OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martin Jellinghaus

Martin Jellinghaus (Lauf an der Pegnitz, 26 d'octubre de 1944) és un atleta alemany, especialista en els 400 metres, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. Formant equip amb Manfred Kinder, Gerhard Hennige i Helmar Müller va guanyar la medalla de bronze en els 4×400 metres, mentre en els 400 metres fou cinquè. En aquests Jocs va establir un nou rècord europeu dels 400 metres amb un temps de 44,9". Quatre anys més tard, als Jocs de Munic, fou setè en la cursa dels 200 metres.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat d'Europa d'atletisme, de bronze el 1969 i d'or el 1971, en ambdós casos en els 4x400 metres. Al Campionat d'Europa d'atletisme en pista coberta de 1968 guanyà una medalla de plata en els 4x2 voltes i a les Universíades de 1970 una de plata en els 400 metres.
A nivell nacional va guanyar nou títols d'Alemanya Occidental, en els 200 metres (1967, 1968), 400 metres (1968, 1969), el relleu 4x100 metres (1968) i relleu 4x400 metres (1970 i 1972).

## Millors marques

* 200 metres. 20.65" (1972)
* 400 metres. 44.9" (1968)

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Martin Jellinghaus». [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Progresión de los Récords de Europa al Aire Libre - [PDF Document]» (en castellà). [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (200m - Herren)». [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (400m - Herren)». [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (Staffeln - Herren - Teil 1)». [Consulta: 24 juny 2024].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 24 juny 2024].
# Cogoma d'estepa

La cogoma d'estepa (Amanita ponderosa), coneguda a España com a gurumelo, és una espècie de bolet comestible molt apreciada, pròpia de l'oest d' Andalusia (Huelva i sud d' Extremadura) i menys corrent a Ribatejo i Alentejo (sud de Portugal) i oest peninsular.

## Taxonomia

Descrita per MG. Malençon i Roger Jean Heim (1942).

## Iconografia

Malençon MG.(1942). Notes critiques sur quelques Hymenomycetes d'Europe et d'Afrique du Nord: 33
Miceli, A. (2022)

## Descripció

Bolet força carnós; barret de fins a 15 (20) cm de diàmetre, inicialment subglobulós, més tard semiesfèric o pla; cutícula és llisa, seca, separable en molta extensió, inicialment blanquinosa, rosàcia al frec i finalment ocraci rosàcia; marge llis, més o menys canelat amb l'edat.
Làmines inicialment blanques, més tard cremoses; espesses, poc denses, lliures; .
Cama 5-13 x 2-4, de longitud igual o superior al diàmetre del barret; peu lleugerament bulbós; anell blanc molt fugaç; volva gran, persistent i membranosa, de color blanc però sempre tenyida de terra.
Carn blanca, lleugerament rosada en contacte amb l'aire; compacta, espessa, consistent; al tast dolça, olor terrosa.

## Hàbitat

Espècie que apareix als mesos d'hivern, de gener a març, però també es pot trobar a la primavera, en sòls àcids, àrtids i durs, també en zones remogudes, on fructifica de manera hipogea. Estableix micorrizes amb l'alzina surera, alzina, carrasca i diferents cistàcies, especialment Cistus salviifolius, també Cistus ladanifer i Cistus crispus..

## Distribució geogràfica

Distribuida de manera extensa en el oest i sur de la Península Ibèrica, Sardenya, també Marroc i Algèria.

## Espècies semblants

Es pot confondre amb altres espècies de cogomes blanques, com la cogoma (Amanita phalloides var. alba) i la cogomassa (Amanita verna).

## Comestibilitat

És un bolet d'alt valor gastronòmic.

## Referències

* ↑ Malençon, M.G. «Notes critiques sur quelques Hymenomycetes d'Europe et d'Afrique du Nord». Bull. Trimestriel Soc. Mycol. France, 58, 1942, pàg. 28.
* ↑ Malençon, M.G. «Notes critiques sur quelques Hymenomycetes d'Europe et d'Afrique du Nord». Bull. Trimestriel Soc. Mycol. France, 58, 1942, pàg. 33.
* 1 2 Miceli, Angelo; Di Vincenzo, Carmelo; Della Maggiora, Marco «Studio morfologico e filogenetico di una raccolta dalla Sicilia di Amanita ponderosa e considerazioni sullo stato delle conoscenze della serie Amidella a livello globale». Micologia Toscana, 4, 2022, pàg. 9-33.
* ↑ Neville, Pierre; Poumarat, Serge. Amaniteae: Amanita, Limacella & Torrendia. Alassio (Savona): Candusso, 2004. ISBN 978-88-901057-3-9.
# Cogomina roja

La cogomina roja(Melanophyllum haematospermum),

## Espècies semblants

== Comestibilitat ==, País Valencià i Menorca

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* ↑ Laessøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of temperate Europe. Princeton Oxford: Princeton University Press, 2019. ISBN 978-0-691-18037-3.
* ↑ Knudsen, Henning; Vesterholt, Jan. Funga Nordica: agaricoid, boletoid and cyphelloid genera. Copenhagen: Nordsvamp, 2008. ISBN 978-87-983961-3-0.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya». Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona..
* ↑ Siquier, José L; Salom, Joan Carles. Catálogo de Hongos y Mixomicetos de las Islas Baleares. Micobalear,CB.
# Cole Hocker

Cole Hocker (Indianapolis, Estats Units, 6 de juny de 2001) és un atleta estatunidenc, especialitzat en la prova dels 1.500m llisos. Ha participat en 2 Olimpíades, guanyant la medalla d'or als Jocs Olímpics de París 2024. A més, ha guanyat 1 medalla de plata en el Campionat del Món en pista coberta de Glasgow 2024.
La seva marca personal, 3:27.65 minuts, aconseguida el 6 d'agost de 2024 a la final dels Jocs Olímpics de París, és el rècord olímpic i el rècord continental de la prova.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| 1.500m llisos | 3:27.65 OR AR | París | 6 d'agost de 2024 |
| 800m llisos | 1:45.63 | Portland | 9 de juny de 2024 |
| 5.000m llisos | 12:58.82 | Los Angeles | 17 de maig de 2024 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2020 | Tòquio | 6a posició | 1.500m llisos |
| 2024 | París | 1 | 1.500m llisos |
| Campionat del Món ||||
| 2023 | Budapest | 7a posició | 1.500m llisos |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ «American Cole Hocker scores major upset in 1.500m final and sets Olympic Record» (en anglès). NPR, 06-08-2024.
# Coll de Canes

Depressió de la Serralada Transversal, entre el puig Estela i el pla de Falgars, entre les valls de les rieres de Vallfogona (Ripollès) i Ridaura (Garrotxa).
Hi passa la carretera N-260a de Ripoll a Olot a una altitud de 1120m.
L'Enciclopèdia Catalana diu que una llegenda originada al s XIII afirma l’existència d’un drac en una cova propera, que el cavaller Dolcet vencé amb l’ajuda d’un mirall (la fera hauria mort d’espant en veure-s'hi reflectida). Les restes que hom considerava del drac es conservaren a l'ermita de Sant Eudald de Ripoll fins al s XIX.
Basant-se en aquesta llegenda, els Diables de Ripoll van construir la seva bèstia, el Lluert de Coll de Canes.

## Referències

* 1 2 3 «coll de Canes | enciclopedia.cat». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ «ICGC - Vissir3». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ Figueras, Josep Romeu i «La llegenda del lluert de Coll de Canes». Annals del Patronat d'Estudis Històrics d'Olot i Comarca, 1984, pàg. 243–259. ISSN: 2385-4944.
* ↑ «Lluert de Coll de Canes – Agrupació del Bestiari Festiu i Popular de Catalunya», 12-08-2016. [Consulta: 8 desembre 2024].
# Colm McCarthy (director)

Colm McCarthy (Edimburg, 16 de febrer de 1973) és un director de cinema, guionista i productor de cinema britànic.

## Biografia

Després de l'escola, McCarthy va viure a Irlanda durant uns anys i es va guanyar la vida com a músic en bandes de punk rock. No va anar a l'escola de cinema, però quan era adolescent va fer curtmetratges i vídeos amb amics amb material prestat. Va aprendre a filmar practicant escenografia. El 1998 es va incorporar al negoci del cinema a Dublín, sol·licitant-se com a intern a la pel·lícula de John Boorman El general. Un dels seus primers treballs va arribar quan un tècnic d'il·luminació el va utilitzar a causa de la seva alçada per il·luminar actors per a les properes preses. Després es va quedar amb la pel·lícula com "noi per a tot" i va agafar en préstec equip durant el cap de setmana per fer les seves pròpies pel·lícules i vídeos.
Va rodar el seu primer llargmetratge, "Outcast", el 2010, del qual també va escriure el guió juntament amb el seu germà Tom K. McCarthy. La pel·lícula va ser nominada al premi BAFTA, Escòcia el 2011 ("Premi del públic"). Des de llavors, ha dirigit principalment sèries per a la BBC i emissores privades britàniques.

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Director | Guionista | Notes |
| 2003 | The Making of a Prodigy | Sí | Sí | Curtmetratge |
| 2010 | Outcast | Sí | Sí | |
| 2016 | The Girl with All the Gifts | Sí | No | |
| 2024 | Bagman | Sí | No | Postproducció |

### Televisió

| Any | Títol | Director | Productor executiu | Notes |
| 2001 | No Frontiers | Sí | No | |
| 2003-2005 | Dream Team | Sí | No | 3 episodis |
| 2004 | The Big Bow Wow | Sí | No | |
| 2005 | Footballers' Wives | Sí | No | 4 episodis |
| 2006 | Hustle | Sí | No | 2 episodis |
| 2006-2007 | Murphy's Law | Sí | No | 6 episodis |
| 2007 | Single-Handed | Sí | No | 3 episodis |
| 2008 | The Tudors | Sí | No | 2 episodis |
| 2008 | Spooks | Sí | No | 2 episodis |
| 2009 | Hunter | Sí | No | 2 episodis |
| 2010 | The Deep | Sí | No | 2 episodis |
| 2011 | Injustice | Sí | No | 5 episodis |
| 2012-2013 | Endeavour | Sí | No | 2 episodis |
| 2013 | Ripper Street | Sí | No | 2 episodis |
| 2013 | Doctor Who | Sí | No | 1 episodi |
| 2014 | Sherlock | Sí | No | 1 episodi |
| 2014 | Peaky Blinders | Sí | No | 6 episodis |
| 2017 | Black Mirror | Sí | No | 1 episodi |
| 2018 | Krypton | Sí | Sí | 1 episodi |
| 2019 | Curfew | Sí | Sí | 3 episodis |
| 2022 | The Bastard Son & The Devil Himself | Sí | Sí | 4 episodis |

## Referències

* ↑ Director Colm McCarthy on Krypton, Peaky Blinders and The Girl with All the Gifts The Courier.co.uk, 29 d’octubre de 2018.
* ↑ BBC. "The Bells of Saint John". Retrieved on 30 May 2013.
# Coloma Rosselló i Miralles

Coloma Rosselló i Miralles (Palma, 1871 - Palma, 17 d'abril de 1955) va ser una escriptora mallorquina.
Provinent d'una família benestant, rebé una educació avançada i mantingué correspondència amb Carme Karr o Víctor Català, entre d'altres. En períodes d'estiueig va fer llargues estades a Valldemossa, o fins i tot hi arribà a viure, en una cel·la de la seva propietat a la Cartoixa. En períodes de dificultats econòmiques muntà un taller de brodats fins, que després assumiren dues de les seves filles.
Va publicar articles en revistes com Feminal, Mercurio, Novedades o La Actualidad, de Barcelona; i El Gràfico, de Buenos Aires.
És autora de Valldemosines (1911), recull de nou contes amb protagonistes femenines, que s'esdevenen a Valldemossa. I Valldemossa y Miramar (1910), una obra en castellà, que també s'edità en francès (al 1915), i que és una guia histórico-descriptiva per a visitants. Va escriure també dues obres teatrals i dues novel·les: Asprors, en català, i Salve Regina, en castellà, totes dues inèdites. El recull literari Valldemosines, dedicat a l'arxiduc Lluís Salvador, pot situar-se entre un cert Modernisme, per tal com en els seus textos hi ha una visió de l'ésser humà més aviat crua, no gens idealitzada, i l'Escola Mallorquina, en la mesura que aquests contes recullen una idealització del paisatge i de la natura.
Estigué casada amb el polític liberal Narcís Sans Masferrer, empordanès, i tingué quatre fills: Elvir, Isabel, Maria i Xavier.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Serrano i Darder, Antònia «Una escriptora a la Cartoixa». Miramar, Núm. 19, abril-maig-juny 1994, pàg. 16.
* 1 2 3 «Coloma Rosselló i Miralles». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Coloma Rosselló de Sans. La nostra corresponsal a Mallorca». Feminal, 27-07-1909 [Consulta: 11 setembre 2022].
* 1 2 Rosselló Bover, Pere «Coloma Rosselló i el ruralisme: entre el Modernisme i l'Escola Mallorquina». Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana: Revista d'Estudis Històrics, 57, 2001, pàg. 295–300. ISSN: 0212-7458.
# Col·legi d'Aparelladors, Arquitectes Tècnics i Enginyers d'Edificació de Tarragona

El Col·legi de l'Arquitectura Tècnica de Tarragona (abreujat COATT), és un col·legi professional fundat el 1940.
Abasta les comarques del Tarragonès, Baix Camp, Alt Camp, Baix Penedès, Conca de Barberà, Priorat i Ribera d'Ebre i té la seu social al número 6 de la Rambla del President Francesc Macià de Tarragona. El Col·legi està integrat pels aparelladors, arquitectes tècnics, enginyers d'edificació i així com altres persones que disposin d'un títol universitari oficial que els habiliti per a l'exercici de la professió regulada d'arquitecte tècnic i complint els requisits que estableixen les lleis, aquelles que derivin de les funcions d'arquitectura tècnica, els Estatuts col·legials, i que s'hi incorporen com a col·legiats, exercents o no exercents, amb la plenitud de drets i deures, en les condicions que s'assenyalen en els articles dels Estatuts col·legials.
El 1929 es va fundar l'Associació d'Aparelladors d'Obres de Catalunya. El 1941 s'aprova mantenir converses amb els companys de Barcelona. El 1969 es va fer efectiva la segregació. El Col·legi forma part de la guia d'entitats inscrites al Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya des de 1986.

## Referències

* ↑ «Pàgina web de COAAT» (en català). [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «El Col·legi d’Aparelladors de Tarragona celebra 80 anys amb el repte de seguir renovant-se | Tots21 | Notícies de Tarragona, Reus, Tarragonés i Baix Camp». [Consulta: 2 gener 2024].
* 1 2 «Estatuts del Col·legi d'Aparelladors, Arquitectes Tècnics i Enginyers d'Edificació de Tarragona». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, Núm 5310, article 1, 03-02-2009, pàg. 2.
* ↑ Jordà Fernández, Antoni. 50è Aniversari. Aparelladors i Arquitectes Tècnics de Tarragona. 50 anys de Col·legi. Col·legi d'Aparelladors i Arquitectes Tècnics de Tarragona, 1990.
* 1 2 Revista TAG, Núm 74-75 Especial 75è Aniversari del COAATT, 2n quadrimestre 2015, pàg. 42.
* ↑ «Departament de Justícia, Generalitat de Catalunya», 25-11-1986.

## Enllaços externs

* Col·legi d'Aparelladors, Arquitectes Tècnics i Enginyers d'Edificació de Tarragona - Lloc web oficial
# Col·loqui Internacional «La lingüística de Pompeu Fabra»

El col·loqui Internacional «La lingüística de Pompeu Fabra» és un congrés científic quinquennal organitzat per la Universitat Rovira i Virgili a Tarragona. Els col·loquis van començar el 1998 i giren entorn la figura de Pompeu Fabra i la seva obra de codificació del català.
La primera edició es va organitzar el 1998 a la Universitat Rovira i Virgili, coincidint amb el 50è aniversari de la mort de Pompeu Fabra i Poch. Des de llavors s'ha celebrat de manera recurrent cada cinc anys a la mateixa universitat. La cita atrau i congrega nombrosos professionals i estudiosos de la llengua catalana i del mestre Fabra, i s'hi duen a terme ponències sobres diversos aspectes entorn de la seva figura i la seva obra de codificació del català, si bé inicialment de caràcter més valoratiu, amb el pas dels temps ha anat canviant vers nous debats i enfocaments sobre l'actualització de l'obra fabriana. De fet, ha comptat amb la participació tant de persones de l'àmbit catalanoparlant com estrangers. Al llarg dels congressos s'han tractat aspectes diversos: lexicografia, codificació del català i d'altres llengües, aspectes històrics i socials, anàlisi de les obres escrites de Fabra, com poden ser els diccionaris, entre d'altres. Les ponències impartides s'editen i es publiquen posteriorment en les actes dels col·loquis per part de l'Institut d'Estudis Catalans.

## Referències

* ↑ Julià-Muné, Joan. Un segle de lingüística catalana: de la Lletra de convit a la GCC (1901-2002). Universitat de Lleida, 2020, p. 178.
* 1 2 Paloma, David «Un col·loqui internacional». El Punt Avui, 15-11-2013.
* ↑ «La URV reuneix estudiosos de la llengua catalana en el cinquè col·loqui internacional sobre Pompeu Fabra». Tarragona Ràdio, 26-11-2018.
* 1 2 Llauradó Serra, Josep Maria «Els lingüistes debaten a Tarragona la vigència de l’estàndard de Pompeu Fabra». Nació Digital, 28-11-2023.
* ↑ Solà, Joan «Col·loqui Fabra de Tarragona (1)». Avui, 03-01-2009.
* ↑ Paloma, David «Tarragona i Pompeu Fabra». La República, 12-06-2021.
* ↑ Solà, Joan «Col·loqui Fabra de Tarragona (i 2)». Avui, 10-01-2009.
* ↑ Any Pompeu Fabra 2018. Bibliografia Selectiva. Obres sobre Pompeu Fabra 1963-2018. Centre de Documentació de Política Lingüística. Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya, maig 2019.
# Combinada nòrdica als Jocs Olímpics d'hivern de 1964

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 celebrats a la ciutat d'Innsbruck (Àustria) es disputà una prova de combinada nòrdica en categoria masculina. La competició se celebrà entre els dies 2 (prova de salt amb esquís) i 3 de febrer (prova de 15 quilòmetres d'esquí de fons) de 1964 a les instal·lacions esportives d'Innsbruck.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 32 biatletes d'11 comitès nacionals diferents.
| Alemanya (4) Àustria (4) Estats Units (3) Finlàndia (4) | Itàlia (2)  Japó (3) Noruega (4) Polònia (1) | Suïssa (1) Txecoslovàquia (3) Unió Soviètica (3) |

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Combinada | Tormod Knutsen | Nikolay Kiselyov | Georg Thoma |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Noruega | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Unió Soviètica | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Alemanya | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 1 | 1 | 1 | 3 |

## Resultats

| Posició | Esquiador | Punts |
| 1 | Tormod Knutsen | 469,28 |
| 2 | Nikolay Kiselyov | 453,04 |
| 3 | Georg Thoma | 452,88 |
| 4 | Nikolay Gusakov | 449,36 |
| 5 | Arne Larsen | 430,63 |
| 6 | Arne Barhaugen | 425,63 |
| 7 | Viatxeslav Driaguin | 422,75 |
| 8 | Ezio Damolin | 419,54 |
| 9 | Rainer Dietel | 417,14 |
| 10 | Willi Köstinger | 413,68 |
| 11 | Bjørn Wirkola | 413,54 |
| 12 | Alois Kälin | 413,23 |
| 13 | Štefan Olekšák | 409,78 |
| 14 | Erwin Fiedor | 406,16 |
| 15 | John Bower | 403,76 |
| 16 | Roland Weißpflog | 401,70 |
| 17 | Horst Möhwald | 396,18 |
| 18 | Enzo Perin | 391,82 |
| 19 | Waldemar Heigenhauser | 378,72 |
| 20 | Takashi Fujisawa | 375,22 |
| 21 | Josef Kutheil | 370,36 |
| 22 | Erkki Luiro | 369,50 |
| 23 | Raimo Majuri | 368,22 |
| 24 | Miloslav Švaříček | 358,88 |
| 25 | Esa Klinga | 352,59 |
| 26 | Raimo Partanen | 348,38 |
| 27 | Jim Shea | 346,76 |
| 28 | Leopold Kohl | 341,86 |
| 29 | Franz Scherübl | 338,60 |
| 30 | Eiichi Tanaka | 337,50 |
| 31 | Akemi Taniguchi | 291,51 |
| - | James Page | NF |
    NF: no finalitzà

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Nordic Combined at the 1964 Winter Olympics». [Consulta: 25 desembre 2024].
* 1 2 «Olympedia – Individual, Men». [Consulta: 25 desembre 2024].
# Martí Deprius i Ribera

Martí Deprius i Ribera (la Jonquera, 15 de setembre de 1878 - Barcelona, 20 de febrer de 1946) fou músic i compositor.

## Biografia

Va néixer a La Jonquera el 15 de setembre de 1878. Estudià al Seminari menor de Girona i a la Capella de la Seu Gironina. Als quinze anys va sortir del seminari i es va afiliar a l'exèrcit.
Actuà a la Cobla-orquestra La Unió Cassanenca, substituint a mitja temporada el tenora Ramon Serrat i Fajula, que juntament amb sis músics més es van escindir d'aquesta formació per fundar la Cobla-orquestra La Selvatana. L'any 1915 va ser contractat per formar part de la Cobla-orquestra Cervianenca de Cervià de Ter. L'any 1915 es traslladà a Calella on hi va escriure sardanes. També va actuar a les Cobles-orquestra: La Principal de La Bisbal, La Principal de Calella (1927) i Llevantina (1928). També formà part de la Cobla Orquestra La Catalònia de Granollers (1926). Quan va marxar de Calella per anar a viure a Barcelona, va formar part de la Cobla-orquestra Canigó (1930). L’any 1917 la Cobla La Principal de la Bisbal va enregistrar una sardana seva, Prometatge. L'any 1918 havia fundat una agrupació coral dins de l'Associació Nacionalista de Calella (el Maresme) i l'any 1920 era director de la secció Coral Joventut Llevantina de Calella, on fomentà les caramelles i també en va escriure. A principis de la dècada de 1930 es traslladà a Barcelona. Va morir a Barcelona el 20 de febrer de 1946.

## Obres

Algunes obres que deixà escrites:
* A la Puntaire (escrita a Calella -el Maresme- el desembre del 1927)
* Cel blau
* El més petit de casa. Dedicada al seu net Carles Deprius i Flores (1944). Interpretada a Calella per la Cobla els Montgrins i dirigida pel seu besnet, el tenor i director Albert Deprius i Dàvila.
* Esclava
* Festejant
* Heroica
* La filla del mar (dedicada a Calella; estrenada per la Principal de la Bisbal el 23 de setembre del 1917 a Calella)
* La Pasqua (caramella)
* Misteriosa
* Nit de Pasqua (caramella). Dedicada al Cor Humorístic "La Rosa" de Barcelona (7 de gener de 1945)
* Que bé que ens ho passem (escrita i estrenada a Calella per la Principal de la Bisbal el 1918)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 Carmaniu Mainadé, Xavier. «Martí Deprius Ribera». Diari de Girona, 17-07-2016. [Consulta: 28 novembre 2023].
* ↑ «Llibre d'apunts de Telmo Rasclosa. Moviment musical cervianenc: 1904-1919». El Punt, 20-08-1982. [Consulta: 11 desembre 2023].
* ↑ «Agenda i cartellera». Diari de Girona, 03-10-2021. [Consulta: 11 desembre 2023].