OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quartet de corda núm. 4 (Beethoven)

El Quartet de corda núm. 4, opus 18 núm. 4, en do menor, fou compost per Ludwig van Beethoven entre 1798 i 1800, i publicat el 1801. Es creu que aquest quartet està basat, en part, en material anterior.
Consta de 4 moviments:
* Allegro ma non tanto
* Andante scherzoso quasi allegretto
* Menuetto: Allegretto
* Allegro – Prestissimo

## Referències

* ↑ Notes en l'enregistrament d'Hyperion dels quartets de Beethoven

## Enllaços externs

* Interpretació de l'Orion String Quartet al Museu Isabella Stewart Gardner (format MP3).
# Quartet de corda núm. 5 (Beethoven)

El Quartet de corda núm. 5 en la major, opus 18 núm. 5, fou compost per Ludwig van Beethoven entre 1798 i 1800. Beethoven va crear aquest quartet inspirant-se en el Quartet de corda núm. 18, K. 464 de Mozart, que està en la mateixa tonalitat.
Consta de 4 moviments:
* Allegro
* Menuetto
* Andante cantabile (tema amb variacions)
* Allegro

## Referències

* ↑ Robert Winter, Robert Martin eds.. The Beethoven Quartet Companion. University of California Press, 1994. ISBN 0-520-08211-7. p. 165-170.
# Quartets de corda op. 59 (Beethoven)

Els tres Quartets de corda, opus 59, "Razumovski" són tres obres que Ludwig van Beethoven va compondre el 1806, com a resultat d'un encàrrec de l'ambaixador rus a Viena, el Comte Andrei Razumovski. Van ser publicats com un conjunt el 1808 a Viena. Són els tres primers del que generalment "període mitjà" dins l'evolució creadora de Beethoven. Els altres dos són el Quartet de corda op. 74 i Quartet de corda op. 95. És habitual que alguns intèrprets enregistrin les cinc obres com a conjunt.
Els tres quartets són:
* Quartet de corda núm. 7, en fa major, op. 59 núm 1
* Quartet de corda núm. 8, en mi menor, op. 59 núm 2
* Quartet de corda núm. 9, en do major, op. 59 núm 3
Beethoven utilitza un tema rus tradicional en els dos primers quartets en honor del príncep que li va fer l'encàrrec. En el Quartet de corda op. 59 núm. 1, el "tema rus" és el tema principal de l'últim moviment. En l'op. 59 núm. 2, el tema apareix en la secció B del tercer moviment, l'scherzo; aquest tema es basa en una cançó popular russa que també va ser utilitzada per Modest Mussorgski en l'escena de la coronació de la seva òpera Boris Godunov, en El conte del tsar Saltan de Nicolai Rimski-Kórsakov, per Sergei Rachmaninov en el sisè moviment, "Slava", de les seves Sis peces per a duet de pianos, op. 11, i per Ígor Stravinski en el seu ballet L'ocell de foc. En el tercer quartet, l'op. 59 núm. 3, no hi ha un tema rus clar tot i que alguns experts reconeixen el tema de l'Andantino com una melodia russa.
Els quartets no foren ben rebuts, ja que es van apartar en el seu contingut i abast emocional del quartet de corda tradicional fins al moment. Es diu que un cèlebre violoncelista alemany, Romberg, va dir que la seva part era "absurda". No obstant això, una revisió publicada el 1807 va portar a comentaris favorables: "Tres nous quartets de corda de Beethoven, molt llargs i difícils ... estan atraient l'atenció de tots els coneixedors. La concepció és profunda i la construcció excel·lent, però no són de fàcil comprensió."

## Referències

* 1 2 de la Guardia, Ernesto. Los cuartetos de Beethoven. Su historia y análisis. Buenos Aires: Ricordi, 1952, p. 245. ISBN 950-22-0186-8. , p. 68
* ↑ The Guardian
# Nina dei lupi

Nina dei lupi és una pel·lícula italiana del 2023 dirigida per Antonio Pisu i basada en la novel·la homònima del 2011 d'Alessandro Bertante. Ha estat subtitulada al català.
La pel·lícula es va presentar el 30 d'agost de 2023 a la Giornate degli autori de la 80a Mostra Internacional de Cinema de Venècia, com a pel·lícula d'obertura, i es va estrenar als cinemes italians l'endemà.

## Argument

Una tempesta solar sobtada fa que tots els dispositius electrònics del planeta restin inutilitzables. El mateix dia, un nadó acaba de néixer prop d'un petit poble perdut a les muntanyes i es diu Nina.

## Repartiment

* Sara Ciocca: Nina
* Sergio Rubini: Fosco
* Sandra Ceccarelli: Diana
* Cesare Bocci: Alfredo
* Davide Silvestri: Alessio
* Tiziana Foschi: Betta
* Caterina Gabanella: Giovanna
* Fabio Ferrari: padre Giorgio
* Paolo Rossi Pisu: Ardeo
* Tommaso Di Marco: Luca

## Producció

La pel·lícula es va rodar principalment a Trentino, entre Ala i Vallarsa, durant els mesos d'octubre i novembre de 2022.

## Distribució

La pel·lícula es va estrenar als cinemes italians el 31 d'agost de 2023 per Genoma Films.

## Premis

* 2023 - Festival Internacional de Cinema de Venècia
** Premi NuovoIMAIE Talent Award a Sara Ciocca

## Notes

* ↑ Nina dei lupi al web del Festival de Sitges
* ↑ Nina dei lupi a goitaquefanara.cat
* 1 2 «Nina dei Lupi, il trailer del film di apertura delle Giornate degli Autori». Ciak Magazine, 03-08-2023.
* ↑ "No hay ni buenos ni malos en esta película; las personas hacen lo que tienen que hacer para sobrevivir", cineuropa.org
* ↑ «Nina dei Lupi, sette settimane di riprese in Trentino». Provincia di Trento, 24 ottobre 2022.
* ↑ «Premi collaterali dell'80ª Mostra». labiennale.org. Biennale di Venezia, 08-09-2023.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Dr. Slump: El secret del castell de Nanaba

Dr. Slump: El secret del castell de Nanaba (Dr.スランプ アラレちゃん ほよよ!ナナバ城の秘宝, Dokutā Suranpu Arare-chan Hoyoyo! Nanaba-jō no Hihō) és una pel·lícula anime japonesa de dirigida per Hiroki Shibata del 1984. És la quarta pel·lícula del manga Dr. Slump d'Akira Toriyama. Està doblada al català.

## Argument

Ambientat el 1929, en Senbei Norimaki troba a la muntanya un tresor secret anomenat "Ull de l'arc de Sant Martí" del llegendari Castell de Nanaba, que segons la llegenda, pot concedir qualsevol desig.

## Doblatge

| Nom del personatge | Actor de veu en japonès | Actor de veu en català |
| Arale Norimaki | Mami Koyama | Anna Maria Camps |
| Akane Kimidori | Kazuko Sugiyama | Maria Rosa Guillén |
| Bisuna | Asao Koike | Jordi Ribes |
| Taro Soramame | Toshio Furukawa | Ivan Pera |
| Obokaman | Mitsuko Horie | Enric Isasi-Isasmendi |
| Pisuke Soramame | Naomi Jinbô | Gemma Laborda |
| Senbei Norimaki | Kenji Utsumi | Ramon Puig |
| Geni | Jôji Yanami | Enric Serra Frediani |

## Estrena

Dr. Slump: El secret del castell de Nanaba es va estrenar al Japó el 22 de desembre de 1984, on va ser distribuïda per Toei Animation.
El 28 de desembre de 1995 es va estrenar a TV3 en llengua catalana.

## Referències

* ↑ «Dr. Slump: El secret del castell de Nanaba». esadir.cat. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ «Dr. Slump & Arale-chan Hoyoyo! Nanaba Shiro no Hihou». imdb.com. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ «[https://doblatgeanimecatala.blogspot.com/2021/12/el-dr-slump-el-secret-del-castell-de.html EL DR. SLUMP: EL SECRET DEL CASTELL DE NANABA]». Doblatge anime català. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ «DR. SLUMP 4 The secret of the Nanaba Castle (TOEI ANIMATION FILM LIST)». Toei Animation. Arxivat de l'original el 2015-07-26. [Consulta: 24 desembre 2016].
* ↑ «Mundo Deportivo / Televisión». Mundo Deportivo, 28-12-1995. [Consulta: 15 juliol 2024].
# Drac de Reus

El Drac de Reus és un dels elements de Seguici Festiu de la ciutat És un element propi de les festes majors i del bestiari popular d'arreu del país, i acompanya moltes vegades les colles de diables.
A Reus no ha format part del Seguici Festiu fins a èpoques molt recents, però al segle xix, quan van arribar els absolutistes al poder, els frares de Sant Francesc, van organitzar una processó per a celebrar l'acabament del claustre del convent, van construir un immens drac de cartró, i el situaven al davant «lo mateix que fan los gegants» diu l'historiador reusenc Andreu de Bofarull. Era un drac de foc fet a l'estil vilafranquí (al convent hi havia un frare d'aquella població) «que tenia lo bech obert, la llengua movedissa i fins treya foch pels queixals», però els coets i carretilles que tirava anaven adreçats a les cases dels liberals, i s'explica que el posaven a la porta de les cases engegant la pluja de foc. Aquest drac va tenir curta vida, ja que amb l'arribada dels liberals el 1834 es va acabar la festa. Però els liberals en van construir un altre i el van anar a cremar al mig de la plaça del Mercadal un dimarts de carnaval, fent burla dels frares.
El Drac actual és una bèstia tant de seguici com de correfoc, que va sorgir de l'entitat del Ball de diables de Reus, va ser construït l'any 1991 per Albert Macaya i estrenat l'any 1992 en commemoració de la tradició que diu que feia 400 anys de l'aparició de la Mare de Déu de Misericòrdia.
És un Drac d'un sol cap, de color verd, porta una llarga fila d'escates que li recorre l'espinada amb unes ales grans i una cua caragolada i acabada en punta. El 1996 va ser reformat i li van posar quatre potes. És una figura de dimensions mitjanes, portada per una sola persona i dansa amb una melodia interpretada per una cobla de ministrers, amb sac de gemecs, acordió, tarota, flabiol i tamborí. Té punts de foc a la boca, al coll, a les ales i al llaç i punta de la cua.
Actua per Sant Jordi amb una cercavila i una encesa, per Sant Joan al cercavila de foc a la nit, per Sant Pere els dies 28 i 29 de juny, i per les Festes de Misericòrdia el 25 de setembre

## Característiques tècniques

* Material: Fibra de vidre
* Mides: Llargada: 2,50 m. Amplada: 2,00 m. Alçada: 1,30 m.
* Pes: 60kg.
* Foc: Té 11 punts de foc que de vegades varien.

## Referències

* ↑ Bofarull, Antoni de. Costums que's perden y recorts que fugen (Reus de 1820 a 1840). Barcelona: La Renaixensa, 1880, p. 109.
* ↑ Flores, Montserrat. «El Drac». A: Sant Pere: Festa Major de Reus. Reus: l'Ajuntament, 2009. Pàg. 189
* 1 2 «Drac de Reus». Bestiari. Agrupació del bestiari festiu i popular de Catalunya. [Consulta: 9 juliol 2024].
* ↑ Protocol de les Festes Majors de Reus. Reus: Arxiu Municipal, 2006, p. 66. ISBN 8489688362.
# Agaricomycotina

Els agaricomicotins (Agaricomycotina) és una subdivisió de la divisió o fílum dels basidiomicots (Basidiomycota). Conté més de 30.000 espècies, un 98% de les quals són de la classe Agaricomycetes, que inclou molts dels fongs coneguts com a bolets. Les espècies d'Agaricomycotina que no són Agaricomycetes inclouen els fongs gelatinosos, certs llevats i altres.

## Taxonomia

La subdivisió dels agaricomicotins inclou cinc classes:
* Classe Agaricomycetes
* Classe Bartheletiomycetes
* Classe Dacrymycetes
* Classe Tremellomycetes
* Classe Wallemiomycetes

## Referències

* 1 2 Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
* Hibbett DS, et al. 2007. A higher-level phylogenetic classification of the Fungi. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Mycological Research 111:509–547.
* Smith, G. M. 1955. Cryptogamic Botany, Vol. I, Algae and Fungi, 2nd Ed. McGraw Hill Book Co., Nova York. 546 pp.

## Enllaços externs

* Tree of Life Agaricomycotina Arxivat 2015-09-13 a Wayback Machine.
* Hymenomycetes Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. at the Tree of Life Web Project
# Giulietta e Romeo (Vaccai)

Giulietta e Romeo és una òpera en dos actes del compositor italià Nicola Vaccai, amb llibret de Felice Romani, basat en la tragèdia del mateix nom de Luigi Scevola i, en última instància, en el Romeu i Julieta de Shakespeare. Va ser estrenada en el Teatre de la Canobbiana de Milà el 31 d'octubre de 1825.

## Història

Encara que Vaccai va escriure altres nou òperes, aquesta va ser la més coneguda de totes en la seva època: va ser estrenada també a Barcelona el 26 de maig de 1827, a París l'11 de setembre de 1827, a Lisboa en la tardor de 1828, a Londres el 10 d'abril de 1832, i a Mèxic al juliol de 1841. Traduïda a l'alemany per l'editorial Kollmann, va ser representada en Graz el 12 d'octubre de 1833 i a Budapest el 31 de juliol de 1845.
En una representació de I Capuleti e i Montecchi de Vincenzo Bellini el 27 d'octubre de 1832, a Bolonya, a petició de María Malibrán, que interpretava el paper de Romeo, l'última escena de la cèlebre òpera belliniana va ser substituïda pel corresponent nombre de l'òpera de Vaccai. Aquesta substitució es va fer habitual durant la resta del segle xix, fins al punt d'arribar a imprimir-se, en les partitures de I Capuleti e i Montecchi, el final de Vaccai com a annex.

## Referències

* ↑ «AmadeusOnline.net».
* ↑ «Teatro». Diari de Barcelona, 26-05-1827, pàg. 8.
# Das Wunder der Heliane

Das Wunder der Heliane (en alemany, El miracle de Heliane, en català), op.20, és una òpera en tres actes d'Erich Wolfgang Korngold amb un llibret en alemany de Hans Müller-Einigen, basat en el misteri Die Heilige (La santa) escrit pel poeta austríac Hans Kaltneker. Va ser representada per primera vegada a la Staatsoper d'Hamburg el 7 d'octubre de 1927. L'editorial de música Schott va publicar una suite per a violí i piano basada en la música de l'ària Ich ging zu ihm.

## Personatges

| Personatges | Tessitura | Elenc de l'estrena, 7 d'octubre de 1927 (Director: Egon Pollak) |
| Heliane | soprano | Maria Hussa |
| El governant, el seu marit | baríton | Rudolf Bockelmann |
| L'estranger | tenor | Carl Günther |
| La missatgera | contralt | Sabine Kalter |
| El porter | baix | Hermann Markowski |
| El jutge cec | tenor | Gunnar Graarud |
| El jove | tenor | Jan Berlik |
| Els sis jutges: | Els sis jutges: | Paul Schwarz, Hermann Siegel, Julius Gutmann, Peter Kreuder, Herbert Taubert, Arnold Greve |
| Els serafins muts: | Els serafins muts: | Olga Schramm-Tschörner, Franziska von Issendorf, Olga Wiese, Frieda Singler, Sophie Bock, Erna Homann, Janna Maria Balß |
| El poble | cor | |

## Enregistraments

* Nicolai Gedda, Andreas Scholz, Anna Tomowa-Sintow, Gotthold Schwarz, Hartmut Welker, John de Haan, et al. Director: John Mauceri, Orquestra Simfònida de la Ràdio de Berlin. 3x CD, DDD, Decca, de la sèrie "Entartete Musik".

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en anglès). Schott Music. [Consulta: 2 febrer 2020].
# En la boira

En la boira (V mlhách) és un cicle per a piano del compositor txec Leoš Janáček, l'últim dels seus treballs més importants per a l'instrument. Les peces van ser estrenades el 7 de desembre de 1913 per Marie Dvořáková, en un concert organitzat per la societat coral moraviana de Kroměříž.
Va ser compost el 1912, data en la qual Janáček va patir la mort de la seva filla Olga i les seves òperes encara eren rebutjades als teatres d'òpera de Praga. Les quatre parts del cicle estan escrits en tonalitats "nebuloses", amb cinc o sis bemolls. Una altra característica del cicle és el constant canvi de temps. L'atmosfera del cicle se sol caracteritzar com a impressionista, amb influència de Claude Debussy.

## Enregistraments

* Janáček: Piano Sonata 1.X.1905 • In the Mists etc. (Leif Ove Andsnes) CD 2000 EMI Records Ltd 7243 5 61839 2 6
* Leos Janácek: A Recollection. (András Schiff) CD 2001 Ecm Records B000059X1W
* Janáček: Complete Piano Works. (Jan Jiraský) CD ArcoDiva 2004. UP 0071-2132
* Janáček: Piano Works. (Josef Páleníček) CD Supraphon 2005. EL SEU 3812-2
* Janácek: Piano Works.(Håkon Austbø) CD Brilliant Classics B0009IW8RG
* In The Mists. (Ivana Gavrić) CD 2010 Champs Hill Records CHRCD009

## Bibliografia

* Janáček, Leoš: V mlhách. Urtext. Praga: Editio Bärenreiter Praha,2005. BA 9500

## Vegeu també

* Llista de composicions de Leoš Janáček
# The Indian Queen

The Indian Queen, Z. 630 (en anglès, La reina índia), és una semiòpera en cinc actes, amb música de Henry Purcell. Es va estrenar en el Theatre Royal, Drury Lane de Londres el 1695. La data exacta es desconeix, però Peter Holman suposa que va poder haver-se estrenat al juny, sense la mascarada de l'Acte V, que va haver de completar-se després de la mort de Purcell al novembre pel seu germà Daniel. El llibret és una versió revisada de l'obra The Indian Queen (1664) de John Dryden i Sir Robert Howard. Va ser l'última semiòpera de Purcell.
Com és típic de les semiòperes, es combinen escenes parlades amb peces cantades. L'obra relata els conflictes imaginaris entre els asteques i els inques (fet que és geogràficament absurd, els primers se situaven en el que avui és Mèxic i els segons en el que és Perú, països que no són veïns) i els amors entre la reina dels asteques i el general dels inques.

## Enregistraments

* The Indian Queen Solistes, St. Anthony Singers, Orquestra de cambra Anglesa, dirigida per Charles Mackerras (Decca L'Oiseau-Lyre, 1966)
* The Indian Queen Solistes, Deller Singers, King's Musick, dirigida per Alfred Deller (Harmonia Mundi)
* The Indian Queen Solistes, Cor Monteverdi, Solistes Barrocs Angleses, dirigida per John Eliot Gardiner (Erato, 1980)
* The Indian Queen Solistes, Academy of Ancient Music, dirigida per Christopher Hogwood (Decca L'Oiseau-Lyre, 1995)
* The Indian Queen Solistes, The Purcell Simfony i the Purcell Simfony Voices (Linn, 1995)
* The Indian Queen Solistes, Scholars' Baroque Ensemble (Naxos, 1998)

## Referències

* ↑ Peter Holman

## Bibliografia

* Holden, Amanda (Ed.), The New Penguin Opera Guide, Nova York: Penguin Putnam, 2001 ISBN 0-140-29312-4
* Warrack, John i West, Ewan, The Oxford Dictionary of Opera Nova York: OUP: 1992 ISBN 0-19-869164-5

## Enllaços externs

* "The Indian Queen Arxivat 2011-06-15 a Wayback Machine." - Dades i discografia a operone.de (en alemany)
* "Indian Queen, The" - Diccionari de l'òpera (en italià)
* Llibret (anglès)
* Llibret (anglès / espanyol) Kareol
# Avemaria (Janáček)

Avemaria, JW II/14 (en txec Zdrávas Maria), és una obra vocal de Leoš Janáček per a tenor (o soprano), cor, violí i orgue o piano. Es va estrenar el 18 d'octubre de 1943 a l'església de Sant Ciril i Sant Metodi de Brno, sota la direcció de Karel Hradil.

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra» (en alemany). Leoš Janáček Gesellschaft. [Consulta: 28 novembre 2016].

## Vegeu també

* Llista de composicions de Leoš Janáček
# Dijous Bo

El Dijous Bo és la principal fira de la ciutat d'Inca, a Mallorca.

## Història i importància del Dijous Bo

El Dijous Bo, la fira més emblemàtica d’Inca, té uns orígens incerts, però es creu que es remunta a l'època islàmica, quan ja hi havia un mercat actiu a la zona. La primera referència escrita d'aquest mercat es troba en una còpia del Llibre del Repartiment feta el 1269, on s'esmenta un assentament anomenat Alcariat Azoch, que en àrab significa "alqueria del mercat".
Durant els segles xiii i xiv, Inca es consolidà com un centre comercial important, especialment pel mercat setmanal dels dijous, documentat des de 1375. Aquesta activitat era clau per a l'economia local, amb la presència de comerciants, pagesos i artesans de diferents oficis. Amb el temps, les fires anuals van complementar el mercat habitual, donant lloc a una tradició que ha perdurat fins avui.

## El conflicte amb Llucmajor i la regulació de les fires

Durant el segle xvi, les fires d'Inca i Llucmajor van entrar en disputa per la seva celebració. L'emperador Carles V havia concedit a Llucmajor el privilegi de fer la seva fira primer, i la d'Inca havia de començar més tard, després de Sant Lluc. Aquesta situació generà un llarg litigi que es resolgué el 1546, establint que les fires d'Inca tindrien lloc després de les de Llucmajor.
A finals del segle xix, la fira d'Inca es transformà progressivament en una gran celebració amb tres diumenges previs al Dijous Bo, coincidint amb la festivitat de Santa Maria la Major. També existia el Dijous Gros, una fira primaveral que acabà desapareixent per la competència de la fira de Sineu.

## El Dijous Bo en l'actualitat

Al llarg del segle xx, l'Ajuntament d'Inca va assumir un paper clau en l'organització de la fira, impulsant nous esdeveniments i promocionant-la amb programes i cartells oficials des de 1969. Avui dia, el Dijous Bo ha evolucionat fins a convertir-se en una de les fires més importants de Mallorca, amb una gran afluència de visitants i una cobertura destacada als mitjans de comunicació.
Més enllà del mercat tradicional i les exposicions de bestiar, la fira ofereix una àmplia varietat d'activitats, com exhibicions d'artesania, certàmens culturals, competicions esportives i concerts. El Dimecres Bo, la vigília de la fira, dona el tret de sortida a la celebració amb activitats als carrers i un correfoc final.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 309-310. ISBN 84-8661702-2.
* 1 2 3 4 5 Serra Figuerola, Joana Maria «Dijous Bo» (PDF). El Mirall, núm. 183, 2007. ISSN: 0214-784X.
* 1 2 Pieras Salom, 2002.
* ↑ Frau, Joan; Ferriol, Rosa; Moure, Iñaki «Dijous Bo 2023: Una feria cálida y concurrida». Diario de Mallorca, 16-11-2023.
* ↑ «Esdeveniment Dijous Bo». Agència d'Estratègia Turística de les Illes Balears. [Consulta: 4 març 2025].

## Bibliografia

* Pieras Salom, Gabriel; Coll Terrasa, Pep; Llompart Seguí, Miquel. Dijous Bo: un fet històric. Associació Filatèlica d'Inca, novembre 2002. ISBN 84-95694-53-0.

## Enllaços externs

* Dijous Bo - Lloc web oficial
# Asunción Quinzá Alegre

Asunción Quinzá Alegre (València, 13 d'abril de 1965) és una advocada i política valenciana, diputada a les Corts Valencianes en la V, VI i VII legislatures.

## Biografia

Establerta a l'Eliana, hi ha estat presidenta del Partit Popular (PP) local, secretària de sanitat en el comitè executiu provincial del PP, regidora de l'ajuntament de l'Eliana, diputada provincial de València, vicepresidenta de l'Agència de l'Energia de València de la Diputació de València i membre del Consell Social de la Universitat Politècnica de València.
Fou escollida diputada per València a les eleccions a les Corts Valencianes de 1999 (en substitució de Martín Quirós Palau), 2003 i 2007. Ha estat vicepresidenta de la Comissió d'Obres Públiques i Transports i de la Comissió Especial d'Estudi sobre la seguretat ciutadana a la Comunitat Valenciana. També ha estat membre del Consell Assessor de Radiotelevisió Espanyola de la Comunitat Valenciana i portaveu de la Comissió Especial d'Estudi contra la Violència de Gènere. En 2011 fou nomenada Secretària Autonòmica de Governació de la Conselleria de Governació i Justícia de la Generalitat Valenciana.
El 2023, amb la tornada del PP a la Generalitat Valenciana, Quinzá va tornar al govern com a Secretària Autonòmica d'Igualtat i Diversitat depenent de la consellera de Serveis Socials, Igualtat i Habitatge dirigida per Susana Camarero.

## Referències

* 1 2 Fitxa de les Corts Valencianes Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., VI Legislatura
* ↑ Julià, Dafne «La otra cara de: Asunción Quinzá Alegre». L'Eliana 2000, 7-1996, pàg. 11.
* ↑ El Gobierno valenciano nombra a Asunción Quinzá como secretaria autonómica de Gobernación, Europa Press, 15 d'abril de 2011
* ↑ Fitxa del Càrrec al web de la Generalitat Valenciana
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «La elección de Morera como senador: una crisis sin control en Compromís que amenaza con ruptura» (en castellà). [Consulta: 5 octubre 2023].