OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arc natural

Un arc natural, pont natural o pont de roca (geologia, geomorfologia) és una forma natural del relleu, on n'ha restat un arc producte de l'erosió diferencial. Aquestes estructures es formen quan les zones menys resistents de les roques o les fissures són erosionades profundament fins a foradar i travessar la roca. Aquest tipus d'acció erosiva s'anomena corrasió. en natural arch; es arco natural; fr arche rocheuse.
Un arc natural es forma per l'eliminació natural i selectiva d'una roca exposada. Hi ha molts processos diferents d'erosió que poden contribuir a l'eliminació natural i selectiva de la roca. Aquests processos, normalment, només fan que es formi un arc natural quan determinades combinacions d'ells actuen sobre la roca d'una forma específica. L'aigua, la gravetat i la fluctuació de la temperatura són les principals forces implicades en tallar arcs naturals a la roca.
Els processos naturals que condueixen a l'eliminació selectiva de la roca són gairebé exclusivament processos d'erosió. L'erosió pot desgastar la roca tant macroscòpicament com microscòpicament. Tots dos modes són efectius, encara que en diferents escales de temps.
L'arc o pont natural conegut més gran del planeta és el Pont de Xianren. Un grup d'estudiosos de la Natural Arch and Bridge Society, va visitar l'indret a la Xina el 16 d'octubre de 2010. Durant aquesta visita, els amidaments van establir que l'amplada de l'obertura és de 138 m i l'alçada de l'obertura de 70 m. Es va confirmar que, de tots els mesurats, l'arc té l'abast més gran per un ampli marge.

## Referències

* ↑ «corrasió». Diccionari de Geologia, IEC, 2022. [Consulta: 19 setembre 2022].
* ↑ «arc natural». Diccionari de Geologia, IEC, 2022. [Consulta: 15 setembre 2022].
* ↑ «Com es formen els arcs naturals?» (en anglès). Natural Arch and Bridge Society (NABS), 2022. [Consulta: 15 setembre 2022].
* ↑ «The Natural Arch and Bridge Society» (en anglès). The Natural Arch and Bridge Society, 2022. [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ «Fairy Bridge (Pont de les Fades)» (en anglès). Natural Arch and Bridge Society (NABS), 2010. [Consulta: 15 setembre 2022].

## Bibliografia

* Jordi Lloret, J.; Ubach, M.. Ponts i Arcs Naturals de Catalunya. Inventari (PDF), 2018. ISBN 978 - 84 - 693 - 1670 - 28. Arxivat 2022-09-15 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Natural Arch and Bridge Society, (en anglès)
# Dèdales

Les Dèdales (en grec antic: Δαίδαλα) eren unes festes celebrades a Beòcia en honor d'Hera. El festival se celebrava només una vegada cada set anys, si fa no fa.
L'origen i forma de celebració és coneguda gràcies a Pausànies: Hera, molesta amb Zeus per algun motiu, es va retirar a Eubea, i com que el déu no podia convèncer-la perquè tornés, va anar a visitar Citeró, rei de Platea, que li va aconsellar que fes una imatge de fusta i la vestís, posant-la en un carro estirat per bous, i que digués que es casava amb Platea, la filla del riu Asop. Zeus ho va fer així, i quan Hera ho va saber es va acostar al carro trencant el vestit de la imatge. Va veure que era de fusta i es va reconciliar amb Zeus. Per aquesta reconciliació se celebraven les festes de les Dedàlies, atès que les estàtues de fusta s'anomenaven dèdales.
A Platea se celebrava també unes festes dites «Petites Dedàlies»: no lluny de la ciutat hi havia un bosc d'alzines, les més grans de tota Beòcia, i els habitants de Platea anaven a aquest bosc on deixaven al peu dels arbres bocins de carn cuita. No es preocupaven dels altres ocells, però vigilaven els corbs, que hi anaven amb freqüència. Miraven de quin arbre agafaven la carn i el tallaven, i en feien la dèdala, la imatge de fusta. Per la seva banda, cada seixanta anys se celebraven unes «Grans Dedàlies», perquè durant aquest temps els habitants de Platea van deixar de celebrar la festa, quan es trobaven a l'exili. Es recollien catorze figures de fusta que havien estat preparades per Platea durant les petites Dedàlies.
Aquestes imatges recollides se les repartien per sorteig les diverses ciutats beòcies que hi participaven: Platea, Coronea, Tèspies, Tànagra, Queronea, Orcomen, Lebadea, i Tebes. Portaven cadascuna la seva imatge a la riba del riu Asop i la posaven sobre un carro on també anava una núvia, i sortejaven l'ordre de la processó. Després conduïen els carros del riu fins al cim del mont Citeró, on hi havia un altar preparat amb troncs i llenya. Cada ciutat sacrificava una vaca a Hera i un toro a Zeus, i cremaven les víctimes mullades de vi i cobertes d'encens i les dèdales al mateix temps sobre l'altar, i també les ofrenes del poble fins que es consumia tot. Pausànies diu que el foc era enorme i es veia des de molt lluny.

## Referències

* 1 2 3 4 Smith, William (ed.). «Daedala». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities, 1890. [Consulta: 27 setembre 2023].
* ↑ Pausànies, Descripció de Grècia, IX 3.1-9.
# Hemigrammus ocellifer

Hemigrammus ocellifer és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes que es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones al Brasil i el Perú, i rius de la Guaiana, Surinam i la Guaiana Francesa.
Els mascles poden assolir 4,4 cm de llargària total i són, generalment, molt més petits i esvelts que les femelles.
És una espècie molt prolífica i es reprodueix fàcilment en captivitat. Amb una temperatura d'incubació de 26 °C, la desclosa dels ous es produeix entre 48-60 hores.
Menja cucs, insectes petits, crustacis i plantes.
Viu a àrees de clima tropical entre 22 °C i 26 °C de temperatura.

## Referències

* ↑ «Hemigrammus ocellifer». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Planquette, P., P. Keith i P.-Y. Le Bail 1996. Atlas des poissons d'eau douce de Guyane (tom 1). Collection du Patrimoine Naturel, vol.22. IEGB-Muséum national d'Histoire naturelle, Paris, INRA, CSP, Min. Env., París. 429 p.
* ↑ Boujard, T., M. Pascal, F.J. Meunier i P.-Y. Le Bail 1997. Poissons de Guyane. Guide écologique de l'Approuague et de la réserve des Nouragues. Institut National de la Recherche Agronomique, París, 219 p.
* ↑ Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.
# Luis del Sol Cascajares

Luis del Sol Cascajares (castellà: Luis del Sol) (Arcos de Jalón, 6 d'abril de 1935 - Sevilla, 20 de juny de 2021) fou un futbolista espanyol de les dècades de 1950 i 1960.
A la lliga espanyola hi jugà més de 200 partits repartits entre Reial Betis i Reial Madrid (i marcà més de 50 gols). L'any 1962 marxà a Itàlia per jugar a la Juventus FC, on jugà un total de vuit temporades. A continuació jugà dues temporades més a l'AS Roma.
També disputà 16 partits amb la selecció espanyola, amb la qual disputà dos Mundials, i guanya una Eurocopa.

## Referències

* ↑ Luis del Sol Cascajares a BDFutbol
* 1 2 3 «Del Sol». Real Madrid CF. [Consulta: 6 març 2017].
* ↑ López Sancho, Lorenzo «Del Sol, un andaluz nacido en tierras sorianas, firma un contrato fabuloso con el Real Madrid» (en castellà). ABC, 09-04-1960 [Consulta: 4 setembre 2017].
* 1 2 Bedeschi, Stefano. «Gli eroi in bianconero: Luis der Sol» (en italian). Tutto Juve, 06-04-2017. [Consulta: 6 abril 2017].
* ↑ «Players and coaches who unite Juve and Madrid». UEFA, 05-05-2015. [Consulta: 9 març 2020].
* ↑ Di Benedetto, Lorenzo. «Da Ferrari a Bernardeschi: la Juve e l'importanza della maglia numero 10» (en italian). Tutto Mercato Web, 24-07-2017. [Consulta: 24 juliol 2017].
* ↑ «Da Platini a Del Piero, tutti i numeri 10 della Juventus aspettando Bernardeschi» (en italian). Corriere della Sera, 25-07-2017 [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ «Eight Spanish stars who've played for Roma». A.S. Roma, 17-02-2016. [Consulta: 6 abril 2017].
* ↑ «From Del Sol to Totti: The last 10 Roma captains». A.S. Roma, 06-04-2016. [Consulta: 6 abril 2017].
* ↑ «Del Sol». European Football. [Consulta: 4 setembre 2017].
* ↑ Luis del Sol Cascajares a National-Football-Teams.com (anglès)
Luis del Sol amb la selecció espanyola - Caixes de navegació :
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de futbol 1962
1 Araquistáin •
2 Sadurní •
3 Carmelo •
4 Collar •
5 Del Sol •
6 Di Stéfano •
7 Echeberría •
8 Garay •
9 Gento •
10 Gràcia •
11 Rivilla •
12 Peiró •
13 Pachín •
14 Puskás •
15 E. Martínez •
16 Reija •
17 Rodri •
18 Adelardo •
19 Santamaría •
20 Segarra •
21 Suárez •
22 Vergés •
Seleccionador: Herrera
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de futbol 1966
1 Iribar •
2 Sanchís •
3 Eladio •
4 Del Sol •
5 Zoco •
6 Glaría •
7 Ufarte •
8 Amancio •
9 Marcelino •
10 Suárez •
11 Gento •
12 Betancort •
13 Reina •
14 Rivilla •
15 Reija •
16 Olivella •
17 Gallego •
18 Pirri •
19 Fusté •
20 Peiró •
21 Adelardo •
22 Lapetra •
Seleccionador: Villalonga :
# Noctua (gènere)

Noctua ("petit mussol" en llatí) és un gènere de lepidòpters ditrisis de la família dels noctúids (Noctuidae), subfamília Noctuinae. Aquestes arnes tenen un vol potent i estable. Són molt sensibles a la contaminació lumínica, car els llums i fanals públics les atreuen i desorienten molt a la nit.

## Característiques

Normalment els membres d'aquest gènere tenen les ales anteriors de colors grisencs o marronosos, amb dibuixos difuminats, imitant l'escorça dels arbres o fulles seques. Les ales posteriors, en canvi, són de colors vius i intensos, per bé que queden amagades quan la papallona es troba en posició de repòs.

## Espècies

* Noctua atlantica Warren, 1905
* Noctua carvalhoi Pinker, 1983
* Noctua comes Hübner, 1813
* Noctua fimbriata Schreber, 1759
* Noctua interjecta Hübner, 1803
* Noctua interposita Hübner, 1790
* Noctua janthe Borkh., 1792
* Noctua janthina Schiffermüller, 1775
* Noctua noacki Boursin, 1957
* Noctua orbona Hufnagel, 1766
* Noctua pronuba Linnaeus, 1758
* Noctua teixeirai Pinker, 1971
* Noctua tertia Mentzer, Moberg & Fibiger, 1991
* Noctua tirrenica Biebinger, Speidel & Hanigk, 1983
* Noctua undosa Leech, 1889
* Noctua warreni Lödl, 1987

## Espècies seleccionades

* Noctua interjecta
* Noctua comes
* Noctua interposita
* Noctua orbona
* Noctua pronuba
* Noctua janthina
* Noctua fimbriata
* Epilecta linogrisea (Espècie similar)

## Referències

* ↑ «BioLib - Noctua» (en anglès). [Consulta: 27 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Noctua a funet.fi (anglès)
# Recorregut lliure mitjà

Camí lliure mitjà, conegut com a recorregut lliure mitjà, (1 /u) o longitud de relaxació, és donat per la inversa del coeficient d'atenuació lineal o i és la distància mitjana en la qual viatja una partícula en un mitjà atenuant, abans que aquesta interaccioni.
En mecànica estadística i teoria cinètica dels gasos, es defineix com camí lliure mitjà la distància o espai entre dues col·lisions successives de les molècules d'un gas. Recordem que en un gas, les seves molècules estan en constant moviment xocant les unes amb les altres. La temperatura d'aquest és funció de l'energia cinètica d'aquestes.

## Càlcul del camí lliure mitjà

El camí lliure mitjà es calcula multiplicant la velocitat mitjana de les molècules del gas pel temps entre col·lisions:
$l=vt\,$
sent v la velocitat mitjana de les molècules que serà proporcional a l'arrel quadrada de la temperatura i inversament proporcional a l'arrel de la massa de la molècula i t el temps mitjà entre col·lisions el qual depèn fonamentalment de la densitat del gas.
Es pot estimar mitjançant l'expressió:
$l=1/(n.\sigma )\,$
On n és el nombre de molècules per unitat de volum i sigma és la secció eficaç de dispersió.
En l'aire, a temperatura ambient i pressió normal, és l'ordre de 3/10000 cm

## Vegeu també

* Teoria cinètica

## Bibliografia

* REIF, F.: Física Estadística (Berkeley Physics Course, volumen 5). Editorial Reverté, 1993.
* CASTILLO GIMENO, J. L. y GARCÍA YBARRA, P. L.: Introducción a la Termodinámica Estadística mediante problemas. Editado por la UNED, octubre de 2000.
# Koldenbüttel

Koldenbüttel (frisó septentrional Koolnbütel, baix alemany Kombüddel) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Nordsee-Treene, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 8 kilòmetres d'Husum i a l'oest de Friedrichstadt.
# Ratpenat de dits llargs

Els ratpenats de dits llargs (Miniopterus) són un gènere de ratpenats. És l'únic membre de la família dels minioptèrids (Miniopteridae), que anteriorment eren classificats com a subfamília dels vespertiliònids.

## Referències

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
# El sombrero de tres picos

El sombrero de tres picos és un ballet, obra del compositor andalús Manuel de Falla basada en la novel·la homònima de l'escriptor vuitcentista Pedro Antonio de Alarcón. Es va estrenar el 22 de juliol de 1919 a l'Alhambra Theatre de Londres sota la direcció d'Ernest Ansermet. Després de la seva estrena a Londres, l'obra va tenir un rotund èxit, elogiant-se l'encertada síntesi de música, ball, drama i decorat.
El ballet està basat en un conte folklòric que comparteix l'esperit de Beaumarchais, la seva empenta i el seu profund respecte pels recursos i l'esperit del segon estrat de la societat. Posteriorment, Falla va compondre dues suites orquestrals amb el mateix títol, la nº1 i la nº2, que se solen representar més que el mateix ballet. En aquestes suites va eliminar alguns fragments vocals i de transició que contenia l'obra original.
En la història del ballet del segle xx, El sombrero de tres picos pot reclamar un lloc ben significatiu al costat d'altres produïdes pel gran empresari Serguei Diàguilev i que van representades pels Ballets Russos. Establint una comparança amb una obra molt significativa també estrenada pels Ballets Russos, Petruixka de Stravinski, en les dues es trenca amb les primitives tradicions temàtiques que poblaven el gènere de princeses, aparicions i cignes. Però encara més important, potser, és la seva visió de la burgesia amb una certa simpatia. En aquest sentit, en El sombrero de tres picos es reflecteixen les actituds i aspiracions de l'Andalusia rural.
Una primera versió de l'obra, titulada El corregidor y la mujer del molinero va ser representada el 1917 al Teatre Eslava de Madrid com un fragment d'una pantomima en dues parts, fent de molinera la llavors famosa Luisa Puchol Butier. Diàguilev va conèixer Falla i el va convèncer de la necessitat de retocar l'obra amb la intenció de dotar-la d'una major estructura teatral; l'autor va modificar la seva obra donant-li més profunditat i substància.

## Referències

* ↑ Gutiérrez Carbajo, Francisco. Movimientos y épocas literarias (en castellà). UNER, p. 150. ISBN 8436265084.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 42 (ISBN 84-239-4548-0)
# Tetanurs

Els tetanurs (Tetanurae) és un clade que inclou la majoria de dinosaures teròpodes, inclosos megalosauroides, al·losauroïdeus, Tiranosauroïdeus, ornitomimosaures, compsognàtids i maniraptorans (incloent-hi els ocells). Els tetanurans es defineixen com tots els teròpodes més relacionats amb les aus modernes que amb el Ceratosaurus i contenen la majoria de la diversitat de dinosaures depredadors. Les tetànures probablement es van separar del seu grup germà, Ceratosauria, durant el Triàsic final. Els tetànures van aparèixer per primera vegada al registre fòssil del Juràssic primerenc uns 190 milions d'anys i al Juràssic mitjà s'havien distribuït globalment.

## Classificació

* Tetanurae
** †Cruxicheiros
** †Gasosaurus
** †Kaijiangosaurus
** †Kayentavenator
** †Shidaisaurus
** †Szechuanosaurus
** †Xuanhanosaurus
** †Megalosauroidea [=Spinosauroidea]
*** †Megalosauridae
*** †Spinosauridae
** Neotetanurae
*** †Allosauroidea (vegeu també Carnosauria)
**** †Allosauridae
**** †Carcharodontosauridae
**** †Neovenatoridae
**** †Sinraptoridae
*** Coelurosauria (incl. Aves)
El cladograma que es presenta a continuació segueix una anàlisi filogenètica publicada per Zanno i Makovicky el 2013.
| Tetanurae | †Cryolophosaurus †Sinosaurus †Chuandongocoelurus †Monolophosaurus Orionides †Megalosauroidea †Piatnitzkysauridae †Megalosauria †Spinosauridae †Megalosauridae Avetheropoda Coelurosauria †Allosauroidea †Metriacanthosauridae †Allosauria †Allosauridae †Carcharodontosauria †Neovenatoridae †Carcharodontosauridae |

## Referències

* ↑ «Tetanurae». [Consulta: 3 juny 2016].
* 1 2 Carrano, Matthew T.; Benson, Roger B. J.; Sampson, Scott D. «The phylogeny of Tetanurae (Dinosauria: Theropoda)». Journal of Systematic Palaeontology, 10, 2, 01-06-2012, pàg. 211–300. DOI: 10.1080/14772019.2011.630927. ISSN: 1477-2019.
* ↑ Sereno P.C., Wilson J.A., Larsson, H.C.E., Dutheil D.B., & H. Sues. «Early Cretaceous Dinosaurs from the Sahara». Science, 266, 5183, 1994, pàg. 267–71. Bibcode: 1994Sci...266..267S. DOI: 10.1126/science.266.5183.267. PMID: 17771449.
* ↑ Zanno, Lindsay E.; Makovicky, Peter J. «Neovenatorid theropods are apex predators in the Late Cretaceous of North America» (en anglès). Nature Communications, 4, 1, 22-11-2013, pàg. 2827. DOI: 10.1038/ncomms3827. ISSN: 2041-1723.
# Apel·lació a l'autoritat

L'apel·lació a l'autoritat o argumentum ex auctoritate o sovint abreujat com ex auctoritate és una locució llatina que significa «argument per autoritat». Es tracta d'un fenomen discursiu en la retòrica i en discussions jurídiques quan la persona pretén tenir raó, per l'ofici de la seva autoritat o de la seva funció, com ex auctoritate imperatoris (per autoritat de l'emperador) sense haver-hi cap obligació de donar arguments o ex auctoritate legis («per autoritat de la llei»). En lloc de desenvolupar una motivació pròpia per una opinió o una tesi, s'apel·la a un autor o publicació respectada per l'assistència o el lectorat que defensa la mateixa idea. En la retòrica, el problema rau en l'acceptança, o no, pel públic de l'autor de l'argument d'autoritat citat, un risc que ja palesa en l'obra de Ciceró. Era un element clau en la filosofia escolàstica i neotomista i ensenya els seus límits quan es troben texts contradictoris d'autoritats aleshores reconegudes com la bíblia o l'obra d'Agustí d'Hipona, una font inexhaurible de discussions bizantines.

## Referències

* ↑ Calaforra i Castellano, Guillem. «2. Arguments d'autoritat i noms «científics»». A: Paraules, idees i accions: reflexions "sociològiques" per a lingüistes. volum 48 de la Biblioteca Sanchis Guarner. València: Universitat de València, 1999. ISBN 9788484151050.
* ↑ No Bustamante Bustamante. Locuciones Latinas En Materia Juridica. Palibrio, 21 novembre 2012, p. 75–. ISBN 978-1-4633-4183-1 [Consulta: 16 maig 2013].
* ↑ Egli, Christoph. «Typen der argumentation» (en alemany). Deutsch als Fremdsprache — Wirtschaftsdeutsch p. 1.
* ↑ «Die zentralen Propositionen des Textes». A: Argumentationsanalyse textlinguistisch: Argumentative Figuren für und wider den Golfkrieg (en alemany). volum 268 de Reihe Germanistische Linguistik, 2006, p. 319. ISBN 9783110936070.
* ↑ Tahin, Gabor. «Pro Sex. Roscio Amerino». A: Heuristic Strategies in the Speeches of Cicero (en anglès). Springer Science & Business Media, 2013, p. 113 ss. ISBN 9783319017990.
* ↑ Blakeley, J.E.. Soviet Scholasticism (en anglès). Springer Science & Business Media, 2012, p. 76-78. ISBN 9789401036702.

## Vegeu també

* Fal·làcia lògica
* Submissió a l'autoritat

## Enllaços externs

* Fal·làcia lògica
# Last Straw

Last Straw és una pel·lícula de terror-thriller estatunidenca del 2023 dirigida per Alan Scott Neal, escrita per Taylor Sardoni i produïda per Dane Eckerle, Daniel Brandt, Phil Keefe i Cole Eckerle. Protagonitzada per Jessica Belkin, Taylor Kowalski i Jeremy Sisto, la pel·lícula se centra en una jove cambrera que lluita per la seva vida al llarg d'una llarga nit quan una sèrie d'esdeveniments desafortunats provoquen una matança a la porta d'un restaurant rural.
La pel·lícula es va estrenar al LVI Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya el 6 d'octubre de 2023, abans d'estrenar-se en sales seleccionades, digital i VOD el 20 de setembre de 2024 per Shout! Studios.

## Repartiment

* Jessica Belkin com a Nancy Osborne
* Taylor Kowalski com a Jake Collins
* Joji Otani-Hansen com a Bobby
* Christopher M. Lopes com a Petey
* Jeremy Sisto com Edward Osborne
* Glen Gould com el xèrif Brooks
* Michael Giannone com a Coop
* Tara Raani com a Tabitha

## Música

Alan Palomo de Neon Indian va compondre la partitura original de la pel·lícula.

## Llançament

La pel·lícula es va estrenar al LVI Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya el 6 d'octubre de 2023. La pel·lícula es va projectar al Beyond Fest el 8 d'octubre de 2023, el Festival de Cinema d'Austin el 28 d'octubre de 2023, el Festival Internacional de Cinema Fantàstic de París l'11 de desembre de 2023 i el Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Brussel·les el 10 d'abril de 2024.
Shout! Studios va adquirir els drets nord-americans i va estrenar la pel·lícula en sales seleccionades, digitals i VOD el 20 de setembre de 2024.

## Recepció

Al lloc web de l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, el 77% de les 35 ressenyes dels crítics són positives, amb una valoració mitjana de 6,6/10.

## Referències

* ↑ «Last Straw | Sitges Film Festival» (en anglès). sitgesfilmfestival.com. [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ «Last Straw 2024». Brussels International Fantastic Film Festival. [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ «Last Straw 2023». Paris International Fantastic Film Festival. [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ «2023 Austin Film Festival & Writers Conference: Last Straw». 2023austinfilmfestival.sched.com. [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ «LAST STRAW» (en anglès americà). American Cinematheque. [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ Ramachandran, Naman. «Shout! Studios Acquires North American Rights to EFM Title 'Last Straw' From Blue Finch Films (EXCLUSIVE)» (en anglès americà). Variety, 16-02-2024. [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ «Last Straw» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 11 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Delicia Washington

Delicia Washington (Macclenny, Florida, 11 de maig de 1997) és una jugadora de bàsquet nascuda als Estats Units i que competeix internacionalment amb la selecció de Sudan del Sud. Des del mes de gener de 2025 juga al Club Joventut Badalona, de la lliga femenina.
Es va formar a les universitats de Florida i Clemson, i va començar jugant a Europa a les files del San Martino. L'estiu va fitxar pel Fuerza Regia mexicà, i va tornar a Europa en el mes d'agost fitxant pel Hapoel Jerusalem.
En el mes de gener de 2023 arriba a la Lliga Femenina fitxant per l'SPAR Gran Canària. L’estiu següent canvia d'equip i juga amb l'IDK Euskotren, també de Lliga Femenina. Formarà part de l'equip basc fins al gener de 2025, quan fitxa pel Club Joventut Badalona.

## Referències

* ↑ «Delicia Washington: un gran refuerzo para el perímetro de la Penya». FEB, 15-01-2025 [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ Sela, Eran «Delicia Washington (ex Fuerza Regia) is a newcomer at H.Jerusalem». Eurobasket, 05-08-2023 [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Delicia Ty'rae Washington, la nueva recluta del SPAR Gran Canaria para elevar el nivel». FEB, 11-01-2025 [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Delicia Washington: un gran refuerzo para el perímetro de la Penya». FEB, 16-01-2025 [Consulta: 14 març 2025].
# Ratpenat americà oriental

El ratpenat americà oriental (Pipistrellus subflavus) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a l'est de Nord-amèrica i, més concretament, a l'àrea compresa entre el sud d'Ontario, Kansas, Texas, l'est de Mèxic i l'oceà Atlàntic.

## Referències

* Wilson, D. E. i Reeder, D. M.: Mammal Species of the World. Smithsonian Institution Press Washington DC (Estats Units), 2005.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Pipistrellus subflavus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 29 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :