# Investigació històrica

El mètode d'investigació històrica és la col·lecció de tècniques i directrius que investigadors i periodistes utilitzen per investigar i escriure troballes sobre el passat. Es poden aprofitar fonts secundàries, fonts primàries i proves materials com les que es puguin derivar de l'arqueologia. De la destresa de l'investigador depèn el poder identificar aquestes fonts, avaluar la seva autoritat relativa i combinar adequadament el seu testimoni per arribar a construir una imatge precisa i fiable dels esdeveniments del passat, tant llunyà com proper.
En la filosofia de la història, la qüestió de la naturalesa i la possibilitat d'un mètode històric sòlid es planteja dins del subcamp de l'epistemologia. L'estudi del mètode històric i de les diferents maneres d'escriure la història es coneix com a historiografia.
Encara que els investigadors coincideixen en principis molt generals i bàsics, en la pràctica "els cànons específics de la prova històrica no són observats amb prou amplitud de mires, ni acceptats de forma genèrica" entre els investigadors professionals. Alguns estudiosos de la història han remarcat que no hi ha estàndards particulars per certs camps històrics com ara: la religió, l'art, la ciència, la democràcia o la justícia social, ja que són camps "essencialment discutits", per la seva naturalesa, de manera que es necessiten eines diferents, pròpies de cada camp, per poder interpretar correctament els diferents temes d'aquests camps.

## Crítica de les fonts

La crítica de les fonts (o avaluació de la informació) és el procés d'avaluació de les qualitats d'una font d'informació, com ara la seva validesa, fiabilitat i rellevància per al tema investigat.
Gilbert J. Garraghan i Jean Delanglez (1946) divideixen la crítica de la font en sis consultes:
* Quan es va generar la font, escrita o no escrita, (data)?
* On es va generar (localització)?
* Qui la va generar (autoria)?
* A partir de quin material preexistent es va generar (anàlisi)?
* En quina forma original es va generar (integritat)?
* Quin és el valor probatori del seu contingut (credibilitat)?
Els quatre primers es coneixen com a crítica superior ; el cinquè, menor crítica ; i, conjuntament, la crítica externa. La sisena i última consulta sobre una font s'anomena crítica interna. En conjunt, aquesta investigació es coneix com a crítica de la font.
RJ Shafer sobre la crítica externa: "De vegades es diu que la seva funció és negativa, només ens estalvia d'utilitzar proves falses; mentre que la crítica interna té la funció positiva d'indicar-nos com utilitzar proves autenticades".
En assenyalar que pocs documents s'accepten com a completament fiables, Louis Gottschalk estableix la regla general, "per a cada document particular, el procés d'establiment de la credibilitat s'ha de dur a terme per separat, independentment de la credibilitat general de l'autor". La fiabilitat d'un autor en general pot establir una probabilitat de fons per a la consideració de cada afirmació, però cada evidència extreta s'ha de ponderar individualment.

### Procediments per a fonts contradictòries

Bernheim (1889) i Langlois i Seignobos (1898) van proposar un procediment de set passos per a la crítica de fonts en la història:
* Si totes les fonts estan d'acord sobre un esdeveniment, els investigadors poden considerar l'esdeveniment provat.
* Tanmateix, la majoria no mana; fins i tot si la majoria de fonts relacionen els esdeveniments d'una manera, aquesta versió no prevaldrà tret que superi la prova de l'anàlisi textual crítica.
* La font el compte de la qual es pot confirmar per referència a autoritats externes en algunes de les seves parts es pot confiar en la seva totalitat si és impossible confirmar de la mateixa manera tot el text.
* Quan dues fonts no estan d'acord en un punt concret, l'historiador preferirà la font amb més "autoritat", és a dir, la font creada per l'expert o pel testimoni ocular.
* Els testimonis oculars s'han de preferir, en general, sobretot en circumstàncies en què l'observador normal podria haver informat amb precisió el que va passar i, més concretament, quan tracten fets coneguts per la majoria dels contemporanis.
* Si dues fonts creades de manera independent coincideixen en una qüestió, la fiabilitat de cadascuna es veu millorada de manera mesurable.
* Quan dues fonts no estan d'acord i no hi ha cap altre mitjà d'avaluació, els investigadors prenen la font que sembla que s'acorda millor amb el sentit comú.
Les descripcions posteriors del mètode històric, que es descriuen a continuació, han intentat superar la credulitat incorporada en el primer pas formulat pels historiògrafs del segle XIX enunciant principis no només pels quals es poden harmonitzar diferents informes, sinó pels quals es pot harmonitzar una afirmació trobada en una font. considerada no fiable o fiable tal com es presenta per si sola.

### Principis bàsics per determinar la fiabilitat

Els següents principis bàsics de la crítica de fonts van ser formulats per dos investigadors escandinaus, Olden-Jørgensen (1998) i Thurén Torsten (1997):
* Les fonts humanes poden ser relíquies com una empremta digital ; o narracions com una declaració o una carta. Les relíquies són fonts més creïbles que les narracions.
* Qualsevol font pot ser falsificada o malmesa. Els indicis forts de l'originalitat de la font augmenten la seva fiabilitat.
* Com més a prop estigui una font de l'esdeveniment que pretén descriure, més es pot confiar en ella per donar una descripció històrica precisa del que realment va passar.
* Un testimoni ocular és més fiable que un testimoni de segona mà, que és més fiable que els oïda-dir a més, i així successivament .
* Si diverses fonts independents contenen el mateix missatge, la credibilitat del missatge augmenta molt.
* La tendència d'una font és la seva motivació per proporcionar algun tipus de biaix . Les tendències s'han de minimitzar o complementar amb motivacions oposades.
* Si es pot demostrar que el testimoni o la font no té interès directe a crear biaixos, la credibilitat del missatge augmenta.

#### Criteris d'autenticitat

Els investigadors de vegades han de fer front a decidir què és genuí i què no en una font. Per a aquestes circumstàncies, hi ha "criteris d'autenticitat" externs i interns que són aplicables. Són eines tècniques per avaluar les fonts i separar fonts o continguts "autèntics" de falsificacions o manipulacions.
Els criteris externs impliquen qüestions relacionades amb l'establiment de l'autoria d'una font o gamma de fonts. Implica coses com si un autor va escriure alguna cosa ell mateix, si altres fonts atribueixen l'autoria a la font, acord de còpies manuscrites independents sobre el contingut d'una font.
Els criteris interns impliquen formalitats, estil i llenguatge per a un autor; si una font varia en funció de l'entorn en què s'ha produït, incoherències de temps o cronologia, transmissió textual d'una font, interpolacions en una font, insercions o supressions en una font.

### Testimonis presencials

RJ Shafer (1974) ofereix aquesta llista de verificació per avaluar el testimoni dels testimonis oculars :
* El significat real de l'enunciat és diferent del seu significat literal? Les paraules utilitzades en sentits no s'utilitzen avui dia? L'afirmació vol ser irònica (és a dir, una altra significació del que diu)?
* Fins a quin punt l'autor podria observar el que informa? Els seus sentits eren iguals a l'observació? La seva ubicació física era adequada per a la vista, l'oïda, el tacte? Tenia la capacitat social adequada per observar: entenia l'idioma, tenia altres coneixements requerits (p. ex., lleis, militars ); no estava sent intimidat per la seva dona o la policia secreta ?
* Com va informar l'autor? , i quina va ser la seva capacitat per fer-ho?
** Pel que fa a la seva capacitat per informar, va ser parcial? Va tenir el temps adequat per informar? Lloc adequat per informar? Instruments de gravació adequats?
** Quan va informar en relació a la seva observació? Aviat? Molt més tard? Cinquanta anys és molt més tard, ja que la majoria dels testimonis oculars han mort i els que queden poden haver oblidat el material rellevant.
** Quina era la intenció de l'autor a l'hora d'informar? Per a qui va denunciar? És probable que aquest públic requereixi o suggereixi una distorsió a l'autor?
** Hi ha pistes addicionals sobre la veracitat prevista? Era indiferent sobre el tema denunciat, per tant probablement no tenia la intenció de distorsionar-lo? Va fer declaracions perjudicials per a si mateix, per tant probablement no buscava distorsionar? Va donar informació incidental o casual, gairebé segur que no tenia la intenció d'enganyar?
* Les seves afirmacions semblen intrínsecament improbables: per exemple, contràries a la naturalesa humana o en conflicte amb el que sabem?
* Recordeu que alguns tipus d'informació són més fàcils d'observar i informar que d'altres.
* Hi ha contradiccions internes en el document?
Louis Gottschalk afegeix una consideració addicional: "Fins i tot quan el fet en qüestió pot no ser ben conegut, certs tipus d'afirmacions són tant incidentals com probables fins a un punt que sembla poc probable l'error o la falsedat. Si una inscripció antiga en una carretera ens diu que un cert procònsol va construir aquella carretera mentre August era princeps, es pot dubtar sense més corroboració que aquell procònsol realment va construir la carretera, però seria més difícil dubtar que el La carretera va ser construïda durant el principat d'August Si un anunci informa als lectors que "El cafè A i B es poden comprar a qualsevol botiga de queviures fiable a un preu inusual de cinquanta cèntims la lliura", es poden posar en dubte totes les inferències de l'anunci sense corroboració. excepte que hi ha una marca de cafè al mercat anomenada "Cafè A i B"."

### Testimonis indirectes

Garraghan (1946) diu que la major part de la informació prové de " testimonis indirectes ", persones que no eren presents a l'escena però que van saber parlar dels fets per una altra persona. Gottschalk diu que de vegades un historiador pot utilitzar proves d'oïda quan no hi ha textos primaris disponibles. Escriu: "En els casos en què utilitza testimonis secundaris... pregunta: (1) En quin testimoni principal basa el testimoni secundari les seves declaracions? (2) El testimoni secundari va informar amb precisió del testimoni primari en conjunt? (3) ) Si no, en quins detalls va informar amb precisió del testimoni primari Les respostes satisfactòries a la segona i tercera preguntes poden proporcionar a l'historiador el conjunt o el? Essència del testimoni primari sobre el qual el testimoni secundari pot ser el seu únic mitjà de coneixement En aquests casos, la font secundària és la font "original" de l'historiador, en el sentit de ser l'"origen" del seu coneixement La font és un informe precís del testimoni primari, posa a prova la seva credibilitat com ho faria amb la del propi testimoni primari". Gottschalk afegeix: "Així, l'historiador no descartaria l'evidència d'oïda, com ho faria un tribunal només perquè es tracta d'oïda".

### Tradició oral

Gilbert Garraghan (1946) sosté que la tradició oral es pot acceptar si compleix dues "condicions àmplies" o sis "condicions particulars", de la manera següent:
* Condicions àmplies declarades .
** La tradició s'hauria de recolzar en una sèrie ininterrompuda de testimonis, que vagin des de l'immediat i primer informador del fet fins al testimoni mediat viu de qui ho prenem, o fins a qui va ser el primer que el va comprometre a escriure.
** Hi hauria d'haver diverses sèries paral·leles i independents de testimonis que testimoniin el fet en qüestió.
* Condicions particulars formulades .
** La tradició ha d'informar d'un esdeveniment públic d'importància, que necessàriament seria conegut directament per un gran nombre de persones.
** La tradició s'ha d'haver cregut generalment, almenys durant un període de temps definit.
** Durant aquest període definit devia haver anat sense protesta, fins i tot de persones interessades a negar-ho.
** La tradició ha de ser de durada relativament limitada. [En altres llocs, Garraghan suggereix un límit màxim de 150 anys, almenys en cultures que destaquen en la memòria oral.]
** L'esperit crític s'havia d'haver desenvolupat prou mentre va durar la tradició, i els mitjans necessaris d'investigació crítica havien d'haver estat a mà.
** Persones de ment crítica que segurament haurien desafiat la tradició – ho haguessin considerat fals – no devia haver presentat aquest desafiament
Poden existir altres mètodes de verificació de la tradició oral, com ara la comparació amb l'evidència de restes arqueològiques.
L'evidència més recent sobre la possible fiabilitat o falta de fiabilitat de la tradició oral ha sortit del treball de camp a l'Àfrica occidental i l'Europa de l'Est .

### Fonts anònimes

Els investigadors sí que permeten l'ús de textos anònims per establir fets històrics.

## Síntesi: raonament històric

Un cop s'han avaluat les dades individuals en el context, es poden formar i establir hipòtesis mitjançant raonaments històrics.

### Argument a la millor explicació

C. Behan McCullagh (1984) estableix set condicions per a un argument reeixit a la millor explicació:
* L'afirmació, juntament amb altres afirmacions ja considerades vertaderes, ha d'implicar altres afirmacions que descriguin dades actuals i observables. (A partir d'ara anomenarem la primera afirmació "la hipòtesi ", i les afirmacions que descriuen dades observables, "enunciats d'observació".)
* La hipòtesi ha de ser de major abast explicatiu que qualsevol altra hipòtesi incompatible sobre el mateix tema; és a dir, ha d'implicar una major varietat d'enunciats d'observació.
* La hipòtesi ha de ser de més poder explicatiu que qualsevol altra hipòtesi incompatible sobre el mateix tema; és a dir, ha de fer més probables que qualsevol altra les afirmacions d'observació que implica.
* La hipòtesi ha de ser més plausible que qualsevol altra hipòtesi incompatible sobre el mateix tema; és a dir, ha d'estar implicat fins a cert punt per una major varietat de veritats acceptades que qualsevol altra, i estar implicat amb més força que qualsevol altra; i la seva probable negació ha d'estar implicada per menys creences, i implicada amb menys força que qualsevol altra.
* La hipòtesi ha de ser menys ad hoc que qualsevol altra hipòtesi incompatible sobre el mateix tema; és a dir, ha d'incloure menys suposicions noves sobre el passat que no estiguin implicades fins a cert punt per les creences existents.
* S'ha de desconfirmar amb menys creences acceptades que qualsevol altra hipòtesi incompatible sobre el mateix tema; és a dir, quan es combina amb veritats acceptades ha d'implicar menys afirmacions d'observació i altres afirmacions que es creuen falses.
* Ha de superar en tant altres hipòtesis incompatibles sobre el mateix tema, en les característiques 2 a 6, que hi ha poques possibilitats que una hipòtesi incompatible, després d'una investigació posterior, la superi aviat en aquests aspectes.
McCullagh resumeix: "si l'abast i la força d'una explicació són molt grans, de manera que explica un gran nombre i varietat de fets, molts més que qualsevol explicació competidora, és probable que sigui veritat".

### Inferència estadística

McCullagh (1984) afirma aquesta forma d'argument de la següent manera:
* Hi ha probabilitat (del grau p $_1$ ) que el que sigui una A sigui una B.
* És probable (en el grau p $_2$ ) que es tracti d'una A.
* Per tant, (en relació a aquestes premisses) és probable (al grau p $_1$ × p $_2$ ) que això és un B.
McCullagh dóna aquest exemple:
* En milers de casos, les lletres VSLM que apareixen al final d'una inscripció llatina sobre una làpida representen Votum Solvit Libens Merito .
* Segons totes les aparences, les lletres VSLM es troben en aquesta làpida al final d'una inscripció llatina.
* Per tant, aquestes cartes en aquesta làpida representen Votum Solvit Libens Merito .
Es tracta d'un sil·logisme en forma probabilística, fent ús d'una generalització formada per inducció a partir de nombrosos exemples (com a primera premissa).

### Argument des de l'analogia

L'estructura de l'argument és la següent:
* Una cosa (objecte, esdeveniment o estat de coses ) té propietats p $_1$ . . . p $_{ni}$ p $_{n+1}$ .
* Una altra cosa té propietats p $_1$ . . . p $_n$ .
* Per tant, aquest últim té propietat p $_{n+1}$ .
McCullagh diu que un argument de l'analogia, si és bo, és un "sil·logisme estadístic encobert" o millor expressat com un argument per a la millor explicació. És un sil·logisme estadístic quan s'"estableix per un nombre suficient i varietat d'instàncies de la generalització"; en cas contrari, l'argument pot ser invàlid perquè les propietats 1 a n no estan relacionades amb la propietat n + 1, llevat que la propietat n + 1 és la millor explicació de les propietats 1 a n . L'analogia, per tant, no és controvertida només quan s'utilitza per suggerir hipòtesis, no com a argument concloent.

## Desenvolupament

El desenvolupament de la metodologia històrica va començar a l' època antiga . Heròdot, del segle V aC, ha estat aclamat com el "pare de la història". No obstant això, al seu contemporani Tucídides se li atribueix haver-se apropat per primera vegada a la història amb un mètode històric ben desenvolupat a la Història de la Guerra del Peloponès . Tucídides, a diferència d'Heròdot, considerava la història com el producte de les eleccions i accions dels humans, i mirava la causa i l'efecte, més que el resultat de la intervenció divina (encara que Heròdot no estava totalment compromès amb aquesta idea). En el seu mètode històric, Tucídides va destacar la cronologia, un punt de vista nominalment neutre, i que el món humà era el resultat d'accions humanes. Els investigadors grecs consideraven la història com a cíclica, amb esdeveniments recurrents regularment.
Hi va haver un ús sofisticat del mètode històric a la Xina antiga i medieval. Les bases per a la historiografia professional a l'Àsia oriental van ser establertes per l'historiador de la cort Sima Qian (145–90 aC), autor dels Records of the Grand Historian ( Shiji ) i conegut pòstumament com el Pare de la historiografia xinesa . Sant Agustí va influir en el pensament cristià i occidental al començament de l'època medieval. Durant els períodes medieval i renaixentista, la història sovint s'estudiava des d'una perspectiva sagrada o religiosa. Cap al 1800, el filòsof i historiador alemany Georg Wilhelm Friedrich Hegel va aportar la filosofia i un enfocament més secular en l'estudi històric.
En el prefaci del seu llibre, el Muqaddimah (1377), l' historiador àrab i sociòleg primerenc, Ibn Khaldun, va advertir de 7 errors que pensava que havien comès els investigadors. En aquesta crítica, va abordar el passat com estrany i necessitant interpretació. L'originalitat d'Ibn Khaldun va ser afirmar que la diferència cultural d'una altra època ha de regir l'avaluació del material històric rellevant, per distingir els principis segons els quals podria ser possible intentar l'avaluació i per sentir la necessitat d'experiència, a més a principis racionals, per tal d'avaluar una cultura del passat. Ibn Khaldun va criticar " la superstició ociosa i l'acceptació acrítica de les dades històriques". Va introduir un mètode científic per a l'estudi de la història, i s'hi va referir com la seva "nova ciència". El seu mètode va establir les bases per a l'observació del paper de l'estat, la comunicació, la propaganda i els biaixos sistemàtics en la història, i, per tant, de vegades es considera el "pare de la historiografia" o el "pare de la historiografia". la filosofia de la història".
A Occident, els investigadors van desenvolupar mètodes moderns d'historiografia als segles XVII i XVIII, especialment a França i Alemanya. El 1851, Herbert Spencer va resumir aquests mètodes: "Des dels successius estrats dels nostres dipòsits històrics, [els investigadors] recullen amb diligència tots els fragments molt acolorits, s'aboquen sobre tot allò que és curiós i brillant i riuen com nens sobre les seves brillants adquisicions; mentrestant, el riques venes de saviesa que es ramifiquen enmig d'aquestes runes sense valor, es troben completament descuidades. S'acumulen amb avidesa volums d'escombraries, mentre que aquelles masses de mineral ric, que s'haurien d'haver extret, i de les quals es podrien haver fos veritats daurades, es deixen sense ensenyar i sense buscar".
Per la "mineral ric" Spencer volia dir teoria científica de la història. Mentrestant, Henry Thomas Buckle va expressar un somni que la història esdevingués un dia una ciència: "En relació a la natura, els esdeveniments aparentment més irregulars i capritxosos s'han explicat i s'ha demostrat que estan d'acord amb determinades lleis fixes i universals. fet perquè els homes capaços i, sobretot, els homes de pensament pacient i incansable han estudiat els esdeveniments amb l'objectiu de descobrir-ne la regularitat, i si els esdeveniments humans estiguessin sotmesos a un tractament semblant, tenim tot el dret a esperar semblants. Resultats Contràriament al somni de Buckle, l'historiador del segle XIX amb més influència en els mètodes es va convertir en Leopold von Ranke a Alemanya. Les dades històriques s'han de recollir amb cura, examinar-les objectivament i reunir-les amb rigor crític, però aquests procediments "són només els requisits previs i preliminars de la ciència. El cor de la ciència és buscar l'ordre i la regularitat en les dades que s'examinen i en la formulació de generalitzacions o lleis sobre elles."  Tal com ho han perseguit historiadors com Ranke i altres que el van seguir, la història no és una ciència. Així, si els historiadors ens diuen que, donada la manera en què practica el seu ofici, no es pot considerar una ciència, l'hem de creure per paraula. Si no està fent ciència, aleshores, sigui el que faci, no està fent ciència. Per tant, l'historiador tradicional no és un científic i la història, tal com es practica convencionalment, no és una ciència Al segle XX, els investigadors acadèmics es van centrar menys en les narracions èpiques nacionalistes, que sovint tendien a glorificar la nació o els grans homes, a les anàlisis més objectives i complexes de les forces socials i intel·lectuals. Una tendència important de la metodologia històrica al segle XX va ser tractar la història més com una ciència social que com a art, que tradicionalment havia estat el cas. Els principals defensors de la història com a ciència social van ser una col·lecció diversa d'estudiosos que incloïa Fernand Braudel i EH Carr . Molts són coneguts pel seu enfocament multidisciplinari, per exemple, Braudel va combinar la història amb la geografia. No obstant això, aquests enfocaments multidisciplinaris no van aconseguir produir una teoria de la història. Fins ara només una teoria de la història provenia d'un historiador professional. Siguin quines siguin les altres teories de la història, van ser escrites per experts d'altres camps (per exemple, la teoria marxista de la història). El camp de la història digital ha començat a abordar maneres d'utilitzar la tecnologia informàtica, plantejar noves preguntes a les dades històriques i generar beques digitals.
En oposició a les afirmacions de la història com a ciència social, investigadors com Hugh Trevor-Roper van argumentar que la clau del treball dels investigadors era el poder de la imaginació i, per tant, van sostenir que la història s'havia d'entendre com a art. Els investigadors francesos associats a l' escola dels Annales van introduir la història quantitativa, utilitzant dades brutes per rastrejar la vida d'individus típics, i van ser destacats en l'establiment de la història cultural (cf. histoire des mentalités ). investigadors intel·lectuals com Herbert Butterfield han defensat la importància de les idees en la història. Els investigadors nord-americans, motivats per l'era dels drets civils, es van centrar en grups ètnics, racials i socioeconòmics que abans es passaven per alt. Un gènere d'història social que va sorgir després de la Segona Guerra Mundial va ser Alltagsgeschichte (Història de la vida quotidiana). Estudiosos com Ian Kershaw van examinar com era la vida quotidiana de la gent normal a l'Alemanya del segle XX, especialment a l'Alemanya nazi .
La teoria marxista del materialisme històric teoritza que la societat està fonamentalment determinada per les condicions materials en un moment donat, és a dir, les relacions que les persones tenen entre elles per tal de satisfer les necessitats bàsiques com l'alimentació, la vestimenta i l'habitatge elles mateixes i les seves famílies. . En conjunt, Marx i Engels afirmaven haver identificat cinc etapes successives del desenvolupament d'aquestes condicions materials a l' Europa occidental . La historiografia marxista va ser una vegada ortodoxia a la Unió Soviètica, però des de l'enfonsament del comunisme allà, la seva influència s'ha reduït significativament.
Els investigadors marxistes van intentar validar les teories de Karl Marx analitzant la història des d'una perspectiva marxista. En resposta a la interpretació marxista de la història, investigadors com François Furet han ofert interpretacions antimarxistes de la història. Les historiadores feministes van defensar la importància d'estudiar l'experiència de les dones. Els postmodernistes han desafiat la validesa i la necessitat de l'estudi de la història sobre la base de que tota la història es basa en la interpretació personal de les fonts. El llibre de Keith Windschuttle de 1994, The Killing of History va defensar el valor de la història.
Avui en dia, la majoria dels investigadors comencen la seva recerca als arxius, ja sigui en una plataforma física o digital. Sovint proposen un argument i utilitzen la investigació per recolzar-lo. John H. Arnold va proposar que la història és un argument, que crea la possibilitat de crear canvis. Les empreses d'informació digital, com Google, han despertat polèmica sobre el paper de la censura d'Internet en l'accés a la informació.

## Referències

* ↑ Fischer, David Hackett. Historians' Fallacies: Toward a Logic of Historical Thought. New York: Harper Perennial, 1970, p. 62. ISBN 9780061315459.
* ↑ McCullagh, C. Behan History and Theory, 39, 1, 2000, pàg. 47. DOI: 10.1111/0018-2656.00112. ISSN: 0018-2656. JSTOR: 2677997. «W. B. Gallie argued that some concepts in history are "essentially contested," namely "religion," "art," "science," "democracy," and "social justice." These are concepts for which "there is no one use of any of them which can be set up as its generally accepted and therefore correct or standard use. When historians write the history of these subjects, they must choose an interpretation of the subject to guide them. For instance, in deciding what Art is, historians can choose between "configurationist theories, theories of aesthetic contemplation and response .. ., theories of art as expression, theories emphasizing traditional artistic aims and standards, and communication theories.»
* ↑ Howell, Martha & Prevenier, Walter(2001). From Reliable Sources: An Introduction to Historical Methods. Ithaca: Cornell University Press. ISBN 0-8014-8560-6.
* ↑ Howell, Martha & Prevenier, Walter(2001). From Reliable Sources: An Introduction to Historical Methods. Ithaca: Cornell University Press. ISBN 0-8014-8560-6. p. 56-59
* 1 2 Lamberg-Karlovsky, C.C.. Ancient Civilizations: The Near East and Mesoamerica. Benjamin-Cummings Publishing, 1979, p. 5. ISBN 9780881338348.
* ↑ Lamberg-Karlovsky, C.C.. Ancient Civilizations: The Near East and Mesoamerica. Benjamin-Cummings Publishing, 1979, p. 6. ISBN 9780881338348.
* ↑ Graham, Gordon. «Chapter 1». A: The Shape of the Past. University of Oxford, 1997.
* ↑ Ibn Khaldun. The Muqaddimah: An Introduction to History. Princeton University Press, 1967, p. x. ISBN 0691017549.
* ↑ Ahmed, Salahuddin. A Dictionary of Muslim Names. C. Hurst & Co. Publishers, 1999. ISBN 1850653569.
* ↑ Enan, Muhammed Abdullah. Ibn Khaldun: His Life and Works. The Other Press, 2007, p. v. ISBN 9789839541533.
* ↑ See, in particular, Marx and Engels, The German Ideology Arxivat 22 October 2017 a Wayback Machine.
* ↑ Arnold, John H. History: A Very Short Introduction. New York: Oxford University Press, 2000. ISBN 019285352X.
* ↑ King, Michelle T. «Working With/In the Archives». A: Research Methods for History. 2nd. Edinburgh: Edinburgh University Press, 2016.

## Bibliografia

* Gilbert J. Garraghan, A Guide to Historical Method, Fordham University Press: New York (1946). ISBN 0-8371-7132-6
* Louis Gottschalk, Understanding History: A Primer of Historical Method, Alfred A. Knopf: New York (1950). ISBN 0-394-30215-X.
* Martha Howell and Walter Prevenier, From Reliable Sources: An Introduction to Historical Methods, Cornell University Press: Ithaca (2001). ISBN 0-8014-8560-6.
* C. Behan McCullagh, Justifying Historical Descriptions, Cambridge University Press: New York (1984). ISBN 0-521-31830-0.
* Presnell, J. L. (2019). The information-literate historian: a guide to research for history students (3rd ed.). Oxford University Press.
* R. J. Shafer, A Guide to Historical Method, The Dorsey Press: Illinois (1974). ISBN 0-534-10825-3.

## Enllaços externs

* Introducció al mètode d'investigació històrica de Marc Comtois
* Filosofia de la història Arxivat 2005-09-05 a Wayback Machine. de Paul Newall
* Regles federals d'evidència en la llei dels Estats Units