OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Grappamiel

La grappamiel és un licor d'Uruguai que s'obté de la barreja de grappa, alcohols obtinguts a partir de diversos cereals i mel d'abella.

## Història

El destil·lat de la brisa de raïm té presència a la història de la humanitat des de fa molt de temps i ja era present a l'antic Egipte. Fa quatre segles que s'obté a Itàlia on va adquirir el nom de grappa, encara que té diferents denominacions, entre elles, orujo a Galícia, bagaceira a Portugal i marc a França. La immigració italiana la va fer arribar al Riu de la Plata on es va popularitzar el seu consum amb llimona en xopets als bars. Va ser a Uruguai on es va inventar la grappamiel com a resultant de barrejar la grappa amb mel d'abella.
La seva elaboració comença amb el destil·lat d'orujos provinents de la fermentació del raïm i diversos cereals per a després barrejar-se amb mel, aigua i sucre. Té una graduació entre el 20% i el 25% de grau alcohòlic segons la marca.

## Referències

* ↑ Angelis, Fabrizio De; Perez, Lourdes Medina; Angelis, Fabrizio De; Perez, Lourdes Medina «Acuerdo de asociación entre la Unión Europea y el MERCOSUR, un análisis de las medidas comerciales establecidas en el sector agroalimentario» (en castellà). Rev. Secr. Trib. Perm. Revis., vol. 8, 16, 9-2020, pàg. 100–116. DOI: 10.16890/rstpr.a8.n16.p100. ISSN: 2304-7887.
* ↑ «Caracterización de la grappamiel según la Dirección General Impositiva del Uruguay» (en spanish). [Consulta: 9 juliol 2014].
* 1 2 Trinidad, Adriana. «Narbona reivindica la grappamiel artesanal y natural» (en espanyol europeu). Uruguay Natural Marca Pais - Sitio Oficial, 10-08-2017. [Consulta: 9 juliol 2023].
* ↑ «No encontraba una grappamiel que le gustara y decidió crearla; hoy gana premios y mercados fuera de fronteras» (en castellà), 30-06-2023. [Consulta: 2 juliol 2024].
# Nautilus

Nautilus és un gènere de mol·luscs cefalòpodes de la família Nautilidae que conté set espècies de les quals en queden quatre de vivents, que difereixen significativament en aspectes de morfologia dels nàutils emplaçats en el gènere germà Allonautilus; el tret diferencial més evident és la manca de llombrígol en les espècies del gènere Nautilus. Són els únics cefalòpodes amb una closca externa permanent i ben desenvolupada.

## Taxonomia

El gènere Nautilus inclou set espècies, tres de les quals són fòssils:
* Nautilus belauensis Saunders, 1981
* Nautilus macromphalus G. B. Sowerby II, 1849
* Nautilus pompilius Linnaeus, 1758
* Nautilus stenomphalus G. B. Sowerby II, 1849
* Nautilus clarkanus Hall, 1858 † (Carbonífer)
* Nautilus cookanum Whitfield, 1892 † (Eocè)
* Nautilus praepompilius Shimansky, 1957 † (Eocè superior – Oligocè)

## Referències

* ↑ Díaz i Santos, 1998, p. 128.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Nautilus Linnaeus, 1758». [Consulta: 25 març 2021].
* ↑ «BioLib: Nautilus». [Consulta: 26 març 2021].

## Bibliografia

* Díaz, J.; Santos, T. Zoología: Aproximación evolutiva a la diversidad y organización de los animales (en castellà). Editorial Síntesis, 1998. ISBN 84-7738-591-2.
# Graus de duresa general

El graus de duresa general (gDG) (de l'anglès: Degrees of general hardness (dGH)), conegut també com a grau alemany (Deutsche Härte/Grad deutscher Härte), a vegades representat com a (°dH), (GH) o (DH), és una unitat de mesura que es basa en la quantitat de ions de calci (Ca$^{2+}$) o magnesi ((Mg$^{2+}$), dissolt en una mostra d'aigua, determinant el nivell de duresa general (o total) de l'aigua, és a dir, el sumatori de la duresa temporal i permanent de l'aigua.
Com més gran sigui la quantitat de ions, major serà el grau dGH i més dura serà l'aigua.

## Comparació

1 dGH es defineix com a 10 mg d'òxid de calci (CaO) per litre d'aigua, que és equivalent a 0,17832 mmol per litre de calci i/o ions de magnesi, ja que el CaO té una massa molar de 56,0778 g/mol.
En les proves d'aigua, les tires de paper sovint mesuren la duresa en parts per milió (ppm), on una part per milió es defineix com un mil·ligram de carbonat de calci (CaCO₃) per litre d'aigua. En conseqüència, 1 dGH correspon a 17.848 ppm, ja el CaCO₃ té una massa molar de 100.0875 g/mol.
Hi ha altres mesures utilitzades en major o menor freqüència per a descriure la duresa de l'aigua, com el grau anglès, francès o americà. La següent taula mostra la relació entre algunes d'aquestes unitats.
| Unidat | Símbol | Referència | °dGH | °e | °TH | ppm | mmol/l |
| Grau alemany | °dGH | 10 mg CaO/l | 1 | 1.25 | 1.78 | 17.8 | 0.178 |
| Grau anglès | °e | gra CaCO₃/gal (UK) | 0.79 | 1 | 1.43 | 14.3 | 0.143 |
| Grau francès | °TH | 10 mg CaCO₃/l | 0.56 | 0.70 | 1 | 10 | 0.1 |
| ppm CaCO₃ | ppm | 1 mg CaCO₃/l | 0,056 | 0,07 | 0,1 | 1 | 0,01 |
| mmol/l | mmol/l | milimol/l | 5,6 | 7,0 | 10 | 100 | 1 |
Encara que no existeix una convenció formal, a manera de conveniència, l'aigua pot ser classificada per la seva duresa d'acord amb la següent taula.
| molt tova | 0 a 70 ppm | 0-4 dGH |
| tova | 70-135 ppm | 4-8 dGH |
| semidura | 135-200 ppm | 8-12 dGH |
| dura | 200-350 ppm | 12-20 dGH |
| molt dura | més de 350 ppm | més de 20 dGH |

## Referències

* ↑ Thekrib Factor de comparació entre el calci, el CaCO₃ i el CaO
* ↑ «Aquarium Water Hardness». Arxivat de l'original el 2008-08-20. [Consulta: 20 març 2016].
* ↑ «Conversor de medidas». Arxivat de l'original el 2010-02-03. [Consulta: 20 març 2016].
* ↑ Water chemistry

## Vegeu també

* pH

## Enllaços externs

* Entenent la duresa de l'aigua Arxivat 2009-02-14 a Wayback Machine.
* Altres unitats de càlcul Arxivat 2008-08-20 a Wayback Machine.
* Conversor dGH→ppm Arxivat 2012-02-08 a Wayback Machine.
* Conversor de mesures Arxivat 2010-02-03 a Wayback Machine.
# Armèria marina

L'armèria marina (Armeria maritima), és una espècie de planta amb flors del gènere Armeria dins la família de les plumbaginàcies nativa de la zona subàrtica i de la zona temperada de l'hemisferi nord.
Addicionalment pot rebre el nom de gasó marítim.

## Descripció

Planta herbàcia perennifòlia que forma coixinets, fulles linears de color verd fosc d'entre 10 i 150 mm de llargària i entre 0,4 i 2,5 mm d'amplada. Tija floral de fins a 30 cm, a seu extrem hi ha una inflorescència en forma de cima, les flors tenen una corol·la formada per cinc pètals de color entre porpra i rosa, de vegades blanc. El fruit és una càpsula que conté una única llavor.

## Taxonomia
### Subespècies

Aquesta espècie té les següents subespècies:
* Armeria maritima subsp. azorica Franco
* Armeria maritima subsp. barcensis (Simonk.) P.Silva
* Armeria maritima subsp. californica (Boiss.) A.E.Porsild
* Armeria maritima subsp. elongata (Hoffm.) Bonnier
* Armeria maritima subsp. interior (Raup) A.E.Porsild
* Armeria maritima subsp. maritima
* Armeria maritima subsp. purpurea (W.D.J.Koch) Á.Löve & D.Löve
* Armeria maritima subsp. sibirica (Turcz. ex Boiss.) Nyman

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims d'Armeria maritima:
* Armeria elongata var. maritima (Mill.) Skottsb.
* Armeria vulgaris var. maritima (Mill.) Hartm.
* Statice armeria subsp. maritima (Mill.) P.Fourn.
* Statice maritima Mill.

## Referències

* ↑ «Armeria maritima». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 10 juny 2022].
* 1 2 «Armeria maritima» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 10 juny 2022].
* ↑ «Gasó marítim | Verd urbà». [Consulta: 26 setembre 2023].
* ↑ Woodell, S. R. J.; Dale, A. «Armeria Maritima (Mill.) Willd. (Statice Armeria L.; S. Maritima Mill.)». Journal of Ecology, vol 81, n. 3, 9-1993, pàg. 573. DOI: 10.2307/2261536.
# Arundinaria

Els bambús arundinaria o pleioblastus (segons autors) són un gènere de la família Poaceae i de la subfamília bambusoides. Antigament també s'hi classificaven les espècies del gènere pleioblastus.

## Descripció

És l'únic gènere de bambús temperats natiu d'Amèrica (encara que a les zones tropicals hom en trobi d'altres). És endèmic a l'est dels Estats Units, en una zona limitada per Ohio i Nova Jersey al nord, i Texas i Florida al sud, i en aquesta regió es fan des de les planes costaneres fins a altituds mitjanes de les muntanyes Apalatxes. Tenen extensos rizomes i els troncs són llenyosos i amb forma d'arbre, amb alçades d'entre els 50 centímetres fins als vuit metres. Produeixen llavors de tard en tard, i normalment es reprodueixen vegetativament. Un tret distintiu és un manat de fulles en forma de vano que creix en l'extrem superior de cada nou tronc. Els primers exploradors dels Estats Units descrigueren vastes extensions d'Arundinaria, que anomenaren canebrakes (Falguerar de canyes), que creixien en terres baixes properes a rius; amb el temps, però, l'agricultura i els focs forestals n'han passat molta via.
Els Arundinaria han estat el centre d'un llarg debat taxonòmic per veure quantes i quines espècies incloïa. Per alguns autors, només comprèn 3 espècies nord-americanes (A.appalachiana, A.gigantea, A.tecta), mentre que altres l'amplien a plantes no-americanes del gènere Oligostachyum, i als antics Bashania i Sarocalamus. Antigament s'hi sumaven els Fargesia i Sasa. El nom deriva de la paraula llatina arundo, que significava "canya".

## Usos

L'Arundinaria gigantea (o "river cane", canya de riu als EUA) ha estat emprada històricament pels indis americans per a fer flautes, especialment en tribus de les Planes Occidentals com els cherokees. Antigament hom les trobava des dels estats de la Costa Est fins a Oklahoma.

## Principals espècies

* Arundinaria anceps Mitford
* Arundinaria amabilis McClure
* Arundinaria appalachiana Triplett, Weakley i L.G. Clark
* Arundinaria gigantea (Walt.) Muhl.
* Arundinaria japonica Siebold et Zucc. ex Steudel
* Arundinaria pumila Mitford
* Arundinaria tecta
* Arundinaria viridistriata (Regel) Makinō ex Nakai 1912

## Notes

* 1 2 Lynn Clark, J.K.Triplett Arundinaria, article a Flora of North America New York i Oxford: Oxford University Press, 2006 «Enllaç». Arxivat de l'original el 2010-06-26. [Consulta: 1r febrer 2008].
* 1 2 J.K.Triplett, A.S.Weakley, L.G.Clark Hill cane (Arundinaria appalachiana), a new species of bamboo (Poaceae: Bambusoideae) from the southern Appalachian Mountains, article a Sida 22-1 (2006) p. 79-95 «PDF». Arxivat de l'original el 2007-09-30. [Consulta: 1r febrer 2008].
* ↑ Zheng-de Zhu, Li De-zhu, Chris Stapleton Arundinaria, article a Flora of China Beijing: Science Press; St. Louis: Missouri Botanical Garden Press, 2007 «Enllaç».

## Enllaços externs

* Descripció de l'Arundinaria Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Air Europa

Air Europa és una aerolínia amb seu social a Llucmajor, Mallorca. Pertany al Grup Globalia. El seu codi IATA és "UX", el seu codi ICAO és "AEA" i el seu indicatiu de ràdio és "Air Europa".

## Història

L'aerolínia es va fundar sota la raó social Air España i participada pel touroperador anglès ILG (International Leisure Group), també propietari de l'aerolínia anglesa Air Europe el 1984. Va començar realitzant vols xàrter entre Espanya i Anglaterra al novembre de 1986. Després de la fallida de ILG i d'Air Europe al març de 1991 la companyia va ser adquirida per Juan José Hidalgo, propietari al seu torn de Viajes Halcón i que posteriorment també va adquirir la majorista Travelplan i la minorista Viajes Ecuador conformant avui dia Globalia Corporació Empresarial. Quan es desregulà el mercat aeri a Espanya en 1993, la companyia va començar a oferir vols regulars.
Després d'una crisi econòmica en la companyia, part de la seva flota va ser llogada a Iberia LAE en 1997. Posteriorment va haver converses per a ser venuda a la companyia estatal, però no van prosperar. Va fundar diverses filials com Air Europa Express para vols regionals amb turbohèlixs ATR i un xàrter situat a Canàries anomenat Air Europa Canàries i dues B-737. Ambdues van ser tancades en 2001.
La companyia ha usat al llarg de la seva història una flota composta en exclusiva per avions de Boeing, especialment B737, B757 i B767, pel que va sorprendre a tots quan en 2015 va anunciar la compra de deu Airbus A350, així com el lloguer immediat de quatre A330-200 i un A340-200, també d'Airbus, per a realitzar nous vols de llarg recorregut.
El 5 de setembre del 2007, Air Europa juntament amb Copa Airlines i Kenya Airways, anuncien la seva entrada oficial com membre associat a l'aliança SkyTeam, entre els membres de la qual es troben Air France, KLM, Alitalia i Aeromexico entre d'altres.
El 22 de gener del 2008 anuncia la compra de 8 unitats del Boeing 787-800 Dreamliner, convertint-se així en la primera aerolínia espanyola a incorporar aquest model a la seva flota.

## Flota

La flota d'Air Europa consta dels següents avions (juliol del 2010):
* 33 Boeing 737-800
* 10 Boeing 787 Dreamliner
* 30 Airbus A330-200

### Futures incorporacions

* 8 Boeing 787-800 Dreamliner (operant a partir del 2013)

## Vegeu també

* Air Dominicana.

## Referències

* ↑ Air Europa, primera aerolínia en comprometre's amb l' A350. Arxivat 2009-02-03 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Air Europa formalitza la compra de 10 Airbus A350 per un valor de 1.385 milions. Arxivat 2008-07-24 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Air Europa entra a SkyTeam i reforça la seva relació amb Air France (castellà)
* ↑ Air Europa i Boeing anuncien una comanda de vuit 787 Dreamliner. Arxivat 2009-02-03 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Air Europa (català)(anglès)(castellà)(francès)(italià)(portuguès)
# Cap Matapan

El cap Matapan (grec: Κάβο Ματαπάς, Kavo Matapàs), a l'antiguitat anomenat cap Tènar (en grec antic: Ταίναρον o Ταίναρος, llatí: Taenarum, Taenaron o Taenaros), és un cap que marca l'extrem meridional de la Grècia continental, i el segon d'Europa després de Tarifa. El nom de Matapan és probablement una forma alterada del grec Μέτωπον, Métopon, nom genèric referit a un cap o una punta.
L'extrem del cap es connecta amb la península del Taíget per un istme format per dues cales: la de Porto Quaglio (grec: Πόρτο Κάγιο, Porto Kaio) i la de Porto Marinari (grec: Πόρτο Μαρμάρι, Porto Marmari). Més al sud hi ha dues cales més: Vathy, més al nord, i Asómato, al sud; la part occidental és rocosa i sense ports.
A l'antiguitat, la península fou consagrada a Posidó, en honor del qual se celebraven les Tenàries, però més antigament havia estat dedicada a Hèlios. A l'extrem de la península hi havia un temple de Posidó, que es creu que fou construït pels aqueus abans de l'arribada dels doris, i on els periecs i hilotes feien els seus cultes. Va ser saquejat pels etolis al segle iii aC. Prop del santuari hi havia una cova on es deia que hi havia estat Hèracles. L'heroi epònim fou Tènar, fill de Zeus, de Posidó o d'Èlat, fill d'Icari, en funció de la tradició.
Pausànias esmenta dos ports, també presents al Periple de Pseudo-Escílax: Psamatunt (Ψαμαθοῦς; Amatunt, segons Estrabó) i el Port d'Aquil·les (ὁ λιμὴν Ἀχίλλειος), que probablement corresponen a Porto Quaglio i Vathy. Les restes del temple de Posidó es poden veure encara a Asómato, a la part oriental del cap. També hi ha les restes d'una antiga església i una muralla hel·lènica. Al nord de l'istme (uns 7 km) hi havia la població de Tènar, anomenada després Cenèpolis, amb un temple dedicat a Demèter i un altre a Afrodita, aquest darrer prop de la mar. Una inscripció fa referència al fet que la ciutat fou membre de la confederació d'Eleutero-Lacònia, i en va ser la capital, sota el nom de Cenèpolis, fet del que ja va fer esment Pausànias. A la península hi havia pedreres de marbre; el marbre del Tènar era negre, però Sext Empíric diu que quan es trencava era blanc.
El 1717 tengué lloc la batalla de Matapan, en la qual es van enfrontar la República de Venècia i una coalició de regnes cristians contra l'Imperi Otomà.

## Referències

* ↑ O bé Tènaron i Tènaros: Alberich, Joan; Ros, Montserrat. La transcripció dels noms propis grecs i llatins. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993. ISBN 8477392250.
* ↑ Stuckey, Jace. The Eastern Mediterranean Frontier of Latin Christendom (en anglés). Routledge, 2017-05-15, p. 79. ISBN 9781351891226.
* ↑ «Tainaron 1». A: Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* 1 2 Smith, William (ed.). «Taenarum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854).
# Gregori V de Constantinoble

Gregori V de Constantinoble (en grec Γρηγόριος Ε') (Dimitsana, Arcàdia, 1745 - Constantinoble, 22 d'abril de 1821) va ser patriarca ecumènic de Constantinoble tres vegades; la primera de l'any 1797 al 1798, la segona del 1806 al 1808 i la tercera del 1818 al 1821. Va morir d'una mort violenta. L'església Ortodoxa el va declarar sant i celebra la seva festa el dia 10 d'abril.
Va néixer a Dimitsana i el seu nom secular era Georgios Angelopulos. Va estudiar a la seva ciutat, a Atenes i a Esmirna, i practicava també l'ascetisme. En un principi es va dedicar a la vida monàstica. Va ser monjo en un dels monestirs de les illes Estròfades, on va prendre el nom de Gregori. Tornat a Esmirna, Procopi I el va consagrar diaca i Gregori el va servir com a ardiaca. Va ser ordenat prevere i protosincel·le. Procopi Va ser elegit patriarca de Constantinoble i Gregori va ser nomenat metropolità d'Esmirna. En aquest càrrec es va fer molt conegut, i quan el patriarcat de Constantinoble va quedar vacant, Gregori va ser elegit patriarca.
El seu govern com a patriarca va passar per moltes aventures i dificultats. El van destronar i exiliar l'any 1798 i es va retirar al monestir d'Iberon al mont Atos, on hi va ser durant set anys, dedicant-se a l'estudi. El 23 de setembre de 1806 el Sant Sínode el va cridar a Constantinoble on va ser patriarca per segona vegada. Els daltabaixos de la política otomana el van fer dimitir l'any 1808 i es va exiliar a les Illes dels Prínceps, i el 1810 va anar altre cop al Mont Atos on hi va viure durant nou anys. Però va ser elegit patriarca per tercera vegada el 15 de desembre de 1818 i va tornar a Istanbul el gener de 1819.
Va dirigir molt del treball de restauració de la Catedral Patriarcal de Sant Gregori, que havia estat cremada l'any 1738. Al començament de la Guerra d'independència de Grècia, Gregori V de Constantinoble va ser culpat pel sultà Mahmud II que l'acusava d'incapacitat per suprimir la revolta entre els cristians ortodoxos. Per ordre seva se'l van emportar fora de la Catedral Patriarcal després de la celebració del Diumenge de pasqua de 1821, juntament amb vuit sacerdots més, i el va deposar i tancar a la presó. A les tres de la tarda, el va penjar amb les vestidures Patriarcals a la porta principal de la seu patriarcal. Al ca de tres dies, encara penjat, el seu cos havia rebut moltes vexacions per la multitud enfurismada. Un grup de jueus va comprar el seu cos i el van llançar al canal del Bòsfor. El seu cos més tard el van trobar uns mariners grecs que el van portar en decret a Odessa, on el van enterrar.

## Referències

* ↑ «Ecumenical Patriarchate of Constantinople» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 15 agost 2023].
* ↑ «Ὁ Ἅγιος Γρηγόριος Ε’ Πατριάρχης Κωνσταντινουπόλεως» (en grec). Μεγας Συναξαριστης. [Consulta: 15 agost 2023].
* 1 2 3 4 «Γρηγόριος Ε´» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 15 agost 2023].
* ↑ Brewer, David. The Greek War of Independence (en anglès). Londres: Overlook Duckworth, 201, p. 105. ISBN 1-58567-395-1.
# Gregori d'Osma

Gregori (en llatí Gregorius) va ser bisbe d'Osma pels volts del 610.
Hauria estat el successor de Joan. Va assistir al concili del 610, durant el regnat de Gundemar, organitzat per resoldre les diferències entre els bisbes de Toledo i de Cartegena. D'acord amb l'ordre de prelació en les signatures de les actes conciliars, es considera que havia estat consagrat pocs anys abans de la seva celebració. El concili va servir com a sínode provincial de Toledo, fet que demostra que la diòcesi d'Osma n'era sufragània. El bisbe va signar a favor del reconeixement de Toledo com a metròpoli de tota la Cartaginense. Es va diferenciar d'altres prelats de la província, ja que segons les cartes de Montà hi havia molts bisbes de Carpetània i Celtibèria, regió a la que corresponia Osma, que s'havien unit. Sembla que després d'aquesta reunió, Gregori va tornar a Osma, perquè no va signar el decret en honor a la seu de Toledo. Es creu que pogué viure uns anys més.

## Referències

* 1 2 3 Loperráez Corvalán, Juan. Descripción histórica del obispado de Osma con el catálogo de sus prelados (en castellà). Madrid: Imprenta Real, 1788, p. 43-44.
* ↑ Flórez, Enrique. España Sagrada (en castellà). vol. 7. Madrid: Fontanet, 1900, p. 288-289.
# Festa de l'Arbre

La Festa de l'Arbre és una celebració que té lloc en diverses poblacions catalanes al voltant de l'1 de maig (i, a la pràctica, durant tota la primavera) que consisteix a reivindicar la importància dels boscos i la biodiversitat amb la plantació de diversos exemplars d'arbres autòctons.
La celebració de la Festa de l'Arbre a Catalunya va ser instaurada el 1899 per l'enginyer forestal Rafael Puig i Valls, precursor de la defensa del medi natural i l'educació ambiental al nostre país. Amb aquesta celebració, que s'emmirallava en l'Arbor Day de Nebraska (EUA), instaurada el 1872, volia difondre la importància dels arbres com reguladors del cicle de l'aigua, protectors contra l'erosió i moduladors del paisatge.
Les primeres festes de l'arbre a Catalunya van tenir lloc la primavera de 1899 organitzades per la Societat Amics de la Festa de l'Arbre, que havia estat fundada pel mateix Rafael Puig: el 23 de març a Sant Joan de les Abadesses, amb la participació de tots els infants de la vila en etapa escolar, i el 30 d'abril al Parc de la Ciutadella de Barcelona. En aquesta festa, que va tenir repercussió a la premsa de l'època, hi varen assistir mil cinc-cents nens i nenes i es van plantar quatre-cents pins. El discurs de Rafael Puig va incidir en la necessitat de fomentar la riquesa forestal. També hi va intervenir l'alcalde de Barcelona, el Doctor Robert, que va lloar el caràcter d'utilitat pública i regeneració representat per la festa.
Convençut de la necessitat de promoure el respecte als boscos i la repoblació forestal, Rafael Valls va estendre la festa per altres indrets de Catalunya. Així, la Societat Amics de la Festa de l'Arbre va crear la publicació anual Crònica de la Festa de l'Arbre que recollia les activitats de la Societat i la descripció de les Festes realitzades en el decurs de l'any a diferents indrets. La publicació de l'any 1900 ja cita la celebració en més d'una vintena de municipis catalans.
La festa es va difondre per altres països d'Europa. En reconeixement d'aquesta tasca, el govern francès imposà la Legió d'Honor a Rafael Puig en el transcurs de l'Exposició Universal de París del 1904. I l'any 1915 es publica una Reial Ordre del Ministeri de Foment i un Reial Decret del Ministri de Governació que instauren La Fiesta del Arbol a tot el territori de l'Estat espanyol.

## Vegeu també

* Dia de l'Arbre

## Referències

* ↑ «La Festa de l'Arbre de Francesc Puig i Valls (article a Festes.org)».
* ↑ Boada, Martí. Boscos de Catalunya. Brau, 2003. ISBN 84-95946-20-3.
# Evarc

Evarc (en llatí Evarchus, en grec antic Εὔαρχος) fou tirà de la ciutat d'Astacos a l'Acarnània al començament de la guerra del Peloponès, l'any 431 aC.
Va ser expulsat pels atenencs a l'estiu d'aquell any, però restaurat pels corintis a l'hivern (431 a 430 aC). Es creu que una mica més tard més tard va tornar a ser deposat altra vegada pels atenencs, probablement abans de la meitat del 430 aC, segons diu Tucídides.

## Referències

* ↑ Evarchus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 60