OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nano-

Nano (símbol n) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10$^{-9}$, o 1/1.000.000.000 o 0,000 000 001.
Adoptat el 1960, prové del grec νᾶνος (nános); que significa nan
Per exemple;
    1 nanòmetre = 1 nm = 10$^{-9}$ metres = 0,000 000 001 metres
    1 nanogram = 1 ng = 10$^{-9}$ grams = 0,000 000 001 grams
    1 nanosegon = 1 ns = 10$^{-9}$ segons = 0,000 000 001 segons
    1 nanolitre = 1 nl = 10$^{-9}$ litres = 0,000 000 001 litres
El prefix nano també s'utilitza en moltes paraules, sobretot en ciència i tecnologia, per referir-se a sistemes o processos que tenen lloc a escala minúscula, o a camps de coneixement especialitzats en aquests temes. Per exemple,
* nanoplàncton
* nanotecnologia
* nanotub

## Referències

* ↑ «SI-prefixes». Oficina Internacional de Pesos i Mesures. [Consulta: 11 febrer 2015].
Viccionari
# Josep Maria Mascort Galibern

Josep Maria Mascort Galibern (Barcelona, 3 de març de 1890 - maig de 1947) fou un pintor i paisatjista català que va desenvolupar la seva biografia personal a Torroella de Montgrí i especialment també a l'Estartit.

## Biografia

Va néixer acccidentalment a Barcelona, però va viure sempre a Torroella de Montgrí. Fill de Baldomero Mascort Comas, natural i veí de Torroella de Montgrí, farmacèutic de professió; i de Clara Galibern Rezende, fou enviat a Barcelona, juntament amb el seu germà i la seva germana, a estudiar batxillerat, i el 1907, amb 17 anys, assistia a classes a l'escola d'art la Llotja i fou admès com a soci de número al Cercle Artístic de Barcelona. El 1908 anà a Madrid, on va estudiar amb Sorolla, aprenent del mestre, i va fer exercicis de còpia al Museo del Prado. Tornà a Barcelona on completà els estudis artístics al Conservatori de Música del Liceu sota el guiatge d'Enric Morera, i cap el 1911 tornà a estudiar dibuix i pintura a la Llotja, amb Fèlix Mestres com a professor.
Va mantenir sempre una estreta vinculació amb Torroella de Montgrí, que era l'argument principal de les seves teles. Es va integrar al poble, participant de la seva quotidianitat i esdeveniments diversos: va col·laborar en la publicació Mont Gris; feu la primera portada del Llibre de la Festa Major de Torroella de Montgrí, i dissenyà la bandera del sometent i el penó de l'Orfeó torroellenc el 1933.
Morí el maig de 1947, a Barcelona, als 57 anys, després d'una llarga malaltia.

## Obra

Paisatgista que evolucionà cap a una factura impressionista feta de pinzellades soltes i fermes, de jocs de colors vius i esclatants. El 1911 va participar en la VI Exposició Internacional d'Art de Barcelona, guanyant la tercera medalla en la secció de pintura. El 1929 exposà al Museu d'Art Contemporani de Madrid, on presentà olis pintats a Mallorca. Exposà a la Sala Busquets de Barcelona. Participà en les exposicions col·lectives: 'Barcelona vista pels seus artistes'; 'Montserrat vista pels pintors catalans'; 'Art Nacional de Primavera', a Barcelona o les Nacionals a Madrid.

## Bibliografia

* Creixel Cabeza, Rosa Maria. José Maria Mascort. La força del paisatge. Fundació Mascort, 2009. ISBN 978-84-613-2662-4.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Mascort Amigó, Ramon. Els masos del Montgrí. Torroella de Montgrí: Can Quintana. Museu de la Mediterrània, novembre 2010, p. 182-184.
* 1 2 «José Maria Mascort». Emporion, 04-02-2020.
# Emblema d'Angola

L'emblema d'Angola, (i no pas un escut d'armes, ja que no segueix les lleis de l'heràldica), en la seva versió actual data del 1990, any en què es va canviar el nom oficial de l'estat, «República Popular d'Angola» –adoptat arran de la independència, el 1975–, per l'actual «República d'Angola». Amb tot i això, l'escut conserva encara tota la imatgeria marxista de l'emblema originari, elements que es repeteixen també a la bandera estatal.
Es tracta d'un emblema circular al centre del qual hi ha un matxet i una aixada passats en sautor, en al·lusió a la revolució del poble agrícola treballador que va dur a la independència. Al damunt, una estrella de cinc puntes, un altre símbol socialista, en representació del progrés. A sota, un sol ixent, que tradicional significa un nou començament.
Tots aquests elements estan envoltats d'un cercle format per mitja roda dentada, símbol dels treballadors de la indústria, i a l'altra meitat un ram de cotó i una panotxa de blat de moro, per la significació d'aquests recursos agrícoles en l'economia angolesa.
A la base, un llibre obert representa la importància de l'educació. Sota l'escut, una cinta porta escrit el nom oficial de l'Estat en portuguès; aquest és l'únic element que va canviar en la modificació que es va fer a l'escut el 1990.

## Escuts usats anteriorment

* Escut durant l'època colonial portuguesa (1935-1951)
* Escut durant l'època en què Angola fou província portuguesa (1951-1975)
* Emblema de la República Popular d'Angola (1975-1992)

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut d'Angola (anglès)
* Hubert Herald – Escut d'Angola (neerlandès) (anglès)

## Vegeu també

* Bandera d'Angola
# Stabat Mater (Poulenc)

Stabat Mater és una composició musical de Francis Poulenc de 1950 de la seqüència de l'Stabat Mater. Poulenc va compondre la peça en resposta a la mort del seu amic, l'artista Christian Bérard. Primer va considerar escriure un Rèquiem per Bérard, però, després de tornar a l'ermita de la Mare de Déu Negre de Rocamadour, va seleccionar el text medieval de l'Stabat Mater. La partitura de Poulenc és per a soprano, cor mixt i orquestra, i s'estrenà el 1951 al Festival d'Estrasburg. Va ser ben rebut per tot Europa i als Estats Units, on va guanyar el Premi del Cercle de Crítics de Nova York a la Millor Obra coral de l'any. A Catalunya va arribar el 8 de novembre de 1958, en un concert pertanyent a la celebració del cinquantè aniversari del Palau de la Música Catalana de Barcelona, amb la participació de la soprano francesa Jacqueline Brumaire, de l'Orfeó Català i la direcció de Lluís Maria Millet. El compositor va estar present durant el concert.

## Referències

* ↑ Stabat Mater (Poulenc): Partitura lliure a l'IMSLP.
* ↑ Mellers, Wilfrid 1993, Francis Poulenc, Nova York: Oxford University Press
* ↑ Hell, Henri 1959, Francis Poulenc, London: John Calder
* ↑ «Stabat Mater / Parsifal». Centre de Documentació del Palau de la Música Catalana, 01-11-1958. [Consulta: 8 novembre 2017].
* ↑ «La estancia de Francis Poulenc en Barcelona». La Vanguardia, 09-11-1958, pàg. 33.
# Fraates I de Pàrtia

Fraates I va ser rei de Pàrtia de l'any 181 aC al 173 aC. Era fill de Friapaci de Pàrtia, que va morir potser el 181 aC i Fraates I va ser proclamat rei.
Segons l'historiador Justí, després de llargues lluites, l'any 178 aC els amardis van quedar sotmesos als parts i al mateix temps es van expandir cap al regne oriental de Bactriana. Va conquerir les anomenades Portes Sarmàtiques que li obrien el pas cap a Mèdia. Al mateix temps va reforçar l'exèrcit davant les victòries que havia obtingut Antíoc IV, rei de l'Imperi Selèucida en les batalles contra Judea.
Fraates I va morir cap a l'any 173 aC en una batalla contra els selèucides, i el va succeir el seu germà Mitridates I el gran o el diví.

## Referències

* 1 2 3 Justí. Justini Historiarum Philippicarum, 41 -42
* ↑ Moya Galiano, Fabio. Escitas: señores del arco y la flecha. Còrdova: Almuzara, 2022, p. 236. ISBN 9788411313490.
| Precedit per: Fraapatios | Imperi Part | Succeït per: Mitridates I el gran |
# Francesc Amengual i Abraham

Francesc Amengual i Abraham (Palma, segle XIX - Palma, 1909) fou un polític, periodista, historiador, arxiver i musicògraf mallorquí.
És autor de l'obra El arte del canto Mallorca (Palma, 1895, 3 vols.), considerada la recopilació més completa de la música mallorquina del s. XIX. Aquesta obra abraça temes sobre òpera, cantants i gusts musicals, entre d'altres, de fet la primera part anomenada Edad de Oro conté 63 pàgines d'informació oral i documental sobre el «bel canto» a la ciutat de Palma. També escriví Asuntos teatrales (1900), Bocetos artísticos (1905) i Música religiosa a Mallorca (1905) amb un pròleg de Benito Pons Fabregues.

## Referències

* 1 2 COMPANY FLORIT, Joan. «Amengual i Abraham, Francisco [Francesc]». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 1, p. 408.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 287-288. Palma: Promomallorca, p. Ponç Fàbregues, Benet. ISBN 84-8661702-2
* ↑ Amengual Abraham, Francisco. El arte del canto en Mallorca: apuntes para un libro. Primera parte. Edad de oro (en castellà). Est. Tip. de B. Rotger, 1895, p. 63.

## Bibliografia

* Amengual Abraham, F. La música religiosa en Mallorca: recopilación de los escritos de los Rdos. Pp. Fr. Pohtier, Uriarte, Villalba y Mocquereau. Palma: Est. Tip. de F. Soler Prats., 1905.
* J. Parets, P. Estelrich, B Massot. Diccionari de compositors mallorquins (siglos XV-XIX). Mallorca: Ed. Cort 1987.
* Amengual Abraham, Francesc. El arte del canto en Mallorca: apuntes para un libro. Primera parte. Palma: Edad de Oro, 1895.
# Fluorur de calci

El fluorur de calci, CaF₂, és un compost químic inorgànic iònic format per cations calci, Ca$^{2+}$ i anions fluorur, F$^-$. Es presenta en forma de cristalls blancs o de pols. De forma natural se'l troba en el mineral fluorita. És un compost molt insoluble en aigua. Cristal·litza en el sistema cúbic on el Ca$^{2+}$ es coordina amb 8 anions fluorur, F$^-$, i cada anió fluorur amb 4 cations Ca$^{2+}$.
És una substància lleugerament tòxica per als humans (LD$_{50}$: 4250 mg/kg en rates) però no representa excessius problemes per la seva baixa solubilitat.
El fluorur de calci natural és una important font d'anions fluorur i per això és emprat en diferents processos químics. De la fluorita s'obté el sulfat de calci, CaSO₄, i fluorur d'hidrogen, HF, per reacció amb l'àcid sulfúric, H₂SO₄:
    CaF$_{2(s)}$ + H₂SO$_{4(l)}$ → CaSO$_{4(s)}$ + 2 HF$_{(g)}$
El fluorur d'hidrogen així obtingut es transforma posteriorment el fluor, F₂, fluorocarbonis, etc.

## Aplicacions
### Òptica

El fluorur de calci s'empra en instruments òptics, ja que és transparent a la radiació que va de l'infraroig a l'ultraviolat (des de 0,125 µm a 9 µm de longitud d'ona). El seu índex de refracció és 1,4365 a 0,5 µm. Representa un avantatge per a aquests usos d'òptica que sigui un material químicament bastant inert, però presenta una lleugera birefringència que es veu incrementada per davall de 0,157 µm de longitud d'ona, la qual cosa excedeix el límits de tolerància. S'empra en la fabricació de prismes, lents, plans, discs, etc. que són utilitzats en instruments com espectroscopis, analitzadors, microscopis, làsers UV, piròmetres, etc.

### Metal·lúrgia

S'empra en la fosa del ferro, en la fabricació del fluorur d'hidrogen, en l'elaboració de criolita sintètica (Na₃AlF₆) emprada en la reducció electrolítica de la bauxita per obtenir alumini, en les metal·lúrgies de l'antimoni, plom, magnesi, ferro, silici, manganès, coure, or i argent.

### Indústria

El fluorur de calci també s'empra en la manufactura de vidres, de la llana mineral, de materials fosforescents, en pigments de pintures, agent d'unió d'abrasius i per a preservar la fusta.

## Referències

* ↑ SI Termografia Infraroja http://www.termografia.com/paginas/termografia/cristales.htm

## Bibliografia

* LIDE D.R. (Ed.) Handbook of Chemistry and Physics. CRC Press. 77th Ed. (1996-1997) New York
* ACROS ORGANICS http://www.acros.be/ Arxivat 2008-05-21 a Wayback Machine. http://www.panreac.com/new/esp/catalogo/fichastec/211221ES.HTM
* SCIENCELAB http://www.sciencelab.com/xMSDS-Calcium_fluoride-9927120 Arxivat 2007-07-24 a Wayback Machine.
# Simfonia núm. 23 (Mozart)

La Simfonia núm. 23 en re major, K. 181 (K. 162b) és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart que va acabar el 19 de maig de 1773. Sovint també se la sol considerar una "Obertura", tot i que la partitura autògrafa presenta el títol de "Simfonia". La simfonia està instrumentada per a dos oboès, dues trompes, dues trompetes i corda.
Mozart va escriure l'obra com un únic moviment ininterromput, el qual està constituït per tres tempi diferents:
* Allegro spirituoso, en compàs 4/4.
* Andantino grazioso, en compàs 3/8.
* Presto assai, en compàs 2/4.

## Referències

* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XIII. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 23, K. 181: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Simfonia núm. 1 (Schubert)

La Simfonia núm. 1 en re major, D. 82 fou composta per Franz Schubert el 1813, quan tenia 16 anys. Malgrat la seva joventut, la seva primera simfonia és una gran peça de música orquestral.
El primer moviment, introductori, és un Adagio senyorial, amb reminiscències de la Simfonia núm. 104 de Joseph Haydn en el seu format. Un curt Adagio es succeït per un Allegro vivace.
La simfonia té un conjunt instrumental format per 1 flauta, 2 oboès, 2 clarinets en la, 2 fagots, 2 trompes en re, 2 trompetes en re, timbales i corda. L'orquestració, amb un bon equilibri entre la corda i el vent, permet que la puguin interpretar orquestres de cambra petites, però també gran orquestres. Les trompetes tenen un registre particularment agut com en moltes de les obres primerenques de Schubert.
La durada d'una interpretació habitual és d'uns 26 minuts.
* Adagio — Allegro vivace
* Andante, en sol major
* Menuetto. Allegro
* Allegro vivace
# Isaki Lacuesta

Isaki Lacuesta (Girona, 1975) és un director de cinema i guionista gironí que en la seva producció engloba tant el documental com la ficció o les videoinstalacions. Compagina el cinema amb la docència.

## Obres
### Llargmetratges

* 2002: Cravan vs Cravan (documental sobre Arthur Cravan)
* 2006: La leyenda del tiempo
* 2009: Los condenados
* 2010: La noche que no acaba
* 2011: El quadern de fang
* 2011: Els passos dobles (Conquilla d'Or a la millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià)
* 2015: Murieron por encima de sus posibilidades
* 2016: La propera pell
* 2018: Entre dos aguas (Conquilla d'Or a la millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià, Millor pel·lícula en llengua no catalana i direcció als Premis Gaudí de 2019)
* 2022: Un año, una noche (Premi del Jurat Ecumènic a la Berlinale i Premi Goya al millor guió adaptat)
* 2024: Segundo premio (sobre Los Planetas. Premis a la millor pel·lícula, direcció i muntatge al Festival de Cine de Màlaga)

### Guions

* 2008: Garbo, l'espia, en col·laboració amb María Hervera i Edmond Roch (Gaudí al millor guió als Premis Gaudí de 2010)

## Premis
### Premis Gaudí

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 2010 | Millor pel·lícula documental | Garbo, l'espia (L'home que va salvar el món) | Guanyador |
| 2010 | Millor guió | Garbo, l'espia (L'home que va salvar el món) | Guanyador |
| 2010 | Millor pel·lícula en llengua no catalana | Els condemnats | Guanyador |
| 2016 | Millor pel·lícula en llengua no catalana | Els passos dobles | Nominat |
| 2017 | Millor pel·lícula | La propera pell | Guanyador |
| 2017 | Millor direcció | La propera pell | Nominat |
| 2017 | Millor guió | La propera pell | Guanyador |
| 2019 | Millor pel·lícula en llengua no catalana | Entre dos aguas | Guanyador |
| 2019 | Millor direcció | Entre dos aguas | Guanyador |
| 2019 | Millor guió | Entre dos aguas | Nominat |
| 2023 | Millor pel·lícula en llengua no catalana | Un año, una noche | Nominat |
| 2023 | Millor guió | Un año, una noche | Nominat |
| 2023 | Millor guió adaptat | Un año, una noche | Guanyador |
| 2025 | Millor pel·lícula en llengua no catalana | Segundo premio | Pendent |
| 2025 | Millor direcció | Segundo premio | Pendent |
| 2025 | Millor guió original | Segundo premio | Pendent |

### Premis Goya

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 2019 | Millor direcció | Entre dos aguas | Nominat |
| 2023 | Millor guió adaptat | Un año, una noche | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Isaki Lacuesta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ramon, Esteban. «'Entre dos aguas', de Isaki Lacuesta, Concha de Oro en el Festival de San Sebastián» (en castellà). RTVE, 29-09-2018. [Consulta: 2 setembre 2020].

## Enllaços externs

* web oficial de la productora La Termita Films
* La pel·lícula no s'ha de consumir, s'ha de consumar, com l'amor, entrevista al Diari de Girona
* "Garbo el espía que salvó el mundo", Febrer 2011.
* "Isaki Lacuesta, en busca de los rastros perdidos" Arxivat 2010-06-22 a Wayback Machine., Barcelona Metrópolis, estiu 2009.
# Lachnolaimus maximus

Lachnolaimus maximus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes que es troba des de Nova Escòcia (Canadà), Bermuda i el nord del Golf de Mèxic fins al nord de Sud-amèrica.
Els mascles poden assolir els 91 cm de longitud total i els 11 kg de pes.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
# Gat marsupial de Nova Guinea

El gat marsupial de Nova Guinea (Dasyurus albopunctatus) és una espècie de marsupial carnívor originari de Nova Guinea. És el segon marsupial carnívor més gran vivent de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ Només el gat marsupial bronzat (Dasyurus spartacus) és més gran.
Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Francesc Gras Rebull

Francesc Gras Rebull (Reus 14 d'abril de 1895 - 15 d'agost de 1970) va ser un metge oftalmòleg català.
Fill del també oftalmòleg Francesc Gras Fortuny, de Reus i de Rosa Rebull de Ponce, de Puerto Rico, va estudiar a la Universitat de Barcelona i es va especialitzar en Oftalmologia a l'Instituto Oftalmológico de Madrid i a l'Hospital Lariboisière de París. Va exercir la seva especialitat sempre a Reus.
Va presidir l'Assemblea Local de la Creu Roja, i era cap d'oftalmologia de l'Hospital de Sant Joan. També va prestar serveis a l'Institut Pere Mata i a una mútua privada reusenca. Va continuar el despatx del seu pare exercint medicina privada, i va ser també vicepresident de la Cambra Oficial de la Propietat Urbana i president de la societat Companyia Reusenca de Tramvies. Segons Josep Olesti era una persona de tracte senzill i afable i tenia un ben merescut prestigi. Va viure al carrer de les Galanes número 6.
El seu fill fou Francesc Gras Salas, cronista local i també oftalmòleg com el seu pare i avi.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs: vol. 1. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 341.
* 1 2 Aguadé Sans, Enric «Metges en exercici a Reus entre 1900 i 1966». Col·legi Oficial de Metges de Tarragona: una història de cent anys (1898 - 1998), 1998, pàg. 124-125.
* ↑ «Es mor l’oftalmòleg reusenc Francesc Gras Salas». Reus Digital, 14-08-2022. [Consulta: 15 maig 2023].
# Corarqueots

Els corarqueots (Korarchaeota) són un filum d'arqueus.
Els korarqueots són un grup d'arqueus coneguts únicament a partir de seqüències d'ARNr 16S obtingudes de mostres de medis hidrotèrmics a temperatures elevades. Les anàlisis de les seves seqüències de gens 16S suggereixen que no formen part dels grups principals d'arqueus, els crenarqueots i euriarqueots. Tanmateix, és possible que els korarqueots no formin en realitat un grup separat, sinó que simplement siguin organismes en què els gens d'ARNr 16S han sofert mutacions ràpides o inusuals. Els processos metabòlics dels korarqueots, incloent-hi la manera en què generen energia i obtenen carbon, són actualment desconeguts. Recentment s'ha seqüenciat el genoma d'un korarqueot que fou enriquit d'un cultiu mixt.

## Referències

* ↑ Vegeu NCBI: web sobre Korarchaeota. Dades extretes de «NCBI taxonomy resources». National Center for Biotechnology Information. [Consulta: 19 març 2007].
* ↑ Elkins JG, Podar M, Graham DE, Makarova KS, Wolf Y, Randau L, Hedlund BP, Brochier-Armanet C, Kunin V, Anderson I, Lapidus A, Goltsman E, Barry K, Koonin EV, Hugenholtz P, Kyrpides N, Wanner G, Richardson P, Keller M, Stetter KO. «A korarchaeal genome reveals insights into the evolution of the Archaea». Proc Natl Acad Sci, 105, 1, Juliol 2008, pàg. 8805-6.
# Francesc Guiu i Giralt

Francesc Guiu i Giralt (Igualada, 1927) és un físic català.

## Biografia

Treballà com a investigador en física industrial a Madrid de 1957 a 1961. Després marxà a la Universitat de Londres on el 1965 es doctorà en física dels metalls i el 1979 en ciències. Establit a Anglaterra fou nomenat professor de ciència de materials al Queen Mary College de la Universitat de Londres.
Ha estudiat la teoria de defectes i plasticitat dels cristalls i les propietats mecàniques dels sòlids. El 1995 va rebre la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic de la Generalitat de Catalunya.

## Obres

* Fundamentos físicos de la mecánica de la fractura. CSIC, 1997. ISBN 8400076753.

## Referències

* 1 2 3 «Francesc Guiu i Giralt | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «DECRET 90/1996, de 19 de març, de concessió de la Medalla i la Placa Narcís Monturiol al mèrit científic i tecnològic a dotze personalitats i una institució.». Portal Jurídic de Catalunya. Generalitat de Catalunya, 19-03-1996. [Consulta: 15 febrer 2025].
# Francesc Joncar i Querol

Francesc Joncar i Querol (Sabadell, 28 de novembre de 1742 - Girona, 19 de juny de 1833) va ser un eclesiàstic, músic i compositor català.
Format musicalment a l'Escolania de Montserrat i des de molt jove va ser segon mestre de capella a la basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona. El 1769 oposita sense èxit per a la plaça de mestre de capella de les Descalzas Reales de Madrid. També va intentar obtenir plaça a la seu de Màlaga, però és el 1774 on guanya les oposicions com a successor d'Emmanuel Gònima a la catedral de Girona. Més tard, el 1780 va ser nomenat Mestre de Capella de la catedral de Toledo, on va romandre durant dotze anys, però el 1792 torna a la seu de Girona per disposició reial amb càrrec capitular. Sent ja canonge i comissari de música, abandona la composició i emprèn la tasca, entre d'altres, d'ordenar i restaurar els llibres de cant coral. Va gaudir d'un notable prestigi tant a la seva època com en èpoques posteriors.
Amb la venda dels seus béns, deixats en herència a l'Hospital i Casa de Beneficència de Sabadell, es van finançar part de les obres de construcció de l'Hospital del Taulí.
El 1924, l'Ajuntament de Sabadell, a proposta de Joan Montllor i Pujal, va acordar donar el nom del canonge Joncar a un carrer de la ciutat, concretament al barri de la Creu Alta.

## Obra

La seva obra es conserva repartida pels arxius de les catedrals de Girona i Toledo, a l'Escorial, a Guadalupe, a la Biblioteca del Palacio Real i a la Biblioteca de Catalunya.
Entre les seves obres es troben motets, salves, oratoris, un Rèquiem per a 8 veus i orgue, un Te Deum i altres més. A la Biblioteca de Catalunya es conserva també el seu “Ejercicio Primero en la oposición al real magisterio de las Señoras Descalzas de Madrid: himno a 4 y 8 voces, Somni refectis artubus, Año 1769”.

## Referències

* 1 2 3 «Canonge Joncar, carrer del». [Consulta: 10 gener 2023].
* 1 2 3 4 «Francesc Junca i Querol» (en català). [Consulta: 17 gener 2023].
* 1 2 3 Rifé i Santaló, Jordi. Diccionario De La Música Española e Hispanoamericana (Vol. 6) (en castellà). Madrid: Iberautor Promociones Culturales, 2000, p. 621. ISBN 9788480483094.
* 1 2 Rifé i Santaló, Jordi. Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Barcelona: 62 Edicions, 2003, p. 23. ISBN 84-297-5329-X.