |
| Selfies | 2016 | | |
| Oferta 2117 | 2019 | | |
| Clorur de natri | 2021 | | |

## Referències

* ↑ «Department Q books in order». deadgoodbooks.co.uk, 15-07-2019. [Consulta: 29 desembre 2019].
* ↑ Daniel Hartvig Nielsen. «Derfor Blev Carl Mørck Skiftet Ud Til 'Marco Effekten'» (en danish). Kino.dk.
* ↑ «The Keeper of Lost Causes > Editions». Goodreads.
* ↑ «Il film New Department Q The Marco Effect in pre-produzione». cineuropa.org, 06-06-2019. [Consulta: 29 desembre 2019].
* ↑ Annika Pham. «TrustNordisk Boards New Department Q Film ‘Boundless' by ‘Banshee’ Helmer (EXCLUSIVE)». Variety, 26-08-2022.
* ↑ Davide Abbatescianni. «Ole Christian Madsen’s crime-thriller Boundless in production». Cineuropa, 22-09-2022.
# La Statue

La Statue (títol original en francès, en català L'estàtua) és una obra dramaticomusical en tres actes composta per Ernest Reyer sobre un llibret en francès de Michel Carré i Jules Barbier, basat en Les mil i una nits. Es va estrenar l'11 d'abril de 1861 al Théâtre Lyrique de París.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. [Consulta: 17 maig 2018].
# Jaime Alfonsín Alfonso

Jaime Alfonsín Alfonso (Lugo, 18 d'agost de 1956) és un advocat gallec, cap de la Casa Reial espanyola del 2014 al 2024.
El 1978 es va llicenciar en Dret per a la Universitat Autònoma de Madrid i el 1980 va entrar al Cos Superior d'Advocats de l'Estat on va treballar per les Delegacions d'Hisenda de Terol i Conca, pel Ministeri de la Presidència, pel Tribunal Suprem d'Espanya i per l'Assessoria Jurídica de la Comissió Europea.
El 1982 va ser nomenat Director General de Cooperació amb els Règims Autonòmics del Ministeri d'Administració Territorial pel llavors ministre Luis Cosculluela Montaner. De 1984 a 1992 va ser Secretari General i cap de l'assessoria jurídica de Barclays Bank i des de 1992 a 1995 ha exercit l'advocacia en el despatx Uría & Menéndez. Ha estat professor de Dret de la Unió Europea a la Universitat Pontifícia de Comillas i va ser professor de Dret Fiscal a la Universitat Autònoma de Madrid.
Al desembre de 1995, es va incorporar a la Casa Reial Espanyola com a Cap de la Secretaria del Príncep d'Astúries. El 23 de juny de 2014 va ser nomenat cap de la Casa Reial Espanyola. El gener de 2024, Alfonsín va ser substituït pel diplomàtic Camilo Villarino com a Cap de la Casa Reial i nomenat "conseller privat" del rei.

## Referències

* 1 2 3 efe. «Jaime Alfonsín serà l'home de confiança del monarca», 19-06-2014. [Consulta: 4 juny 2024].
* 1 2 «Felip VI aparta Jaime Alfonsín com a cap de la Casa del Rei i nomena Camilo Villarino», 19-01-2024. [Consulta: 4 juny 2024].
# Venerable

Un venerable és, en el context de l'Església catòlica, un difunt que, amb motiu d'haver viscut d'acord amb les virtuts cristianes, és candidat a ser beatificat i que és proclamat com a venerable (susceptible, llavors, de rebre culte) per la Congregació per a les Causes dels Sants de la Santa Seu. La consideració de venerable constituïx el segon pas en el camí de la canonització, després d'haver estat servent de Déu.

## Procés de beatificació

El procés de beatificació declara que un difunt ha viscut una vida de santedat, i ha realitzat un miracle després de la seva mort. Comença quan el bisbe de la regió d'on va néixer, va viure o va morir el candidat fa recollir proves i testimonis que permetin provar que la persona va viure en santedat o va practicar heroicament les virtuts cristianes. Si és així, és declarat Servent de Déu. El bisbe presenta llavors el cas a la Santa Seu, a la Congregació per a les Causes dels Sants, amb la biografia completa, i proves dels fets, i, si n'hi ha, del miracle atribuït a la persona. Aquest cas és avaluat per un grup d'experts en ciències (catòlics i no catòlics) i teòlegs. Si el cas és aprovat el candidat és declarat venerable i si hi ha un miracle i queda demostrat que ha estat realitzat per la intercessió de la persona, és proclamat beat. Un segon miracle donaria lloc a un altre examen i a la proclamació de la persona com a sant.

## Referències

* ↑ Reyes, Pedro María. «El proceso de beatificación y canonización». Estudiosos del Derecho Canónico. Catholic.net. [Consulta: 3 abril 2014].
# Patró (filòsof)

Patró (grec antic: Πάτρων, llatí: Patrob) va ser un filòsof epicuri grec.
Va viure un temps a Roma, on es va fer amic de Ciceró i de la família de Gai Memmi Gemel, i més tard amb la de Tit Pomponi Àtic. Després va anar a Atenes, on va succeir a Fedre al capdavant de l'escola epicúria l'any 52 aC. Mentrestant, Memmi havia obtingut permís de l'Areòpag per enderrocar un vell mur que pertanyia a la propietat deixada per Epicur per la seva escola, cosa que va molestar a Patró, que va escriure a Ciceró i Àtic demanant la seva influència amb l'Areòpag per anul·lar el permís. Ciceró va arribar a Atenes l'endemà que Memmi se n'hagués anat a Mitilene i va pensar que havia abandonat la idea d'enderrocar el mur, que el molestava per edificar una casa. Però pensant que l'Areòpag no tiraria enrere el decret sense l'aprovació de Memmi, li va escriure una carta demanant-li la retractació per escrit, carta d'estil molt elegant i que es conserva.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/148?rgn=full+text;view=image;q1=PatronSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 140. ]
Viccionari