OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mercat de primeres matèries

Un mercat de matèries primeres és un mercat que cotitza en el sector econòmic primari en lloc de productes manufacturats, com ara el cacau, la fruita i el sucre. S'extreuen matèries primeres dures, com l'or i el petroli. Els contractes de futurs són la forma més antiga d'invertir en matèries primeres. Els mercats de matèries primeres poden incloure negociació física i negociació de derivats mitjançant preus al comptat, a termini, futurs i opcions sobre futurs. Els agricultors han utilitzat una forma senzilla de negociació de derivats al mercat de productes bàsics durant segles per a la gestió del risc de preus.
Un derivat financer és un instrument financer el valor del qual es deriva d'una mercaderia denominada subjacent. Els derivats es negocien en borsa o fora de mercat (OTC). Un nombre creixent de derivats es negocien a través de cambres de compensació, algunes amb compensació de contrapart central, que ofereixen serveis de compensació i liquidació en una borsa de futurs, així com fora de borsa al mercat OTC.
Els derivats com els contractes de futurs, les permutes financeres (dècada de 1970–) i les matèries primeres negociades en borsa (ETC) (2003–) s'han convertit en els instruments de negociació principals als mercats de matèries primeres. Els futurs es negocien en borses regulades de mercaderies. Els contractes de venda lliure (OTC) són "contractes bilaterals negociats de manera privada subscrits directament entre les parts contractants".
Els fons negociats en borsa (ETF) van començar a incloure productes bàsics el 2003. Els ETF d'or es basen en "or electrònic" que no implica la propietat de lingots físics, amb els seus costos afegits d'assegurança i emmagatzematge en dipòsits com el mercat de lingots de Londres. Segons el Consell Mundial de l'Or, els ETF permeten que els inversors estiguin exposats al mercat de l'or sense el risc de volatilitat dels preus associat a l'or com a mercaderia física.

## Referències

* ↑ «Soft Commodity Definition». Investopedia, 15-02-2009. [Consulta: 6 desembre 2012].
* ↑ «Opportunities and Risk: an Educational Guide to Trading Futures and Options on Futures». National Futures Association.
* ↑ O'Harrow, Robert «A primer on financial derivatives». , 21-04-2010.
* ↑ «Understanding Derivatives: Markets and Infrastructure - Federal Reserve Bank of Chicago». Chicagofed.org. [Consulta: 23 agost 2018].
* ↑ «The Regulation of Derivatives in Canada». Expert Panel.
* ↑ «Commodity Manipulation May Be Easier to Prove After Overhaul». Bloomberg, 18-07-2010.
* ↑ Bytom Lauricella «Gold Mutual Funds Vs. Gold ETFs: It Depends on the Goal». , 02-11-2009.
* ↑ «The Future of Commodity ETFs». Morningstar, 25-08-2009. Arxivat de l'original el 8 January 2017. [Consulta: 3 octubre 2011].
# Borj El Amri

Borj El Amri o Bordj El Amri (àrab: برج العامري, Burj al-ʿĀmrī) és una ciutat de Tunísia, situada uns 25 km al sud-oest de Manouba, a la governació homònima. És capçalera d'una delegació a la que el cens del 2004 assigna una població de 16.890 habitants. La ciutat tenia uns 10.000 habitants (2004).

## Economia

Es troba en zona agrícola dedicada al cultiu d'oliveres, però disposa d'una zona industrial. Té un petit aeroport.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 14 55 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en quatre sectors o imades:
* Borj El Amri (14 55 51)
* Menzel Habib (14 55 52)
* Borj Ennour (14 55 53)
* El Moussadine (14 55 54)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 14 16), que s'estén pels quatre sectors o imades de la delegació o mutamadiyya homònima.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 45-47. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 135. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
# Nyctalus

El gènere Nyctalus pertany a la família dels vespertiliònids.
Es distribueixen per les regions temperades i subtropicals d'Europa, Àsia i Àfrica del Nord.

## Taxonomia

Aquest gènere està format per les següents 8 espècies:
* Nyctalus aviator
* Nyctalus azoreum
* Nyctalus furvus
* Nyctalus lasiopterus
* Nyctalus leisleri
* Nyctalus montanus
* Nyctalus noctula
* Nyctalus plancyi

## Referències

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.

## Enllaços externs

* Distribució mundial d'aquest gènere. (anglès)
# Dhu l-Kadr

Dhu l-Kadr o Dhu-l-Qadr (àrab: ذو القدر, Ḏū l-Qadr; turc: Dulkadırlılar) fou una dinastia turcmana que va governar entre el 1337 i el 1522 a Elbistan, a la regió entre Maraix i Malatya, primer com a vassalla dels mamelucs i després dels otomans. El 1522 l'emir Alí Beg, tot i que fou lleial als otomans i va participar en la campanya d'Egipte, fou assassinat junt amb tota la seva família directe, i l'emirat annexionat, esdevenint el beglegbegilik de Dhul-Kadriyya amb capital a Maraix, que aviat va donar nom a la divisió administrativa. Es va dividir en cinc sandjaks: Maraix, Malatya, Aintab, Kars (Kadirli) i Sameysat.
Els membres de la família van gaudir de privilegis, com d'una família mediatitzada, ocupant diversos càrrecs oficials fins al final del període otomà. Les tribus Dhul-Kadirlü s'estenien per Anatòlia oriental i l'Azerbaidjan persa.

## Llista d'emirs

* Zayn al-Din Karadja ben Dhul Kadir 1337-1353
* Ghars al-Din Khalil (fill) 1353-1387
* Shaban Suli (germà) 1387-1398
* Sadaka 1398-1399
* Nasir al-Din Muhammad (fill de Ghars al-Din) 1399-1442
* Suliman (fill) 1442-1454
* Malik Arslan (fill) 1454-1466
* Shah Budak (germà) 1466-1468
* Shah Suvar (germà) 1468-1472
* Shah Budak (segona vegada) 1472-1479
* Ala al-Dawla Bozkurt (germà) 1479-1515
* Ali Beg Dhul-Kadr (fill de Shah Suvas) 1515-1522
Beilicats d'Anatòlia :
# Ali Beg Dhul-Kadr

Ala al-Dawla Bozkurt fou emir d'Elbistan de la dinastia Dhul-Kadr, fill de Shah Suvar i successor del seu oncle Ala al-Dawla Bozkurt, al qual va derrotar i matar el 1515 amb l'ajut del soldà otomà Selim I.
Ja abans era governador d'un sandjak otomà i estava totalment supeditat a la política otomana. Va participar en la campanya egípcia de Selim I i va tenir un paper clau en la repressió de la revolta djalalita i de la dels Janbirdi; els seus èxits sembla que van molestar a Ferhad Pasha que va aconseguir del soldà Solimà I el permís per matar-lo junt amb la seva família, crim que es va produir el juliol del 1522. Junt amb Alí van morir els seus fills Sari Arslan i Diwaye Weled i almenys dos altres fills de noms desconeguts; no s'indica la sort de la dona o dones i filles. L'emirat fou convertit en el beglegbeglik de Dhul-Kadriyya amb seu a Maraix.

## Referències

* ↑ Venzke, Margaret L. «The Case of a Dulgadir-Mamluk Iqṭāʿ: A Re-Assessment of the Dulgadir Principality and Its Position within the Ottoman-Mamluk Rivalry». Journal of the Economic and Social History of the Orient, 43, 3, 2000, pàg. 399–474. ISSN: 0022-4995.
* ↑ Yinanç, Refet. Dulkadir Beyliği (en turc). Türk Tarih Kurumu Basımevi, 1989, p. 96-105. ISBN 978-975-16-0171-1.
# Galerina marginata

La galerina marginata és un bolet petit que creix damunt de soques i branques mortes de pi.

## Descripció

Té un barret de 3 cm com a màxim, convex quan surt i aplanat quan creix, amb un mamelló central.
El peu, molt prim, s'aixeca uns 3 o 4 cm i porta un petit anell membranós.
Tot el bolet és d'un ocre o groc viu molt bonic que s'enfosqueix quan s'asseca.
Té làmines fines i cenyides, adossades al peu.
La carn, molt minsa, és de color grogós i fa una feble olor de farina.

## Hàbitat

Viu damunt de la fusta de pi blanc, a terra baixa i de pi roig i pi negre, a la muntanya mitjana.

## Comestibilitat

És verinós i mortal.

## Bibliografia

* Roth, Frank, Kormann: Giftpilze, Pilzgifte - Schimmelpilze, Mykotoxine. Nikol, Hamburg, 1990. ISBN 3-933203-42-2.

## Enllaços externs

* Descripció i fotografia de la galerina marginata. (italià)
# Prova dels signes de Wilcoxon

La prova dels signes de Wilcoxon és un mètode d'estadística no paramètrica, alternatiu a la prova t de Student, que compara el rang mitjà de dues mostres aparellades per a determinar si existeixen diferències entre elles. La prova rep el nom per Frank Wilcoxon (1892–1965) que, en un article, la proposava juntament amb la prova rank-sum test for two independent samples
La prova de Wilcoxon s'aplica al cas de les distribucions contínues simètriques. Sota aquesta condició, la mitjana és igual a la mediana i el procediment pot emprar-se en provar la hipòtesi nul·la que U=Uo.

## Plantejament

Suposa que hi ha dues mostres de n parelles d'observacions. Sigui $x_{i}$ una observació inicial i $y_{i}$ una altra final.

### Suposicions

* Sigui $Z_{i}=Y_{i}-X_{i}$ per a 'i=1,...,n'. Les diferències $Z_{i}$ es pressuposen independents.
* Cada $Z_{i}$ prové d'una població contínua (no han de ser necessàriament idèntiques) i simètriques respecte a una mediana comuna $\theta$.

### Mètode

La hipòtesi nul·la és $H_{0}$: $\theta =0$. L'estadístic $W^{+}$ és calculat després d'ordenar els valors absoluts $|Z_{1}|$,...,$|Z_{n}|$. L'ordre de cada $|Z_{i}|$ ve donat per $R_{i}$. Representat per $\phi _{i}=I(Z_{i}>0)$ on $I(.)$ és un indicador de funció. L'estadístic de la prova dels signes de Wilcoxon, $W^{+}$, es defineix com,
$W^{+}=\sum _{i=1}^{n}\phi _{i}R_{i}$
Se sol usar per a comparar les diferències entre dues mostres de dades preses abans i després del tractament, el valor central de les quals s'espera que sigui zero. Les diferències iguals a zero són eliminades i el valor absolut de les desviacions respecte al valor central són ordenades de menor a major. A les dades idèntiques se'ls assigna el lloc mitjà en la sèrie. La suma dels rangs es fa per separat per als signes positius i els negatius. S representa la menor d'aqueixes dues sumes. Comparem S amb el valor proporcionat per les taules estadístiques a l'efecte per a determinar si rebutgem o no la hipòtesi nul·la, segons el nivell de significació elegit.

## Bibliografia

* Wilcoxon, Frank (en anglès) Biometrics, 1945, pàg. 80-83.

## Enllaços externs

* Un exemple il·lustratiu Arxivat 2017-06-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Referències

* ↑ Wilcoxon, 1945.
* Viquipèdia. Traducció de l'article en castellà, al seu torn traduït de l'anglès.
# Quartet de corda núm. 8 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 8 (D 112), en si♭ major, va ser compost per Franz Schubert el 1814. Fou publicat pòstumament com a Op. 168.

## Moviments

* Allegro ma non troppo (si♭ major)
* Andante sostenuto (sol menor)
* Menuetto: Allegro (mi♭ major; Trio també en mi♭ major)
* Presto (si♭ major)

## Fonts

* Franz Schubert's Werke, Series V: Streichquartette editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890.
* Otto Erich Deutsch (i altres). Schubert Thematic Catalogue (diverses edicions), No. 112.
* Neue Schubert-Ausgabe, Series VI, Volume 4: String Quartets II editat per Werner Aderhold, Bärenreiter, 1994.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 8: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Quartet de corda núm. 11 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 11 (D 353), en mi major, va ser compost per Franz Schubert el 1816. És una obra publicada pòstumament com a Op. 125 núm. 2.

## Moviments

* Allegro contra fuoco (mi major)
* Andante (la major)
* Menuetto: Allegro vivace (mi major; Trio en do major)
* Rondó: Allegro vivace (mi major)

## Fonts

* Franz Schubert's Werke, Series V: Streichquartette editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890.
* Otto Erich Deutsch (i altres). Catàleg Deutsch (diverses edicions), núm. 353.
* Neue Schubert-Ausgabe, Series VI, Volume 4: String Quartets II editat per Werner Aderhold, Bärenreiter, 1994.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 11: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Moments musicals (Schubert)

* Moments musicaux núm. 2 en la♭ major
* Interpretació de Raymond Smullyan
Els Moments musicals (Moments musicaux) D. 780 (Op. 94) és una col·lecció de sis peces curtes per a piano sol compostes per Franz Schubert. Els moviments són els següents:
* Moderato, en do major.
* Andantino, en la bemoll major.
* Allegro moderato, en fa menor.
* Moderato, en do sostingut menor.
* Allegro vivace, en fa menor.
* Allegretto, en la bemoll major.
Juntament amb els Impromptus, aquestes peces es troben entre les obres per a piano més interpretades de Schubert i han estat enregistrades en nombroses ocasions. El núm. 3 en fa menor ha estat arranjada per Leopold Godowsky entre d'altres.
S'ha dit que Schubert va estar profundament influït en la composició d'aquestes peces pels Impromptus, Op. 7, de Jan Václav Hugo Voříšek (1822).
Van ser publicades per Leidersorf a Viena l'any 1828, amb el títol Six Momens [sic] musicals [sic]. Les paraules correctes en francès són "Moments" (en lloc de Momens) i "musicaux" (en lloc de musicals). El núm. 6 es va publicar el 1824 en un àlbum nadalenc, sota el títol de Les plaintes d'un troubadour.

## Referències

* ↑ Grove's Dictionary of Music and Musicians, 5th ed. 1954
* 1 2 «Naxos». Arxivat de l'original el 2009-03-14. [Consulta: 6 març 2018].

## Enllaços externs

* Interpretació dels Sis moments musicaux per Charlie Albright a l'Isabella Stewart Gardner Museum (format MP3)
# Trio per a piano núm. 2 (Schubert)

El Trio núm. 2 per a piano violí, i violoncel en mi bemoll major, D. 929, escrit el novembre de 1827, és una de les darreres composicions que Franz Schubert va completar. Va ser publicada per Probst com a opus 100 el 1828, poc abans de la mort del compositor. La primera interpretació es realitzà en una festa privada el gener de 1828 per celebrar el compromís d'un amic de l'escola de Schubert, Josef von Spaun. El Trio és una de les poques obres dels darrers anys que Schubert va poder sentir interpretar abans de la seva mort. El conjunt instrumental que l'interpretà estava format per Carl Maria von Bocklet (piano), Ignaz Schuppanzigh (violí), i Josef Linke (cel·lo).
Com l'altre trio de piano de Schubert, és una obra comparativament més gran que la majoria de trios per a piano de l'època, i la seva interpretació dura uns 50 minuts. El segon tema del primer moviment està basat molt lliurament en el tema inicial del Minuet i Trio de la Sonata en sol major, D. 894.
El tema principal del segon moviment va ser utilitzat com un dels temes musicals centrals en la pel·lícula de 1975 Barry Lyndon, de Stanley Kubrick. També ha estat utilitzat en moltes altres pel·lícules, com L'ànsia, Marea roja, La pianiste, L'Homme de sa vie, Land of the Blind, Dear White People, Recollections of the Yellow House, Miss Julie, la minisèrie John Adams de l'HBO, El Mecànic, dos episodis de la sèrie American Crime Story, i la música d'obertura del documental de l'ABC The Killing Season..

## Estructura

Aquest trio per a piano consta de quatre moviments:

### Allegro

El primer moviment té l'estructura de forma sonata. Hi ha que consideren que el material temàtic està constituït de sis unitats separades mentre altres observen tres temes, cadascun amb dos períodes. Hi ha material temàtic extra durant la recapitulació. Com a mínim una de les unitats temàtiques és basa en el tema de l'inici del tercer moviment de la Sonata per a piano en sol major, D 894.

### Andante con moto

El segon moviment té una doble forma ternària asimètrica.

### Scherzo: Allegro moderato

El scherzo és un peça animada en forma ternària doble.

### Allegro moderato

El finale és un rondó-sonata. Schubert també inclou en dos interludis el tema d'inicial del segon moviment en una versió alterada.

## Referències

* ↑ «Klaviertrio Nr. 2, Es-dur, op. 100, D 929, mit Urfassung des Finale (1827)» (en alemany). Gesellschaft für Kammermusik Basel, 2017. [Consulta: 16 setembre 2018].
* ↑ Einstein, Alfred. Schubert: A Musical Portrait. Nova York: Oxford University Press, 1951, p. 277.
* ↑ Christiansen, Kai. «Piano Trio No. 2 in E-flat major, Op. 100, D. 929». Earsense.org, 1997. [Consulta: 12 agost 2016].

## Enllaços externs

* Interpretació del Trio per a piano núm. 2 a càrrec del Claremont Trio a l'Isabella Stewart Gardner Museum (en format M4A).
* Vídeo amb la interpretació del 2n moviment a càrrec del Vienna Piano Trio
# Eibau

Eibau (alt sòrab: Jiwow) és un antic municipi del districte de Görlitz, a Saxònia, Alemanya. Eibau és coneguda per la Eibauer Schwarzbier (cervesa negra) elaborada per Münch-Bräu Eibau. Amb efectes de l'1 de gener de 2013, es va fusionar amb Niedercunnersdorf i Obercunnersdorf, formant el nou municipi de Kottmar.

## Evolució demogràfica

| Any | Població | Població |
| | Eibau | Neueibau |
| 1834 | 4.210 | 628 |
| 1871 | 4.598 | 864 |
| 1890 | 4.367 | 899 |
| 1910 | 5.244 | 1.075 |
| 1925 | 5.179 | 1.005 |
| 1939 | 4.814 | 1.003 |
| 1946 | 5.394 | 1129 |
| 1950 | 6.016 | 1230 |
| 1964 | 5.181 | 1.083 |
| 1990 | 3.916 | 789 |
| 2000 | 5.328 | |
| 2008 | 3.243 | 695 |

## Referències

* ↑ Media service of the State of Saxony, retrieved 2013-02-26
# Trio per a piano, WoO. 39

El Trio per a piano en si bemoll major, WoO. 39, és una composició de Ludwig van Beethoven composta el 1812. Va ser un regal a Maximiliane Brentano, la filla de deu anys del seu amic Antonie Brentano. Més tard, dedicaria la Sonata per a piano núm. 30, Op. 109 a Maximiliane. La composició fou publicada el 1830 per F. P. Dunst a Frankfurt del Main, conjuntament amb el Trio per a piano, WoO. 38, i la Sonata per a piano en do major, WoO. 51.
Beethoven va compondre la peça mentre viatjava a Teplice, on volia passar l'estiu. Al temps, la família Brentano residia a Karlovy Vary. Va presentar l'obra a la família el 26 de juny de 1812, abans d'anar cap a Praga. La raó exacta de la composició de la peça no és clara, tot i que Watson opina que seria per animar Maximiliane en el estudi del piano.
La composició és un únic moviment amb la indicació Allegretto i la seva execució dura al voltant dels 4–5 minuts.

## Referències

* ↑ Anderson 2007
* ↑ Cooper 2000, p. 225
* ↑ Heibert 1970, p. 168
* ↑ Watson 2012, p. 193

## Fonts

* Anderson, Keith (1994). Album notes for Beethoven: Archduke Trio / Kakadu Variations / Allegretto, WoO 39. Naxos Records. Arxivat 2021-06-30 a Wayback Machine.
* Anderson, Keith (2007). Album notes for Beethoven: Piano Trios, Vol. 2 - Piano Trios Nos. 1, 2, 9. Naxos Records. Arxivat 2019-12-11 a Wayback Machine.
* Cooper, Barry. Beethoven. United States: Oxford University Press, 2000. ISBN 0191592706.
* Hiebert, Elfrieda Franz. The Piano Trios of Beethoven: An Historical and Analytical Study. University Microfilms, 1970.
* Watson, Angus. Beethoven's Chamber Music in Context. Woodbridge: Boydell Press, 2012. ISBN 978-1-84383-716-9.
* Wigmore, Richard (2011). Album notes for Beethoven: The Complete Music for Piano Trio. Hyperion Records.
# El Faro de la Montaña

El Faro de la Montaña va ser una publicació periòdica publicada a Olot durant la segona meitat de 1859, impulsada per Teodor Mena. El primer número es va publicar el juliol 1859, poc després de la desaparició de La Aurora Olotense, primera publicació periòdica de la Garrotxa, impulsada també per Teodor Mena.

## Història

Després del tancament de La Aurora Olotense, Teodor de Mena va impulsar un nou projecte, El Faro de la Montaña. Es van publicar 45 números entre el juliol i el novembre de 1859. Poc després Mena marxaria d'Olot i s'establiria a Sabadell, on continuaria amb les seves aventures periodístiques.
El juliol de 1859 va ser el primer diari a cobrir l'activitat de la Plaça de Braus d'Olot. El 1914, durant les Festes del Tura d'Olot, es va organitzar una exposició bibliogràfica sobre els inicis de la premsa olotina, on es van poder veure alguns exemplars de La Aurora Olotense i El Faro de la Montaña. Per poder realitzar-la, la comissió encarregada va demanar als “bons olotins” perquè donessin o dipositessin els títols que hi mancaven. Fins i tot es va publicar un catàleg, del qual es van imprimir mil còpies i es van vendre 42, segons explicà el llavors secretari de la biblioteca, Joaquim Danés i Torras.
El 1999 la Biblioteca Marià Vayreda d'Olot va digitalitzar en microfitxes una col·lecció de la publicació, que permetia consultar-ho sense manipular els originals. A partir del 2005 es va començar a digitalitzar els originals, i actualment estan disponibles en línia al servei Regira de la Diputació de Girona.

## Referències

* 1 2 Mayans, Antoni; Puigvert, Xavier «150 anys de La Aurora Olotense». El cartipàs, 2009, pàg. 1.
* ↑ Clavijo Ledesma, Julio «La plaza de Toros de Olot. Una historia más que centenaria». Revista de Estudios Taurino, 2014, pàg. 185-196.
* ↑ garrotxa. «El centenari de l'exposició de la premsa olotina a la Vitrina del Mes de l’Arxiu Comarcal de la Garrotxa», 02-04-2014. [Consulta: 12 octubre 2023].
* ↑ Badia, Judit «La Digitalització de l'hemeroteca local d'Olot». El Cartipàs [Olot], 139, 1-2022, pàg. 1.
* ↑ «Regira». [Consulta: 12 octubre 2023].

## Bibliografia

* Danés i Torras, Joaquim. Exposición bibliográfica conmemorativa del Centenario de la prensa local olotense 1859-1959 [Fullet]

## Enllaços externs

* Exemplars digitalitzats de El Faro de la Montaña a l'hemeroteca digital d'Olot.
# Andrònic Asen

Andrònic Asen Zaccaria era un senyor franc del Principat d'Acaia, un sector del Peloponès. Formava part de la família genovesa dels Zaccaria.
El 1382 va succeir al seu pare Centurió I Zaccaria a la baronia de Kalanutza, la de Veligosti a Messènia i la de Damala a l'Argòlida i altres possessions menors i a la senyoria d'Arcàdia, heretada de son sogre. Va ser conestable d'Acaia l'any 1391. Era també cunyat d'un dels capitans de la Companyia navarresa, el Vicari general Pere de San Superano, casat amb Maria Zaccaria, germana d'Andrònic.
L'any 1396 va ser vençut i capturat juntament amb Pere de San Superano, pels Romans d'Orient que governaven al Despotat de Morea, però va ser alliberat al cap d'uns mesos quan els venecians van pagar un rescat de 50.000 perpres pels dos presoners.
Es va casar amb una dona de nom desconegut de la família Le Maure, nobles del Principat d'Acaia. Va tenir quatre fills:
* Erard Zaccaria, Baró d'Arcàdia (+1404),
* Asen Centurió II Zaccaria (+1432).
* Benet Zaccaria documentat entre 1412 i 1418.
* Esteve Zaccaria (+ 8 Apr 1424), arquebisbe de Patres l'any 1404, esmentat en una carta veneciana el 28 de febrer de 1422
Andrònic va morir el 1402 i el va succeir Erard, que va morir el 1404 i va pujar al poder com a regent el seu germà Centurió II Zaccaria, ja que els fills d'Erard eren infants, però va usurpar la corona i es va casar amb una princesa dels Tocco que dominaven Lèucada i Cefalònia i l'Epir.

## Referències

* ↑ Bon, Antoine. La Morée franque. París: Boccard, 1969, p. 160, 273-274, 276, 708.