OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de l'Iraq

L'escut de l'Iraq és l'escut de la República de l'Iraq i consisteix en l'Àguila de Saladí d'or aclarida de sable, símbol associat al panarabisme, que sosté sobre el pit un escut amb els colors de la bandera estatal (gules, argent i sable), col·locats en faixa i amb la inscripció àrab لله أكبر, Allāh akbar (‘Déu és gran’), coneguda com el takbir, a la faixa central, escrita en caràcters cúfics; aquest és el lema nacional iraquià. A la part inferior, les urpes de l'àguila sostenen una cinta de sinople on figura la denominació oficial de l'Estat també en àrab: جمهورية العراق, Jumhūriyya al-ʿIrāq (‘República de l'Iraq’).
El govern iraquià tenia previst adoptar un nou escut abans del 2009, juntament amb la nova bandera, amb la qual cosa aquesta versió hauria estat la de més curta durada de tots els emblemes estatals iraquians fins ara. De moment, però, encara no s'ha dut a terme el canvi.

## Història

El primer escut de l'Iraq després del període monàrquic (adoptat sota el règim d'Abd al-Karim Qassim) estava basat en l'antic símbol solar de Xamaix i no contenia elements panàrabs. El 1965 es va adoptar el primer emblema que incorporava l'Àguila de Saladí, basat en l'escut de la República Àrab Unida), amb l'escut central amb els colors de la bandera, amb les franges col·locades en posició vertical i tres estrelles de sinople a la part central. Aquesta versió fou usada fins a la seva substitució per una altra amb les franges horitzontals que incorporava el takbir en escriptura manuscrita intercalat entre les estrelles, arran del canvi de bandera que hi havia hagut. Segons una versió més llegendària que no oficial, el takbir imprès a la bandera i l'escut iraquians hauria estat escrit de pròpia mà per Saddam Hussein.
L'any 2004 hi va haver una nova modificació, també seguint el canvi de bandera, consistent en el pas de la cal·ligrafia manual a la cúfica, escriptura ornamental de trets rectilinis. Finalment, la versió del 2008 coincideix també amb un nou canvi de bandera en què es va prescindir de les tres estrelles verdes, símbol introduït pel partit Baas de Saddam Hussein, i es va conservar la inscripció en caràcters cúfics a la franja central. Quan hi hagi l'anunciada modificació de la bandera es tornarà a canviar l'escut.
* Escut d'armes del Regne de l'Iraq (fins al 1959)
* Escut amb el sol de Xamaix (1959-1965)
* Escut amb l'àguila de Saladí i la bandera amb les franges verticals (1965-1991)
* Escut amb l'àguila de Saladí i el takbir en escriptura manuscrita (1991-2004)
* Escut amb l'àguila de Saladí i el takbir en escriptura cúfica (2004-2008)

## Referències

* ↑ Parlament de l'Iraq – La bandera Arxivat 2010-05-26 a Wayback Machine. (àrab)
* ↑ Flags of the World – Evolució de la bandera iraquiana (anglès)

## Vegeu també

* Bandera de l'Iraq
* Escut d'Egipte
* Escut de Síria
# Epinephelus itajara

Epinephelus itajara és una espècie de peix de la família dels serrànids i de l'ordre dels perciformes present a l'Atlàntic occidental (des de Florida -Estats Units- fins al sud del Brasil, incloent-hi el Golf de Mèxic i el Carib), l'Atlàntic oriental (des del Senegal fins a la República del Congo, rar a les Illes Canàries) i al Pacífic oriental (des del Golf de Califòrnia fins al Perú). Els mascles poden assolir els 250 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ «Epinephelus itajara». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Comissió Jenkins

La Comissió Jenkins és la Comissió Europea presidida pel polític britànic Roy Jenkins, que inicià el seu mandat el 6 de gener de 1977 i el va finalitzar el 5 de gener de 1981. Jennkis va ser elegit per a substituir a François-Xavier Ortoli.

## Línies de treball

La successora de la Comissió Ortoli va haver d'afrontar un creixement estancat i una inflació en augment, especialment en la factura energètica. Malgrat això, van aconseguir incrementar el seu pressupost i desenvolupar els primers passos vers la unió econòmica i monetària de la Comunitat Europea, creant l'any 1979 el Sistema Monetari Europeu i l'ecu (precursor de l'euro).
També va afrontar les primeres eleccions al Parlament Europeu amb sufragi universal directe, celebrades entre el 7 i 10 de juny de 1979, que van iniciar la I legislatura del Parlament, així com l'entrada de Grècia a la Comunitat, fent-se efectiva l'1 de gener de 1981.
Finalment, la Comissió també va ser molt activa en les relacions exteriors, i fins i tot Roy Jenkins es va convertir en el primer president de la Comissió Europea en assistir a una cimera del G-7 en nom de la Comunitat Econòmica Europea, el 7 i 8 de maig de 1977 a la ciutat de Londres.

## Col·legi de Comissaris

La Comissió Jenkis va comptar amb 13 comissaris, un per cada país de la Comunitat Econòmica Europea, amb l'excepció de França, Regne Unit, Itàlia i Alemanya, que en tenien dos. Tots els comissaris designats pels estats eren homes.
Els partits agrupats a la Confederació dels Partits Socialistes de la Comunitat Europea tenien 6 representants enfront dels 3 del Partit Popular Europeu, al que es podria sumar el conservador Christopher Tugendhat del Regne Unit, i un únic representant de la Federació de Partits Liberals i Demòcrates a Europa, a més de dos independents.

## Referències

* 1 2 «Comissió Europea - Descobriu els antics presidents - Roy Jenkins» (en anglès). Comissió Europea. [Consulta: 23 agost 2024].
* 1 2 «Els arxius del gabinet del president de la Comissió, Roy Jenkins, ja estan disponibles» (en anglès). Institut Universitari Europeu, 16-07-2021. [Consulta: 23 agost 2024].
* ↑ «1977: Jenkins deja los Comunes por Bruselas» (en anglès). BBC, 03-01-1977. [Consulta: 23 agost 2024].
* ↑ Cepova-Fourtoy, Andrea «Cronologia de la integració europea 1945-2006». Cronologia de la integració europea 1945-2006. Documentation-Publications-Research Service, 2006. Arxivat de l'original el 20-07-2011 [Consulta: 16 març 2024].
* ↑ Burgos, Pedro «Comentaris a l'acta d'adhesió». L'adhesió de Grècia a les comunitats europees.
* ↑ «European Union - EU and the G8» (en anglès). Delegació de la Unió Europea al Japó. Arxivat de l'original el 26-02-2007. [Consulta: 23 agost 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 Bussière, Éric; Dujardin, Vincent; Dumoulin, Michel; Ludlow, Piers; Brouwer, Jan Willem; Tilly, Pierre; Palmero, Élisabeth. La Comissió Europea 1973-86: Història i records d'una institució (en anglès). Oficina de Publicacions de la Unió Europea, 2014, p. 516-519. ISBN 978-92-79-29023-7.

## Enllaços externs

* Fotografies de la Comissió Jenkins
# Confederació per una Polònia Independent

Confederació per una Polònia Independent (polonès Konfederacja Polski Niepodległej, KPN) va ser un partit polític polonès fundat l'1 de setembre de 1979 per Leszek Moczulski i altres que es declaraven continuadors de les tradicions polítiques anterior a la guerra de Sanacja i Józef Piłsudski. Va ser el primer partit polític independent que es va proclamar públicament en el bloc oriental, tanmateix no fou reconegut per a República Popular de Polònia i els seus caps van ser detinguts moltes vegades. No va participar en la Mesa Rodona de Negociacions Polonesa.
Després de la caiguda del comunisme, Leszek Moczulski va ser candidat a les eleccions presidencials poloneses de 1990, però només va obtenir el 2,5% dels vots i es va retirar l'any següent. A les eleccions parlamentàries poloneses de 1991 el partit va obtenir el 7,5% dels vots i 48 escons, mentre que a les eleccions parlamentàries poloneses de 1993 va rebre el 5,7% i 22 escons. El 1996 va patir l'escissió de la facció Konfederacja Polski Niepodległej - Ojczyzna dirigida per Adam Słomka. La KPN es va incorporar a l'Aliança Electoral Solidaritat (Akcja Wyborcza Solidarność), però va deixar poc abans de les eleccions parlamentàries poloneses de 1997, en les quals no hi va participar.
Per a les eleccions parlamentàries poloneses de 2001 es va aliar amb Akcja Wyborcza Solidarność Prawicy, però els seus candidats va obtenir el 0,08% i l'AWSP (que va obtenir el 5,6%), no va assolir cap escó (el llindar va ser de 8%). El 2004 Leszek Moczulski va dissoldre la KPN, mentre que Słomka va declarar la seva KPN-O com a KPN i van aplegar alguns membres de l'ara dissolta KPN.

## Resultats electorals
### Sejm

| Any | Vots | % | Escons | +/– |
| 1989 | 122,132 | 0.53 (#5) | 0 / 460 | — |
| 1991 | 841,738 | 7.5 (#6) | 46 / 460 | 46 |
| 1993 | 795,487 | 5.77 (#6) | 22 / 460 | 24 |
| 1997 | No hi participen | No hi participen | No hi participen | No hi participen |
| 2001 | Dins l'AWSP | Dins l'AWSP | 0 / 460 | = |

## Referències

* ↑ Janusz Bugajski. Ethnic Politics in Eastern Europe: A Guide to Nationality Policies, Organizations, and Parties. M.E. Sharpe, 1995, p. 464–. ISBN 978-0-7656-1911-2.

## Enllaços externs

* (polonès) Web oficial de la KPN Arxivat 2015-08-08 a Wayback Machine.
* (polonès) Petita història de la KPN
# Consol Villaubí i Pons

Consol Villaubí i Pons (Badalona, 1932 - 9 d'octubre de 2019) va ser una ballarina i coreògrafa catalana, pionera del ballet contemporani a Catalunya. Va estudiar a l'Institut del Teatre i la Dansa de Barcelona, amb Joan Magrinyà i Marina Noreg, i posteriorment va rebre una beca per estudiar a l'Institut Chorégraphique del Teatre Nacional de l'Òpera de París, amb Olga Préobrajenska i Rousanne Sarkissian.
Va ser una ballarina en diversos grups d'avantguarda de la dècada dels anys cinquanta del segle xx com la companyia de ballet Joan Tena o la companyia de Ballet moderne de Paris. Va tenir una important activitat professional en el teatre, el cinema i la televisió. Va actuar, entre d'altres ciutats, a Moscou, Itàlia, Bèlgica, Anglaterra, Suïssa i Nova York. A Barcelona va actuar al Gran Teatre del Liceu com a primera ballarina en l'espectacle del ballet expressionista El mandarín maravilloso, de Béla Bartók, amb figurins de Joan-Josep Tharrats.
El 1972 va fundar el Ballet Experimental de l'Eixample de Barcelona, del qual va ser directora i coreògrafa. Va ser un ballet centrat en la innovació coreogràfica, que s'allunyava del món del ballet clàssic. Va col·laborar amb un gran nombre de professionals d'àmbits artístics tots relacionats amb el grup artístic Dau al set, del qual va ser cofundador el sociòleg i crític d'art Arnau Puig, parella de Consol Villaubí i assessor artístic del Ballet Experimental de l'Eixample.

## Fons

El fons de la ballarina i coreògrafa va ser donat al Museu de les Arts Escèniques de l'Institut del Teatre, el juny de 2020. El fons aplega principalment les fotografies de representacions i assajos del Ballet Experimental de l'Eixample de Barcelona. També consta de retalls de premsa, programes de mà, cartells originals i impresos, esbossos escenogràfics, peces d'indumentària i documentació personal.

## Referències

* 1 2 3 «Mor la ballarina i coreògrafa Consol Villaubí, creadora del Ballet Experimental de l'Eixample», 09-10-2019. [Consulta: 9 octubre 2019].
* 1 2 3 4 «Fons Consol Villaubí». Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 19-10-2020. [Consulta: 17 novembre 2020].
* 1 2 Mas, Ricard. «Consol Villaubí i el Ballet Experimental de l’Eixample de Barcelona». Mirador de les arts, 11-10-2019. [Consulta: 3 setembre 2024].
* 1 2 «Ballet experimental de l'Eixample de Barcelona (BEEB 1972-1983)». Artnobel.
# Constitució de Malawi

La Constitució de Malawi, aprovada el 18 de maig del 1994, és la màxima llei escrita de l'ordenament jurídic de Malawi. Va establir una democràcia multipartit on el president és cap d'estat i cap del govern al mateix temps, escollit per sufragi universal directe cada cinc anys.
L'aprovació de la carta magna va venir precedida del referèndum del 14 de juny del 1993 on els ciutadans de Malawi van decidir tancar una etapa de més de 30 anys de la dictadura de Hastings Kamuzu Banda. Abans es van fer reformes econòmiques. L'escriptura del text va ser fruit d'un procés amb un intens debat que va durar cinc setmanes.

## Referències

* ↑ PhD, Gilad James. Introduction to Malawi (en anglès). Gilad James Mystery School. ISBN 9786395077865.
* ↑ Ross, R.; Chiweza, Lorraine. Beyond Impunity: New Directions for Governance in Malawi (en anglès). African Books Collective, 2022-01-09, p. 134. ISBN 978-99960-76-08-4.
* 1 2 A, Lemarchand, Guillermo; Susan, Schneegans. Mapping research and innovation in the Republic of Malawi (en anglès). UNESCO, 2014-11-13, p. 3. ISBN 978-92-3-100032-4.
* ↑ Kalinga, Owen J. M.. Historical Dictionary of Malawi (en anglès). Rowman & Littlefield, 2012, p. 130. ISBN 978-0-8108-5961-6.
* ↑ Malawi. Draft Constitution of the Republic of Malawi (en anglès), 1994.
# Consuelo Montañés Soriano

Consuelo Montañés Soriano (Tarragona, 1 de setembre de 1844 - Buenos Aires, 1920) va ser una actriu i cantant d'òpera i sarsuela espanyola.
Va néixer a Tarragona l'1 de setembre de 1844, filla dels actors Joaquín Montañés, natural de Saragossa, i María Soriano, nascuda a Salamanca, i germana de la també soprano Adelaida Montañés. El setembre de 1865 formava part de la companyia que actuava al Teatro de la Zarzuela, que no va fer bona campanya teatral fins que van fer la sarsuela El capitán negrero. El 1876 va ser contractada com a soprano de nou per l'empresa del mateix teatre. Va acabar formant part de la companyia de Guillermo Cereceda, amb qui es va casar. El 1882 van representar a benefici de Montañés l'obra Gracia en San Gervasio al Teatre Tívoli de Barcelona. Va representar l'obra La Mascotte d'Edmond Audran, estrenada els anys 1884 i 1885 al Teatre del Circo de Madrid, en la qual va interpretar Bettina, la protagonista. El 27 de juny de 1889 va interpretar el paper protagonista en l'estrena de l'obra Carmen de Bizet al Teatre de Eslava de Sevilla, que es representà també al Tívoli de Barcelona. Al tombant de segle XX, formava part de la companyia del Teatro Eldorado, procedent del Teatro Apolo, juntament amb la soprano Sofía Romero, entre altres actors, que van estrenar, entre d'altres, la sarsuela El barquillero.

## Referències

* ↑ Cuevas Romero, Sara; Japón Ruiz, Diego; Cuevas Romero, José María. «La educación musical de la mujer española en el siglo XIX». A: Logros y retos: Actas del III congreso universitario nacional "Investigación y género" (en castellà). Sevilla: Universitat de Sevilla, 2011, p. 420.
* ↑ «Tarragona. Parròquia de Sant Joan Baptista». Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona. [Consulta: 25 desembre 2024].
* ↑ Cotarelo y Mori, Emilio «Ensayo histórico sobre la zarzuela, o sea el drama lírico español desde su origen a fines del siglo XIX». Boletín de la Real Academia Española, vol. 21, 1934, pàg. 113-114, 160.
* ↑ Cambronero, Carlos. Crónicas del tiempo de Isabel II (en castellà). Madrid: La España Moderna, 1890, p. 301.
* ↑ «Espectáculos». El Cascabel, 13-08-1876.
* 1 2 Martínez Olmedilla, Augusto. Arriba el telón (en castellà). Madrid: Aguilar, 1961, p. 155.
* ↑ Elías de Molins, Antonio. Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del siglo XIX (en castellà). Barcelona: Fidel Giró, 1889, p. 479.
* ↑ «Un ruego a la compañía del Teatro Falla. Opereta célebre "La Mascota". Recuerdos de su estreno en Madrid». El Noticiero Gaditano, 11-01-1930.
* ↑ Moreno Mengíbar, Andrés. La ópera en Sevilla en el siglo XIX (en castellà). Universidad de Sevilla, 1998, p. 295.
* ↑ Sentaurens, Jean «"Carmen": de la novela de 1845 a la zarzuela de 1887. Cómo nació "la España de Mérimée"». Bulletin hispanique, vol. 104, núm. 2, 2002, pàg. 865. ISSN: 0007-4640.
* ↑ Iberni, Luis G. Ruperto Chapí (en castellà). Madrid: Instituto Complutense de Ciencias Musicales, 1995, p. 274.
# Kalamatianós

La dansa kalamatianós és una de les danses tradicionals més conegudes de Grècia. És pan-hel·lènica i es balla en la majoria d'esdeveniments socials. El nom sembla indicar un origen a la ciutat de Calamata, al sud del Peloponès. Té elements en comú amb moltes altres manifestacions de dansa de la Península Balcànica. Utilitza sempre un patró rítmic de set temps organitzats de forma 3+2+2. Es balla, doncs, en música amb un cas concret de ritme aksak.

## Història

Les seves arrels ja es troben a l'antiguitat. Homer a la Ilíada ja descriu unes danses interpretades en cercle obert. A l'antiga Esparta hi havia una dansa anomenada ormos que era una dansa en l'estil del syrto que descriu amb detall Xenofont en la qual una dona condueix un home a la dansa utilitzant un mocador. Loukianos estableix que aquest "ormos" era ballat per homes i dones joves en cercle obert. Els homes l'haurien ballat de manera més enèrgica i les dones de forma més suau.
Al segle xix aquesta dansa s'anomenava "Syrtos O peloponisios" i no hauria estat fins més tard que hauria adquirit el nom actual, en sintonia amb el costum de Grècia d'anomenar les danses en relació als seus llocs d'origen. Les cançons a ritme de Kalamatianos són molt esteses i populars. Algunes de les més conegudes són Samiotissa, Mandili Kalamatiano, Milo Mou Kokkino, To Papaki, Mou Pariggile To Aithoni, Diamandi Dachtilidi, Ola Ta Poulakia, etc.

## Text

Milo Mou Kokkino una cançó tradicional en ritme de kalamatianós provinent de Macedònia occidental.
Μήλο μου κόκκινο, ρόιδο βαμμένο (x2) Γιατί με μάρανες το πικραμένο
Παένω κ’ έρχομαι μα δεν βρίσκω (x2) Βρίσκω την πόρτα σου μανταλομένη
Τα παραθυρούδια σου φεγγοβολούνε (x2) Ρωτάω την πόρτα σου, που πάει η κυρά σου
Κυρά μ’ δεν είναι ‘δώ, πάησε στην βρύση (x2) Πάησε να βρει νερό και να γεμίσει

### Transcripció

Milo mu kokkino, roido vameno, yiati me maranes, to pikrameno.
Paeno kerhome, ma den se vrisko vrisko tin porta su mandalomeni.
Ta parathiroudia su fengovolune rotao tin porta su, pu pai i kira su
Kiram den ine edo, paise stin vrisi Paise na vri nero ke na yemisi.

## Referències

* ↑ «Boston Lykeion Ellinidon - Milo Mou Kokkino». Arxivat de l'original el 2007-09-23. [Consulta: 17 juny 2008].

## Fonts

* George H. Lykesas [Γιώργος Χ. Λυκέσας]. Οι Ελληνικοί Χοροί [Greek Dances]. Thessaloniki: University Studio Press, 2nd Edition, 1993.

## Enllaços externs

* Greek Rhythms and Dances - Kalamatianos
# Berthierita

La berthierita és un mineral, una sulfosal de ferro i antimoni, que pertany i dona nom al grup de la berthierita. Va ser descoberta a Chazelles, Mercoeur, França, en 1827, i anomenada així pel químic francès, Pierre Berthier (1782-1861). En honor seu també es va nomenar el mineral berthierina amb la qual no s'ha de confondre. La berthierita també és coneguda amb els noms: anglarita, chazellita o martourita.

## Característiques

La berthierita és de color gris acer amb una lluentor metàl·lica que pot ser recoberta per una capa iridescent. La seva fórmula química és FeSb₂S₄. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 2 a 3.A causa del seu aspecte es pot confondre fàcilment amb l'estibina.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la berthierita pertany a «02.HA: Sulfosals de l'arquetip SnS, Amb Cu, Ag, Fe (sense Pb)» juntament amb els següents minerals: calcostibita, emplectita, miargirita, garavel·lita, clerita, aramayoïta i baumstarkita.

## Formació i jaciments

Es forma en els filons hidrotermals a baixa temperatura, sempre que siguin enriquits en antimoni i deficients en sofre. Apareix associada a estibina, quars, pirita o barita. S'extreu a les mines com a mena d'antimoni i ferro.
A més de Chazelles, la berthierita també ha estat descrita en altres indrets de França i a Alemanya, l'Argentina, Austràlia, Àustria, Bolívia, Bòsnia i Hercegovina, el Brasil, Bulgària, el Canadà, Eslovàquia, Espanya, els Estats Units, Finlàndia, Grècia, Hongria, Indonèsia, Itàlia, el Japó, el Kazakhstan, Luxemburg, Macedònia del Nord, Mèxic, Noruega, Portugal, Romania, Rússia, Sud-àfrica, Suècia, Suïssa, Ucraïna, el Vietnam, la Xina i Zimbàbue. A Catalunya se n'ha trobat a la mina Fecunda, a la Vall de Ribes i a la Collada Verda, a Abella-Pardines, ambdues situades a la comarca gironina del Ripollès.

## Referències

* 1 2 «Berthierite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 març 2014].
# Drias

Drias (Dryas) és un gènere de plantes herbàcies perennes de la família de les rosàcies. Rep el nom de la nimfa dríada de la mitologia grega. És un gènere originari de les regions àrticoalpines d'Europa, Àsia i Amèrica del Nord. Les espècies són morfològicament similars a les dels gèneres Geum, Potentilla i Fragaria, però es diferencien en tenir flors amb 8 pètals (poques vegades set o deu), en lloc dels 5 pètals de la majoria de les rosàcies. Les flors són erectes i blanques amb el centre groc (Dryas integrifolia, Dryas octopetala) o pèndules i completament grogues (Dryas drummondii). El gènere es troba en la tundra i els prats alpins a més d'utilitzar-se en jardineria.

## Taxonomia

La classificació de Dryas dins de les rosàcies està poc clara. Primer es va classificar en la subfamília Rosoideae, i després en la tribu Dryadeae amb els gèneres Chamaebatia, Purshia i Cercocarpus, Els quatre gèneres comparteixen la capacitat de la fixació del nitrogen amb el bacteri Frankia. Tanmateix la recerca genètica recent apunta que la tribu Dryadeae podria ser parafilètica amb Dryas no relacionat estretament amb els altres tres gèneres.

## Referències

* ↑ Eriksson, Torsten (2003), "The Phylogeny of Rosoideae (Rosaceae) Based on Sequences of the Internal Transcribed Spacers (ITS) of Nuclear Ribosomal DNA and the trnL/F Region of Chloroplast DNA", International Journal of Plant Sciences 164: 197, doi:10.1086/346163, <http://www.biology.duke.edu/yoderlab/pdfs/2003,%20Eriksson%20et%20al,%20IJPS.pdf>

## Bibliografia

* Germplasm Resources Information Network: Dryas Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
* Huxley, A. (1992). New RHS Dictionary of Gardening. Macmillan [D. × suendermannii].
# Illa Aristazabal

L'illa Aristazabal és una illa de la costa de la província canadenca de la Colúmbia Britànica. Es troba al sud-oest de l'illa Princess Royal i la seva superfície és de 420 km².
Va ser batejada el 30 d'agost de 1792 per Jacinto Caamaño, que a bord de la corbeta Aranzazu explorà l'illa, en record del capità espanyol Gabriel de Aristazábal, un dels comandants espanyols més destacats de l'època. Va ser mal escrit el nom com a "Aristizable" en un mapa de l'explorador anglès George Vancouver.

## Referències

* ↑ «Atlas of Canada - Sea Islands». Atlas.nrcan.gc.ca, 12-08-2009. Arxivat de l'original el 2013-01-22. [Consulta: 14 maig 2019].
* 1 2 3 «BC Geographical Names». [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ Walbran, John T. British Columbia coast names, 1592-1906, to which are added a few names in adjacent United States territory ; their origin and history, with map and illustrations (en anglès). Ottawa: Government Printing Bureau, 1909. «Pg. 24: Named by Lieut. Commander Jacinto Caamafio, of the Spanish corvette Aranzazu, ....»
# Economia d'Israel

L'Economia d'Israel es basa en un sistema capitalista modern implantat a un país jove i es caracteritza per un sector públic relativament important i un sector d'alta tecnologia en ràpid creixement. Les empreses israelianes, principalment en els sectors citats, són molt apreciades als mercats financers mundials: Israel és el segon país en nombre d'empreses que cotitzen en el Nasdaq.
Israel és un país pobre en recursos naturals, i depèn de la importació de petroli i carbó, aliments, diamants en brut i equipament militar (gairebé tot el proporcionat per Estats Units, sobretot divises i armes). En 2010, Israel va ser convidat a unir-se a l'Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic, un organisme que promou la cooperació entre els països que s'adhereixen als principis democràtics i que permeten desenvolupar les economies de lliure mercat.
A l'any 2015, el Producte Interior Brut (PIB) de l'Estat d'Israel, va arribar fins als 269.835 milions d'euros, la seva tasa de creixement anual era un 2.5%. La seva renda per capita eren 32.211 euros per persona i any.

## Notes

* ↑ «Israel invited to join the OECD». Ynet News, 16-05-2007. [Consulta: 4 agost 2007].
* ↑ «About». Organisation for Economic Co-operation and Development. [Consulta: 4 agost 2007].
* ↑ www.datosmacro.com/