OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Curraià pàl·lid

El curraià pàl·lid o curraià de Damasc (Cephalanthera damasonium) és una espècie d'orquídia terrestre que pertany a la família Orchidaceae. És nadiu d'Europa occidental en especial d'Alemanya i de la regió mediterrània. El nom del gènere prové del grec kephale (cap) i antheros (antera) per la forma globosa de l'antera i damasonium del llatí (terme que Miller prengué de Plini el Vell i Dioscòrides per a referir-se a un gènere de plantes de tiges simples, fulles semblants a les del plantatge, i anomenades comunament en anglès 'fruits d'estrella') per la forma de la flor un cop obertes.

## Descripció

És una planta amb fulles ovalades d'uns 3 cm de llargada i que neixen d'un rizoma, amb una inflorescència de 3 a 16 flors de color blanc-crema i oloroses i que surten de la tija sobre una bràctea més llarga que la flor. Floreix de maig a juny. És possible confondre-la amb el curraià blanc (Cephalanthera longifolia) que té les flors més blanques i petites i fulles més estretes.

## Hàbitat i distribució

La seva distribució fitogeogràfica correspon a la regió eurosiberiana. Als Països Catalans es troba en zones d'ombra d'alzinars de Mallorca i de les zones costaneres de Catalunya i del País Valencià.

## Sinònims

* Cephalanthera acuminata Ledeb. (1852)
* Cephalanthera alba (Crantz) Simonk. (1887)
* Cephalanthera damasonium lus ochroleuca (Baumg.) Soó (1970)
* Cephalanthera lancifolia (F.W. Schmidt) Dumort. (1827)
* Cephalanthera latifolia Janch. (1907)
* Cephalanthera ochroleuca (Baumg.) Rchb. (1831)
* Cephalanthera yunnanensis Hand.-Mazz. (1936)
* Cymbidium pallens Sw. (1799)
* Epipactis alba Crantz (1769)
* Epipactis lancifolia F.W. Schmidt (1795)
* Epipactis ochroleuca Baumg. (1817)
* Serapias alba (Crantz) Salisb. (1796)
* Serapias damasonium Mill. (1768)) (Basionymum)
* Serapias grandiflora Oeder (1770)
* Serapias lancifolia (F.W. Schmidt) Roth (1799)
* Serapias latifolia Mill. (1768)
* Serapias ochroleuca (Baumg.) Steud. (1821)
* Serapias pallens (Sw.) S.B. Jundz. (1830)
* Serapias tota-alba Gilib. (1792)

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Herbari Virtual de la UIB
# Roger Chartier

Roger Chartier, nascut el 9 de desembre de 1945 a Lió, és un historiador i historiògraf francès que forma part de l'escola dels Annales. Treballa en la història del llibre, l'edició i la lectura. Ensenya en la École des Hautes Études en Sciences Socials de París, en el Collège de France i en la Universitat de Pennsilvània.

## Honors i premis acadèmics

* Guanyador del Premi Anual de 1990 de l'Associació Americana d'Història d'Impressió.
* Gran Premi d'histoire (Gran Premi Gobert) de l'Académie française l'any 1992.

## Publicacions

* Cultural History: Between Practices and Representations (Cornell University Press, 1989)
* The Cultural Origins of the French Revolution (Bicentennial Reflections on the French Revolution) (Duke University Press Books, 1991)
* The Order of Books: Readers, Authors, and Libraries in Europe Between the 14th and 18th Centuries (Stanford University Press, 1994)
* Forms and Meanings: Texts, Performances, and Audiences from Codex to Computer (New Cultural Studies) (University of Pennsylvania Press, 1995)
* On the Edge of the Cliff: History, Language and Practices (Parallax: Re-visions of Culture and Society) (The Johns Hopkins University Press, 1996)
* Inscription and Erasure: Literature and Written Culture from the Eleventh to the Eighteenth Century (University of Pennsylvania Press, 2008)

## Referències

* Entrevista i bibliografia de Chartier, en Los tiempos del presente, quart edicció, 2000.
# Hemaglutinina

Hemaglutinina o aglutinogen és una substància que causa l'aglutinació dels glòbuls vermells de la sang, en un procés anomenat hemaglutinació. Anticossos i lectines són hemaglutinines conegudes. El procés de l'hemaglutinació es pot utilitzar per identificar antígens de superfície dels glòbuls vermells. Per exemple, és possible determinar el grup sanguini d'un individu utilitzant anticossos anti-A i anti-B que s'enllacen específicament als antígens A i B de la superfície del glòbul vermell.

## Referències

* ↑ «Dorlands Medical Dictionary:hemagglutinin», 06-02-2009. Arxivat de l'original el 2009-02-06. [Consulta: 24 agost 2018].
# Sant Julià del Fou

Sant Julià del Fou, de vegades escrit com a forma antiga Sant Julià d'Alfou, és una parròquia del municipi de Sant Antoni de Vilamajor, a la comarca del Vallès Oriental (Baix Montseny), actualment envoltada per una urbanització que porta el seu nom. Té el cementiri a la banda de migdia i la rectoria al nord.

## Origen

El topònim es troba document per primera vegada sota el nom d'Alfozi l'any 941. El 1142 el bisbe de Barcelona i el bisbe de Vic consagraven l'església de Sant Julià. Fins al 1822, la parròquia de Sant Julià d'Alfou va pertànyer a la Batllia de Vilamajor.

### Carrer i Braç de Barcelona

L'any 1384 el rei Pere III el Cerimoniós concedí a la Batllia de Vilamajor compresa per Sant Pere de Vilamajor -La Força de Vilamajor-, Santa Susanna de Vilamajor, Sant Julià d'Alfou i Cardedeu el títol de Carrer de Barcelona pel qual diposava que tots els veïns poguessin gaudir de tots els privilegis, llibertats, gràcies, franqueses, usos i costums que havien estat concedits a la ciutat de Barcelona.

## Edifici

L'església és una construcció del segle xii, engrandida en els segles xvi i xvii, XVIII i xix. La portalada s'obre a ponent, i està datada l'any 1643 amb una capçalera en forma de petxina, el portal amb motllures, i sobre el portal, una finestreta. És d'una sola nau, petita, d'estil romànic, amb volta de creueria i la clau decorada, l'obra és de paredat i està emblanquinada. La façana és de construcció posterior, decorada amb un capçal a manera de petxina plana semicircular. La teulada és a dos vessants.
El presbiteri cobert amb ogives que s'uneixen a la clau formant una creu. Entre els contraforts, hi ha dos altars laterals a bada i banda de la nau central.

### Campanar

El campanar és de planta rectangular té tres cossos separats per cornises, és de paredat i carreu, coronat per merlets i una piràmide quadrada. Les finestres, una d'elles geminada, són posteriors. El segle xvi se li van obrir capelles de volta de canó seguida. Actualment només té una campana.

## Referències

* ↑ Alfou apareix al diccionari Alcover-Moll com a "Aplec de cases dins el municipi de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès)."
* ↑ Comas i Duran, Pere. 600 anys del Carreratge quan Vilamajor, Cardedeu, Alfou i Santa Susanna esdevingueren "Carrer de Barcelona". Cardedeu: Museu Arxiu Tomàs Balvey, 1984.
* ↑ Ajuntament
* ↑ Comas i Duran, Pere. Esglésies i Ermites del Montseny i del seu entorn. Cardedeu: Museu Arxiu Tomàs Balvey, 1994. ISBN DL B-94-34.874.
* 1 2 «Església de Sant Julià del Fou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Vegeu també

* Batllia de Vilamajor
* Escoles unitàries de Sant Julià d'Alfou
# Criptopòrtic

Un criptopòrtic (del llatí cryptoporticus, de crypta i porticus) és el passadís cobert de l'arquitectura de l'antiga Roma, molt sovint recobert amb volta i il·luminat per obertures al sostre. Habitualment es trobaven a nivell de terra o bé semienterrats, i servien per sostenir o compensar els desnivells del terreny d'una estructura important, com ara un fòrum o una vil·la romana, i en aquest cas funcionava de basis villae, o fonaments.
A més a més de la seva utilitat purament arquitectònica, els criptopòrtics, ombrius i resguardats de les inclemències meteorològiques, oferien un recer fresc i apropiat per a la conservació d'aliments com ara la carn o el gra, o bé per passejar-hi a l'hora de la calor.
Són famosos els criptopòrtics sota els fòrums d'Arle i de Reims, el del Palatí a Roma, el de la Vil·la Adriana a Tívoli o el de l'anomenada Casa del Criptopòrtic de Pompeia.
En els escrits de Plini el Jove, el terme és usat com a sinònim de cripta.
# Força Aèria de Tunísia

La Força Aèria de Tunísia (Al Quwwat al-Jawwiya al-Jamahiriyah At'Tunisia) és la part de les Forces Armades de Tunísia que tenen com a missió la vigilància dels cels del país.

## Història

Es va constituir coma branca de les forces armades el 1959 però no va disposar de cap aparell fins al 1960. En aquest any va rebre 8 aparells Saab 91 de Suècia, i després se'n van adquirir set més; el 1961 es van adquirir dos helicòpters Alouette 2. El 1963 França li va entregar tres MD315 i dotze T-6 Harvards. El 1965 va adquirir 8 aparells MB326, el 1969 dotze F-86 americans. Els Saab primitius foren substituïts per dotze SF-260WT el 1974. El 1975 va adquirir 10 A-4, però per substituir els F-86 es van comprar MB326 més barats; també es van adquirir dos helicòpters UH-1H i dos aparells UH-1N, seguits de 16 AB205 italians el 1980. Uns anys després es van comprar quatre AB412.
L'aviació disposa actualment de tres mil cinc-cents soldats en servei. Estan equipats amb material lleuger i vint-i-nou avions de combat (12 F-5E i tres F-5 americans, i 14 MB326), i quinze helicòpters armats. Aparells de transport disposa de vuit AMARC C-130B i tres C-130H.
És una força molt petita considerant el territori i població del país. Té estructura d'esquadró de vol i disposa de quatre bases: Bizerta/Sidi Ahmed, Gafsa, Bizerta/La Karouba i Sfax).

## Referències

* ↑ «Présentation au profil de l'armée de l'air» (en francès). [Consulta: 11 març 2020].
* 1 2 3 «Tunisian Air Force OrBat». Scramble. Arxivat de l'original el 15 December 2010. [Consulta: 5 agost 2007].
* ↑ «Tunisia – UH-60M Black Hawk Helicopters - The Official Home of the Defense Security Cooperation Agency». Arxivat de l'original el 27 July 2014. [Consulta: 28 juliol 2014].

## Vegeu també

* Forces aèries
# Planctosphaera pelagica

Planctosphaera pelagica és una espècie d'hemicordat, l'única de la classe dels planctosferoïdeus. Només se'n coneix la característica forma larvària rodona, que viu en l'oceà obert i que pot mesurar fins a un centímetre. Abans se la classifica dins la família Planctosphaeridae.

## Referències

* ↑ Hart, M. W., R. L. Miller, & L. P. Madin «Form and feeding mechanism of a living Planctosphaera pelagica (phylum Hemichordata)». Mar. Biol., 120, 1994, pàg. 521-533.
# Tractat Angloafganès (1919)

Tractat anglo-afganès del 1921, fou un conveni entre la Gran Bretanya i Afganistan que liquidava definitivament la Tercera Guerra Angloafganesa de 1919 aturada ja amb el tractat d'alto el foc de 3 de juny de 1919 i el tractat de Rawalpindi de 8 d'agost de 1919. En aquest darrer la qüestió de la plena independència de l'Afganistan va quedar una mica a l'ombra i es va negociar en un futur tractat.
Les negociacions van començar l'abril de 1920 entre Sir Henry Dobbs (secretari d'afers exteriors de l'Índia Britànica) i Mahmud Khan Tarzi ministre d'exteriors de l'Afganistan, i es van fer a Mussoorie, amb un acord preliminar signat el 18 de juliol de 1920 i després a Kabul des del 10 de gener de 1921.
L'acord final es va obtenir el 22 de novembre de 1921 i fou signat a Kabul el 2 de desembre de 1921. La independència completa de l'Afganistan era reconeguda, amb les fronteres definides al tractat de Rawalpindi. Fou considerat un tractat temporal i havia d'estar en vigor tres anys abans de poder ser modificat, però va esdevenir definitiu amb la independència de l'Índia el 1947.

## Bibliografia

* A. Saveen, India and Afghanistan: British Imperialism vs. Afghan Nationalism, 1907-1921, Delhi, 1981

## Vegeu també

Tractat angloafganès del 1905
# Deferent

El sistema astronòmic proposat per Claudi Ptolemeu fou un model geomètric emprat per a explicar variacions a la velocitat i direcció del moviment aparent de la Lluna, Sol, i els planetes proposat ja per Apol·loni de Perge al final del segle Segle III aC. En particular explicava la retrogradació dels cinc planetes coneguts a l'època. A més, també oferia una explicació dels canvis en la distància aparent (la lluminositat) d'aquests planetes amb la terra.
Hom suposava que el planeta es movia sobre un petit cercle, l'epicicle (literalment: sobre un cercle), que al seu torn girava sobre un cercle més gran anomenat deferent. Ambdós cercles giraven en rotació en sentit est i eren aproximadament paral·lels al pla d'òrbita del Sol (Eclíptica).

## Enllaços externs

* Animació en flash mostrant epicicles amb paràmetres ajustables.
* Applet mostrant el principi dels epicicles, junt amb una comparació entre els models geocèntric i heliocèntric.
# Pentà

El Pentà és un hidrocarbur alifàtic, un alcà amb fórmula química CH₃(CH₂)₃CH₃. (fórmula desenvolupada: CH₃-CH₂-CH₂-CH₂-CH₃).
A diferència dels 4 primers alcans (metà, età, propà i butà) que són gasosos a temperatura ambient, el pentà es troba en forma líquida. Es pot presentar en tres isòmers: n-pentà, isopentà i neopentà.

## Referències

* 1 2 PubChem. «PubChem» (en anglès). [Consulta: 16 gener 2022].
* ↑ Wei, James «Molecular Symmetry, Rotational Entropy, and Elevated Melting Points» (en anglès). Industrial & Engineering Chemistry Research, 38, 12, 01-12-1999, pàg. 5019–5027. DOI: 10.1021/ie990588m. ISSN: 0888-5885.
# Yigdal

El Yigdal és un himne jueu contenint en forma mètrica els 13 articles de la religió hebrea. Es canta, generalment, en acabar els serveis del matí i de la tarda.
Hi ha la creença que el compongué un jueu anomenat Daniel ben Judah Dayyan, que invertí vuit anys a millorar-lo i completar-lo, acabant-lo el 1404. Comença amb els mots Yigdal Elohim Chai, i s'adapta el text a melodies tradicionals, que varien segons el país, i la qual antiguitat és molt gran en la majoria dels casos.
L'ygdal es canta antifonariament pel bazzan i la congregació, en forma alterna.

## Bibliografia

* Tom núm. 70 pag, 731, de l'Enciclopèdia Espasa
# Visor (fotografia)

En fotografia, el visor és el sistema òptic que permet enquadrar el camp visual que es pretén abastar en la imatge. És a dir, el visor és la finestreta, pantalla o marc incorporat a la càmera o subjectat a ella que el fotògraf utilitzar per visualitzar, exacte o aproximadament, la relació motiu/entorn que abasta l'objectiu.
El visor és una de les parts més importants de qualsevol càmera, ja que estableix el mode de cada fotògraf d'enquadrar i compondre cada fotografia. Moltes càmeres digitals posseeixen dos visors. Un és de cristall tradicional que sol estar situat sobre l'objectiu en la part posterior de la càmera i l'altre és una petita pantalla de cristall líquid a través de la qual es pot tenir una visió en directe de l'escena situada davant l'objectiu.

## Tipus de visor

Existeixen diferents tipus de visor, entre ells:
* Visor de marc: es tracta d'un orifici o marc rectangular generalment. Permet veure el motiu, però no hi ha un mirall que proporcioni una visió més aproximada, ni, per descomptat, es veu la imatge real que capta l'objectiu, sent exempt d'introduir cert error de paral·laxi.
* Visor de pantalla: placa de cristall esmerilat situat en el suport de la càmera. L'inconvenient és que la imatge apareix invertida. L'avantatge, que no ofereix error de paral·laxi.
* Visor òptic o directe: tot i que introdueix una lent o miralls per permetre millor visualització prèvia, aquesta no es dur a terme a través de l'objectiu, per això comporta error de paral·laxi.
* Visor rèflex: la llum viatja a través de l'objectiu incidint en un primer mirall, aquest la trasllada a un penta-prisma, que porta la imatge al visor (situat a la part posterior de la càmera i sobre de l'objectiu). Hi ha dos inconvenients mínims: les vibracions que produeix aquest primer mirall en desplaçar-se per deixar passar la llum (i que impressioni la pel·lícula) i que, en el moment de fer la fotografia, pel visor no es veu el resultat final, degut a no arribar-li la informació (la llum no incideix en el primer mirall).
* Visor electrònic: funciona com a substitut del visor òptic en algunes càmeres digitals. Les càmeres digitals modernes incorporen una pantalla de cristall líquid en el suport.

## Referències

* ↑ visor a Optimot
* ↑ «Fujifilm explains how its X100 hybrid viewfinder works, we nod and pretend to understand». [Consulta: 2 novembre 2013].
* ↑ Rudolf Kingslake. Optics in Photography. SPIE Press, 1992, p. 258–. ISBN 978-0-8194-0763-4.
* 1 2 Gerald Millerson. Video Camera Techniques. Taylor & Francis, 29 agost 1994, p. 25–. ISBN 978-1-136-04993-4.

## Vegeu també

* Mira telescòpica
# Casa de Guisa

La Casa de Guisa va ser una família de la noblesa francès, que va arribar l'apogeu del seu poder en la segona meitat del segle xvi, destacant per la seva participació en les Guerres de Religió.
La Casa de Guisa, una branca menor de la de Lorena, va ser fundada per Claudi de Lorena, que el 1528 va rebre el ducat de Guisa per part del rei Francesc I de França.
Els Guisa es van distingir al segle xvi per liderar partit de la Lliga Catòlica durant les Guerres de religió de França i la seva intolerància cap als protestants, així com per la disputa amb els Valois per la Corona.
Quan el calvinista Enric de Borbó es va convertir en hereu del tron a 1584, el llavors duc Enric I de Guisa ho va considerar inacceptable, el que va provocar una nova guerra civil, l'anomenada dels tres Enrics , en la qual Guisa, recolzat per Felip II de Castella, prengué el control de París, convertint-se en governant de facto i arribant a ambicionar la corona reial.
El conflicte va culminar amb l'assassinat del duc de Guisa a mans del rei Enric III a 1588, crim al qual seguiria el regicidi del mateix Enric l'any següent a mans de Jacques Clément.
El germà petit de l'assassinat, el duc de Mayenne, es va convertir en el nou cap de la Casa, mentre el seu nebot el nou duc de Guisa, Carles, va ser proposat per ocupar el tron francès, presumiblement a través del matrimoni amb la infanta espanyola Isabel Clara Eugènia. No obstant això, el gener de 1596, Enric de Borbó es va reconciliar amb la Casa de Guisa.
La línia masculina directa de la casa de Guisa es va extingir a 1675 amb la mort prematura del VII duc de Guisa i més tard a 1705, les possessions dels Guisa van ser integrades a la Casa de Borbó-Condé.

## Vegeu també

* Guisa
* Duc de Guisa

## Bibliografia

* «House of Guise». A: The Catholic Encyclopedia. Volum VII. Nova York: Robert Appleton Company, 1910.
# Pablo Martín Sánchez

Pablo Martín Sánchez (Reus, Baix Camp, 1977) és un escriptor català que publica novel·les en castellà.

## Biografia

Pablo Martín Sánchez nasqué a Reus el 1977. És graduat superior en Art Dramàtic per l'Institut del Teatre de Barcelona, llicenciat en Teoria de la Literatura i Literatura Comparada per la Universitat de Barcelona, màster en Humanitats per la Universitat Carles III de Madrid, doctor en Llengua i Literatura Franceses per la Université de Lille-3 i en Teoria de la Literatura i de l'Art, i en Literatura Comparada per la Universidad de Granada. Ha treballat com a lector, corrector, traductor i llibreter. És professor de novel·la a l'Escola d'Escriptura de l'Ateneu Barcelonès.
Fundador de la revista Verbigracia, ha traduït autors com Alfred Jarry, Marcel Schwob, Raymond Queneau, Bernard-Marie Koltès o Wajdi Mouawad. Publicà primer un llibre de relats titulat Fricciones (E.D.A. Libros) el 2011. L'any següent publicà la novel·la El anarquista que se llamaba como yo (Acantilado), triada per la revista El Cultural la millor opera prima de l'any. El 2016 publicà la novel·la Tuyo es el mañana (Acantilado). Des del 2014, és membre del Collège de Pataphysique i de l'Oulipo (Ouvroir de Littérature Potentielle).

## Publicacions
### Novel·la

* 2012: El anarquista que se llamaba como yo (Acantilado).
* 2016: Tuyo es el mañana (Acantilado).
* 2020: Diario de un viejo cabezota (Reus, 2066) (Acantilado).

### Relats

* 2011: Fricciones (EDA Libros).

## Referències

* ↑ «Entrevista a Pablo Martín Sánchez por “El anarquista que se llamaba como yo”» (en castellà). Culturamas, la revista de información cultural, 31-01-2013.
* ↑ Perfil de Pablo Martín Sánchez, a la web de l'editorial Acantilado, consultada el 14/11/2016.

## Enllaços externs

* GUITART, Anna, Vint minuts amb Pablo Martín Sánchez Tria 33
# Haemulon sciurus

Haemulon sciurus és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 46 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Florida fins al Brasil, incloent-hi el Golf de Mèxic i el Carib.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Courtenay, W.R. i H.F. Sahlman, 1978. Pomadasyidae. A W. Fischer (ed.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Central Atlantic (Fishing Area 31), Volum 4. FAO, Roma, Itàlia.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Shaw, G. 1803. General zoology or systematic natural history ... Pisces. G. Kearsley, Londres, 1800-1826. Pisces in vol. 4 (1803) and vol. 5 (1804). [Series is 14 vols., 1800-1826.]. General Zool. v. 4: (pt. 1) i-v + 1-186, Pls. 1-25; (pt 2), i-xi + 187-632, Pls. 26-92.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut de Mònaco

L'escut de Mònaco són les armes de la Casa de Grimaldi, representats actualment per Sa Altesa Serena el príncep Albert II.
És losanjat d'argent i de gules, amb dos monjos a banda i banda com a suport que al·ludeixen a la conquesta de Mònaco el 1297, quan Francesco Grimaldi va entrar a la ciutat amb els seus soldats vestits de monjos, amb les espases amagades sota els hàbits. El collar que envolta l'escut representa l'orde monegasc de Sant Carles. Està timbrat per una corona de príncep de la qual surt un mantell de gules i ermini. Al peu dels monjos, una cinta amb el lema dels Grimaldi en llatí DEO JUVANTE ('Amb l'ajut de Déu').
Dels esmalts de l'escut heràldic deriva la bandera estatal.

## Referències

* Palais Princier de Monaco Armoiries de la Maison Grimaldi (francès)

## Vegeu també

* Bandera de Mònaco
# Bulbul verdós muntanyenc

El Bulbul verdós muntanyenc (Arizelocichla nigriceps) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Habita els boscos del sud i sud-est de Kenya i nord i nord-est de Tanzània. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el bulbul verdós muntanyenc presenta tres subespècies: (A.n. nigriceps, usambarae, i kikuyuensis). Tanmateix, en la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, juliol 2023) la subespècie kikuyuensis es considera que conforma una espècie separada: Arizelocichla kikuyuensis.

## Referències

* ↑ «Bulbul verdós muntanyenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* 1 2 «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 613. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Eastern Mountain Greenbul. Arizelocichla nigriceps» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].