OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sonia García López

Sonia García López (València, 1977) és una investigadora espanyola, especialitzada en història del cinema. És professora i investigadora especialitzada en les relacions entre cinema i història, el lloc de les dones a la història del cinema i l'arxiu fílmic.

## Trajectòria

Doctorada per la Universitat de València, és professora titular al Departament de Comunicació de la Universitat Carles III de Madrid, on imparteix classes als postgraus de Creació, Comisariat i Arxiu de l'Elías Querejeta Zine Eskola. Els seus interessos com a investigadora inclouen les relacions entre cinema i història, el cinema documental i d'avantguarda, l'arxiu fílmic i el lloc de les dones a la història del cinema, aspectes sobre els quals ha publicat diversos llibres i articles i que també ha explorat com programadora de Cineteca Madrid i com a comissària convidada per a Filmoteca Espanyola, la Mostra Internacional de Films de Dones, el Centre de Cultura Contemporània Tabakalera-San Sebastian, els Open Society Archives de Budapest i l'Instituto de Iberoamérica.
Les seves darreres publicacions, aparegudes a Journal of Spanish Cultural Studies, Studies in Spanish and Latin American Cinemas and Feminist Media Studies, han contribuït a recuperar el treball de les estudiants de direcció de l'Escuela Oficial de Cinematografía.

## Publicacions destacades

* Spain is US: la guerra civil española en el cine del Popular Front (1936-1939),
* El cuerpo y la voz de Margarita Alexandre y Ernst Lubitsch. Ser o no ser
* Contraculturas y subculturas en el cine latinoamericano (1975-2015) (coeditora)
* Piedra, papel y tijera: el collage en el cine documental. (coeditora)

## Referències

* 1 2 info@zine-eskola.eus, Elías Querejeta Zine Eskola |. «Elías Querejeta Zine Eskola - EQZE» (en spanish). [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ «Sonia García López». CCCB (amb llicència OTRS), 2024. [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ «Sonia García López» (en espanyol europeu). [Consulta: 13 gener 2024].
# Reticle endoplasmàtic rugós

El reticle endoplasmàtic rugós, ergastoplasma o RER és un tipus de reticle endoplasmàtic format per sistemes de túbuls aplanats i ribosomes adherits a la membrana cel·lular cosa que li dona un aspecte granular.
La unió entre els ribosomes i la membrana plasmàtica de l'orgànul es produeix gràcies a una proteïna anomenada riboforina.
La funció del reticle endoplasmàtic rugós és la síntesi i el transport de proteïnes. A més a més, també es troba present en la glicosilació: la formació de glicoproteïnes (glúcid + proteïna).
Aquest reticle augmenta la superfície interna de la cèl·lula cosa que amplia el camp d'activitat dels enzims, facilitant les reaccions químiques necessàries al metabolisme cel·lular, síntesi de proteïnes,(la seva principal funció) i l'emmagatzemament.
Gràcies als ribosomes adherits a les seves membranes actua en la producció de certes proteïnes cel·lulars, com el col·lagen que és una proteïna produïda pel reticle endoplasmàtic rugós del fibroblast.
# María del Rosario Neira Piñeiro

María del Rosario Neira Piñeiro (Oviedo, 1973) és una escriptora i professora universitària espanyola, guanyadora del Premi Adonáis de Poesia.
Llicenciada en Filologia per la Universitat d'Oviedo, es va doctorar en Filologia Hispànica a la mateixa universitat. Especialitzada en literatura i en guions, ha estat professora a l'Escola de Cinema del Campus de Ponferrada de la Universitat de León, així com en el màster sobre guions de cinema i televisió de la Universitat Carles III de Madrid. Com a investigadora del llenguatge cinematogràfic, a més d'articles en revistes especialitzades i ponències en seminaris, ha publicat Introducción al discurso narrativo fílmico (2003), dins la Col·lecció Perspectives d'Arco/Libro (ISBN 8476355432) i que tracta el llenguatge de ficció al cinema i la seva relació i diferències narratives amb d'altres. Rosario Neira és, a més, poeta. Amb No somos ángeles, va guanyar el Premi Adonáis de poesia el 1996, obra sobre la qual el poeta Claudio Rodríguez va ressaltar l'emoció, imaginació i les sorpreses que oferia l'estil de l'autora. A aquesta han seguit Poemas del tránsito y de la espera (2002), Las tierras que atraviesas y De memorias y pérdidas (2013).

## Referències

* 1 2 Fernández-Santos, Elsa «María del Rosario Neira, de 23 años, gana el 50º Premio Adonais de poesía». El País, 14-12-1996 [Consulta: 24 novembre 2015].
* 1 2 3 4 «Rosario Neira». Asociación de Enseñantes de Cine. Arxivat de l'original el 2015-11-25. [Consulta: 24 novembre 2015].
* 1 2 «Maria del Rosario Neira Piñeiro». Ministerio de Educación, Cultura y Deporte, 16-02-2010. Arxivat de l'original el 2015-11-25. [Consulta: 24 novembre 2015].
# Percebe

El percebe o peu de cabra comú (Pollicipes pollicipes) és una espècie de crustaci de la classe dels cirrípedes (Cirripedia) de l'ordre Pedunculata.
Aquest animal viu en grups fixats sobre les roques batudes per l'onatge. S'alimenta per filtració, perquè, a causa de la seva manca d'extremitats, perduren immòbils adherits a les roques tota la vida. El cos és protegit per una sèrie de plaques i se subjecta al substrat per un peduncle carnós, desenvolupat per modificacions de les seves antenes. No té ulls. Igual que la resta dels cirrípedes, és hermafrodita. Com tots els crustacis el seu desenvolupament no és directe, car necessita realitzar una sèrie de mudes (ècdisis) per créixer. El seu estat larvari presenta nauplius de vida lliure, que al desenvolupar-se es transforma en una larva cipris. Ambdues són pelàgiques, i pertanyen, durant aquesta etapa de la seva vida, al plàncton (concretament al meroplàncton).

## Gastronomia

El peu de cabra comú és un cirrípede relativament gros, molt apreciat des de temps antics a la península Ibèrica, especialment a Galícia i Portugal.
Normalment els peus de cabra es consumeixen bullits amb sal i es serveixen freds. Sovint es condimenten amb llimona. Són ideals com a part del vermut i complementen molt bé altres mariscs, com cloïsses, escopinyes o gambes.
Es troba al peu dels penya-segats, fixada a les roques en zones fortament batudes, el que els fa difícils per capturar. És típicament atlàntic, tot i que també se n'han trobat a Formentor, Mallorca. És un marisc molt estimat i això n'encareix el preu.
Cal no confondre el peu de cabra amb el peu de cabrit (Arca noae), un altre marisc menys apreciat i molt diferent malgrat el nom, que no és un crustaci cirrípede sinó un mol·lusc bivalve.

## Referències

* 1 2 Charles Darwin. A monograph on the sub-class Cirripedia, with figures of all the species. Ray Society, 1851.
* ↑ M. K. S. Barnes. «A stalked barnacle — Pollicipes pollicipes». Marine Life Information Network for Britain & Ireland. Marine Biological Association of the United Kingdom, 10-02-2009. Arxivat de l'original el 2012-12-23. [Consulta: 11 gener 2010].
* ↑ M. K. S. Barnes (2009-02-10). "A stalked barnacle — Pollicipes pollicipes". Marine Life Information Network for Britain & Ireland. Marine Biological Association of the United Kingdom
# Font de les Carculles

La Font de les Carculles és una font pública modernista de Borrassà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La font de les "Carculles" es troba en el bosc de pollancres del costat de la casa coneguda com El Molí, i consisteix en una cavitat efectuada a la roca que s'allarga mitjançant una galeria coberta amb tela metàl·lica en la seva part superior. A la font, pròpiament dita, és accessible baixant tres graons. La decoració de la cova està feta amb pedres negres clavades a les parets i filades de color blanc de pedra del mateix color i carculles, que solquen el fons de la gruta. L'emmarcament és totalment de carculles.
A banda i banda de la galeria hi ha dos bancs fets d'obra i recoberts amb trossos de mosaic, amb predomini del color verd. Hi ha inscrit el nom dels amos que ordenaren la seva construcció amb grans lletres, també, en mosaic.
Per sota de la galeria passa el rec del molí.

## Història

Dalt de la part que té forma de cova hi ha la data 1912.

## Referències

* 1 2 3 4 «Font de les Carculles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Frédéric Pietruszka

Frédéric Pietruszka (Villecresnes, 13 de maig de 1954) és un tirador d'esgrima francès, ja retirat, especialista en floret, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on disputà dues proves del programa d'esgrima. En la prova del floret per equips guanyà la medalla de bronze, mentre en la del floret individual fou cinquè. Quatre anyes més tard, als Jocs de Moscou, guanyà la medalla d'or en la competició del floret per equips, mentre en la del floret individual fou vuitè. El 1984, a Los Angeles, disputà els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics. En la prova del floret per equips guanyà la medalla de bronze, mentre en la del floret individual fou quart.
En el seu palmarès també destaquen cinc medalles al Campionat del món d'esgrima, una d'or, dues de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1974 i 1982. També va guanyar tres campionats nacionals de floret, el 1978, 1981 i 1983.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Frédéric Pietruszka». [Consulta: 28 novembre 2023].
# Juan José Dolado Lobregad

Juan José Dolado Lobregad (Saragossa, 1955) és un economista aragonès, catedràtic d'universitat i Premi Rei Jaume I d'Economia en 2015.

## Biografia

En 1977 es va llicenciar en ciències econòmiques a la Universitat Complutense de Madrid. En 1981 va fer un màster a la London School of Economics i en 1988 es va doctorar a la Universitat d'Oxford. Actualment és catedràtic de Fonaments de l'Anàlisi Econòmica a la Universitat Carles III de Madrid, de la que en fou cap del departament d'economia de 1998 a 2001, i des de 2014 és professor del departament d'economia a l'Institut Universitari Europeu. De 1992 a 1996 fou economista en cap del Departament de Recerca del Banc d'Espanya i en 2000 fou membre del comitè de seguiment del Banc Central Europeu. De 1989 a 1996 fou cap editor de la Revista Española de Economía.
Les seves principals àrees de recerca són l'economia laboral i l'econometria teòrica. És vinculat al grup d'economistes anomenats "els Cent", pròxims a la Fundación de Estudios de Economía Aplicada (Fedea), organització de caràcter liberal i patrocinada per la banca, que en la primavera de 2009 va signar un manifest a favor d'una reforma laboral a Espanya que redueixi la indemnització per acomiadament del treballador. En 2015 fou guardonat amb el Premi Rei Jaume I d'Economia.

## Obres

* Procedimientos de Búsqueda de Especificación Dinámica: El Caso de la Demanda de M3 en España. Banco de España, Estudios Económicos nº 27 (1982).
* Estudios sobre el Mercado de Trabajo en España. FEDEA. 1995.
* Ensayos sobre los Efectos Económicos de la Inmigración en España. Monografía FEDEA (2007).
* La Crisis de la Economía Española. Análisis Económico de la Gran Recesión. Monografía FEDEA (2010).
* No Country for Young People?. Youth Labour Market Problems in Europe. VoxEU (e-book), CEPR London (2015)

## Referències

* ↑ Juan J. Dolado al web de la Universitat Carles III
* ↑ Juan J. Dolado Arxivat 2016-07-10 a Wayback Machine. a l'Institut Universitari Europeu
* ↑ Currículum de Juan José Dolado
* ↑ Una crítica del manifiesto de los cien economistas sobre las pensiones de Vicenç Navarro
* ↑ "Los sindicatos solo defienden al empleado fijo, y la patronal, a la empresa grande", El Faro de Vigo, 26 de desembre de 2011
* ↑ Premios Jaime I 2015 Arxivat 2016-07-27 a Wayback Machine. a economia3.com

## Enllaços externs

* Articles de Juan José Dolado a El País
«Obra de Juan José Dolado Lobregad» a Dialnet.
# Protoplaneta

Els protoplanetes són cossos celestes considerats embrions planetaris, de grandària similar a la de la Lluna, presents als discos protoplanetaris.

## Formació

Es considera que sorgeixen dels xocs de planetesimals d'un diàmetre de fins a 1 quilòmetre, que s'atreuen els uns als altres a causa de la gravetat i la col·lisió, formant protoplanetes de 100 a 1.000 quilòmetres de diàmetre. D'acord amb la teoria de formació dels planetes, cada protoplaneta veu la seva òrbita lleugerament pertorbada per la interacció amb altres protoplanetes, fins a produir-se noves col·lisions entre si. Aquestes es produirien d'una manera oligàrquica, això és, uns pocs cossos de major grandària anirien gradualment dominant el procés de formació, "netejant" les proximitats de la seva òrbita al voltant del centre del disc de planetesimals més petits. Aquest procés acumulat d'impactes i absorcions acabaria gradualment formant els planetes, formant-se alguns de similars al nostre en les proximitats de cada estrella central i altres planetes gegants de composició gasosa i de nombroses vegades la massa de la Terra, a una distància superior a les tres unitats astronòmiques (UA).

## Diferenciació planetària

Els protoplanetes més joves tindrien més elements radioactius, i la seva quantitat s'aniria reduint amb el pas del temps a causa de l'emissió de la radioactivitat. La calor a causa de la radioactivitat, els impactes i la pressió gravitacional fon, segons aquesta teoria, parts dels protoplanetes durant el procés de creixement. En les zones desfetes, els seus elements més pesats s'enfonsen cap al centre del protoplaneta, mentre que els elements més lleugers ascendeixen a la superfície; aquest procés és conegut com a diferenciació planetària. La composició d'alguns meteorits mostra que aquesta diferenciació pot haver tingut lloc en alguns d'aquests asteroides.

## Hipòtesi del gran impacte

La hipòtesi del gran impacte proposa que la Lluna es va formar des d'un colossal impacte d'un hipotètic protoplaneta de la grandària de Mart, conegut com a Teia, amb la Terra en les primeres etapes del sistema solar.

## Vegeu també

* Disc protoplanetari.
* Planetesimal.
* Planeta.
# Devario aequipinnatus

Devario aequipinnatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba des de l'Índia i Nepal fins a Indoxina.
Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. vol 1. A.A. Balkema, Rotterdam. 541 p.
# Azulejos

Azulejos és una obra per a piano composta entre 1909 i 1910, iniciada per Isaac Albéniz i acabada per Enric Granados. L'objectiu d'Albéniz era compondre una suite, però quan va morir va deixar l'obra inacabada. El Preludi, acabat per Granados, va ser titulat amb el títol que hauria tingut la suite.

## Història

El 1909 Isaac Albéniz va començar una nova suite. Es creu que el títol va ser suggerit per Carlos d'Avezac de Castéra, pintor i germà del compositor René d'Avezac de Castéra, que era alumne i deixeble d'Albéniz; i que l'obra havia de reflectir els colors i la lluminositat pròpies de l'ornamentació sevillana. Però Isaac Albèniz va emmalaltir i va morir, deixant inacabat el Preludi de l'obra.
Enric Granados, molt amic d'Albéniz, va continuar i acabar el Preludi el 1910. Granados ho expressa en una carta de l'onze de desembre de 1910 dirigida al seu amic Joaquim Malats:
| « | Verdaderamente Azulejos son deliciosos. Rosina me ha regalado el original de Isaac y lo guardo como oro en paño. Lo hecho mío poco me importa tenerlo ¿Quieres que lo tengamos entre los dos? Ya te mandaré el original de lo que yo he escrito. | » |
| — Enric Granados, Carta a Joaquim Malats |||
El Preludi, titulat Azulejos, es va imprimir a París el 1911 en l'Édition Mutuelle, i l'obra fou estrenada a la Sala Pleyel de París l'1 d'abril de 1911 pel mateix Granados.
L'obra es va conservar en dues parts. En primer lloc, hi ha la partitura manuscrita d'Albéniz (quatre fulls), que es conserva al Museu de la Música de Barcelona; i en segon lloc la partitura de Granados (els últims fulls), que es conserva en la Biblioteca de Catalunya. Ambdues provenien del fons personal de Granados.
L'estudi d'ambdues partitures va mostrar que entre el final d'Albéniz i l'inici de la partitura de Granados faltaven alguns compassos. Recentment, es va trobar en la Biblioteca de Catalunya un nou full que uneix ambdues parts, ja que conté onze compassos (quatre d'Albeniz i set de Granados).
Aquesta pàgina conté una anotació en llapis del mateix Granados: "En esta pàgina hay de Isaac y mio; ya verás donde empiezo. Las cuatro primeras páginas me las quedo yo". Es desconeix a qui anava adreçada la nota, però és probable que anés destinada a Malats.
Els 55 primers compassos de l'obra foren compostos per Albéniz, i des del compàs 56 al 154 per Granados.

## Nova edició

Recentment, la Biblioteca de Catalunya i el Museu de la Música de Barcelona van publicar una edició facsímil acompanyada de l'edició urtext i de la introducció a càrrec de Romà Escalas, Imma Cuscó i M. Rosa Montalt.

## Referències

* ↑ «Azulejos: un manuscrit singular d'Isaac Albéniz i Enric Granados».
* ↑ «Edició del Museu de la Música i la Biblioteca de Catalunya d'Azulejos».
Viccionari
# Carlos Ocaña y Pérez de Tudela

Carlos Ocaña y Pérez de Tudela (Madrid, 24 de maig de 1959) és un economista espanyol, llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials per la Universitat de Saragossa i Doctor per la Universitat de Northwestern (USA).
Ha estat professor titular en el Departament d'Economia de la Universitat Carles III de Madrid, Sotsdirector General d'Estudis del Tribunal de Defensa de la Competència i Sotsdirector de Desenvolupament Regulatori de la Comissió del Sistema Elèctric. En 1998 va passar a ocupar el lloc d'Administrador Principal en l'Agència Internacional de l'Energia (OCDE), amb seu a París, i, posteriorment, Director de la Càtedra SAMCA de Regulació i Competència a la Universitat de Saragossa.
D'abril de 2004 a 2006 va ser Secretari General de Pressupostos i Despeses, i de 2006 a 2011, Secretari d'Estat d'Hisenda i Pressupostos del Ministeri d'Economia i Hisenda, substituint-lo Juan Manuel López Carbajo. Des de setembre de 2011 és el Director General de Funcas (Fundació de les Caixes d'Estalvis).

## Referències

* 1 2 «nuevaeconomiaforum.org». Arxivat de l'original el 2018-09-19. [Consulta: 18 setembre 2018].
* 1 2 «funcas.es». Arxivat de l'original el 2018-09-19. [Consulta: 18 setembre 2018].
# Estil artístic

L'estil és un concepte fonamental en art sense el qual ens faltarien els elements que distingeixen les creacions d'una mateixa època i el sentit de l'evolució de les formes. La paraula estil prové del llatí stilus, punxó que els romans utilitzaven per escriure. Però en grec stilo significa columna, i com que la columna era l'element més singular i personalitzat de l'arquitectura, podem dir que el mot estil originàriament era la manera com es feia literatura o arquitectura.
Les denominacions van anar sorgint amb el temps. Si bé al segle xvi ja es parlava d'estils, però d'una manera poc concreta, no es van aplicar definitivament a les arts plàstiques fins al segle xviii, concretament als estudis sobre l'art grec que va fer Johann Joachim Winckelmann i a l'anàlisi posterior de Johann Gottfried Herder sobre l'art gòtic. La paraula gòtic es va aplicar a un art que l'origen s'atribuïa als invasors de l'Imperi Romà: el terme rococó el van crear els deixebles de Jacques Louis David per ridiculitzar l'estil pretensiós del regnat de Lluís XV a França; el mot romànic es va començar a utilitzar cap al 1819 per designar una corrupció de l'art romà.
Sobre el supòsit de l'existència d'un art clàssic que successivament, al llarg de la història, s'ha anat destrossant o respectant, es va establir una seriació d'estils: clàssic, post-clàssic, romànic, art gòtic, renaixentista, manierista, barroc, rococó i neoclàssic. Després s'hi van afegir els ismes dels segles XIX i xx: romanticisme, expressionisme, etc.

## Vegeu també

* Forma (art)

## Referències

* ↑ A. Fernández, E. Barnechea i J. Haro: "Història de l'art". Editorial Vicenç Vives, 1992
# Patricia Fernández de Lis

Patricia Fernández de Lis és una periodista i docent especialista en economia, ciència i tecnologia.
Es va llicenciar en periodisme per la Universitat Complutense de Madrid en 1995, l'any 2002 va rebre la beca German Marshall de joves líders europeu, en 2012 fou becada per la Fundació Knight. Durant més de deu anys va col·laborar a El País i en 2007 va ser fundadora i redactora en cap de la secció de Ciències del diari Público, de les més extenses de la premsa europea, secció per la qual va rebre el premi Prisma 2010 Especial del Jurat de la Casa das Ciencias de La Corunya. En 2011 va rebre el premi Mario Bohoslavsky de la Sociedad para el Avance del Pensamiento Crítico per les seues aportacions a la lluita contra les pseudociències. Des de 2012 dirigeix el web MATERIA sobre informació de ciència, tecnologia, salut i medi ambient en castellà, i en 2014, s'associa amb El País, i Patricia és nomenada redactora en cap de Ciencia y Tecnología del diari.
És docent del màster en Comunicació de la Ciència, la Tecnologia i el Medi Ambient en la de la Universitat Carles III de Madrid.

## Referències

* 1 2 «Patricia Fernández de Lis» (en castellà), 26-12-2012. [Consulta: 25 juny 2019].
* ↑ «Premiados por ARP-SAPC y Socios de Honor» (en castellà). [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ Andrea González Garrigas. «Entrevista a Patricia Fernández de Lis», 30-10-2013. [Consulta: 25 juny 2019].
* ↑ Barroso, Gonzalo. «Patricia Fernández de Lis, periodista especializada en ciencia y tecnología - innovación en español» (en castellà), 16-01-2018. [Consulta: 25 juny 2019].
* 1 2 «Patricia Fernández de Lis - Profile in Womenalia». [Consulta: 25 juny 2019].
* ↑ «Patricia Fernández de Lis» (en castellà), 2015. [Consulta: 25 juny 2019].
# Lisímetre

Lisímetre és un dispositiu inserit en el sòl, ple amb la mateixa terra del lloc i amb vegetació. És utilitzat per a mesurar l'evapotranspiració de referència (ETo) o del cultiu (ETc). També s'anomena evapotranspiròmetre depenent de quina manera s'ha fet el procediment de mesura.
La mesura de l'evapotranspiració és determinada pel balanç hídric dels dispositius. Normalment hi ha una balança en el fons del lisímetre on es pot determinar, d'aquesta forma, quanta aigua es va evapotranspirar en el sistema. Un altre tipus de lisímetre utilitza, en lloc de la balança, un sistema de drenatge d'aigua on quan posada l'aigua fins a la capacitat de camp d'aquell sòl, la quantitat d'aigua drenada és exactament la quantitat d'aigua evapotranspirada.

## Referències

* ↑ «Hydrologic sciences» (en anglès). [Consulta: 15 abril 2019].
# Ptychocheilus

Ptychocheilus és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Ptychocheilus grandis (Ayres, 1854)
* Ptychocheilus lucius (Girard, 1856)
* Ptychocheilus oregonensis (Richardson, 1836)
* Ptychocheilus umpquae (Snyder, 1908)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)