OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barcelona Gospel Messsengers

Barcelona Gospel Messengers és un cor gospel barceloní dirigit per Ramon Escalé i fundat el 2008.
És un dels grups que neix durant el moviment coral dels anys 2000 a Catalunya que promou el pianista i compositor Ramon Escalé. D'entre els diferents cors que es munten, surten un seguit de solistes d'una gran qualitat i una vintena d'ells s'uneixen en el 2008 en aquest cor. El 2018 van celebrar els 10 anys amb un concert a la Sala Barts i van cantar en diversos Mercats de Barcelona.
El 2012 van fer el primer disc. El seu segon disc va ser Go Higher!, del 2014, remasteritzat als estudis Abbey Road de Londres. El 2016 van fer el seu tercer disc, "Be here now".

## Reconeixements

En el 2013 van ser finalistes en el programa de TV3 "Oh Happy Day".
Van guanyar el premi Enderrock 2017 al millor disc de Jazz amb "Be Here Now".

## Referències

* ↑ «Barcelona Gospel Messengers» (en castellà). RAEE. [Consulta: 13 agost 2024].
* 1 2 3 Enderrock.cat. «10 anys de Barcelona Gospel Messengers | Enderrock.cat». [Consulta: 13 agost 2024].
* ↑ «Barcelona Gospel Messengers celebrarà 10 anys amb un concert de 300 persones». Betevé, 18-04-2017. [Consulta: 13 agost 2024].
* ↑ «Els Barcelona Gospel Messengers canten als mercats i celebren els seus 10 anys amb el públic | Som de Mercat». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 13 agost 2024].
* ↑ «Els Barcelona Gospel Messengers homenatjaran George Harrison a l'Ateneu» (en catalan). Anoia Diari. [Consulta: 13 agost 2024].
* ↑ Ara. «El nou disc dels Barcelona Gospel Messengers, amb l’ARA», 07-02-2016. [Consulta: 13 agost 2024].
* ↑ Cervera, Marta. «El gòspel segons George Harrison», 05-02-2016. [Consulta: 13 agost 2024].
# La capricciosa corretta

La capricciosa corretta (títol original en italià; La capriciosa corregida) és una opera buffa en dos actes, amb música de Vicent Martín i Soler segons un llibret de Lorenzo Da Ponte, basat en William Shakespeare. Es va estrenar en el King's Theatre de Haymarket de Londres el 27 de gener de 1795.
Es va estrenar sota el títol de La scuola dei maritati. Altres títols pels quals es coneix a aquesta òpera Gli sposi in contrasto i també La moglie corretta. L'estrena va ser un èxit.

## Enregistraments

* La Capricciosa Corretta, amb Els Talens Lyriques dirigida per Christophe Rousset. Intèrprets: Margueritte Krull (Ciprigna), Josep Miquel Ramón (Fiuta), Yves Saelens (Lelio), Enrique Baquerizo (Bonario), Carlos Marin (Don Giglio), Katia Velletaz (Isabella), Raffaella Milanesi (Cilia), Emiliano González Toro (Valerio). Enregistrament en estudi. Naive, 2003. Astrée Naive I 8887

## Referències

* ↑ Almanac de Gherardo Casaglia
* ↑ Operaclass
# Arthur Wint

Arthur Wint (Parròquia de Manchester, 25 de maig de 1920 - Linstead, 19 d'octubre de 1992) fou un atleta jamaicà, especialista en curses de mig fons i guanyador de quatre medalles olímpiques, sent el primer jamaicà en guanyar una medalla d'or.
Conegut com a Gentle Giant, va destacar des de ben petit en l'atletisme. El 1937 va ser l'atleta infantil de l'any de Jamaica i el 1938 va guanyar les seves primeres medalles internacionals en els Jocs Centreamericans i del Carib de Panamà. Durant la Segona Guerra Mundial va lluitar a la Royal Air Force i el 1947 va començar a estudiar medicina al St Bartholomew's Hospital.
Especialista en carres de mig fons com els 400 i 800 metres va participar, als 28 anys, els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova dels 400 metres a l'imposar-se al seu compatriota Herb McKenley i la medalla de plata en els 800 metres en quedar per darrere del nord-americà Mal Whitfield. En aquests mateixos Jocs participà en els relleus 4x400 metres on una lesió de Wint a la final els privà d'aconseguir una nova medalla.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzts a Hèlsinki (Finlàndia) va aconseguir guanyar la medalla d'or en els relleus 4x400 metres, on l'equip jamaicà establí un nou rècord del món amb un temps de 3:03.9 segons, i revalidar la seva medalla de plata en els 800 metres, novament per darrere de Whitfield. En els 400 metres aconseguí finalitzar cinquè, guanyant així un diploma olímpic.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar quatre medalles d'or i una de bronze en els Jocs Centreamericans i del Carib.
Es va retirar el 1953 i posteriorment es va graduar com a metge. El 1954 va ser nomenat membre de l'Orde de l'Imperi Britànic per la reina Elisabet II en els honors d'Any Nou de 1954. El 1955 va tornar a Jamaica per exercir la medicina a Hannover.
El 1973 se li va concedir l'Orde de la Distinció a Jamaica. Va exercir com a Alt Comissionat de Jamaica al Regne Unit, i entre 1974 i 1978 fou nomenat ambaixador a Suècia i Dinamarca. Va ser inclòs al Black Athlete's Hall of Fame als EUA (1977), al Jamaica Sports Hall of Fame (1989) i al Centre American & Caribbean Athletic Confederation Hall of Fame (2003).
El 2012 se li va oferir un homenatge pòstum a Londres, amb la descoberta d'una placa commemorativa a la casa on va viure mentre estudiava medicina i la presentació d'una biografia per part de la seva filla titulat The Longer Run.

## Referències

* ↑ «Arthur WINT». Olympics.com. [Consulta: 9 agost 2021].
* ↑ Cooper, David K. C.. Doctors of Another Calling: Physicians Who Are Known Best in Fields Other than Medicine (en anglès). Newark: Rowman & Littlefield, 2014, p. 421. ISBN 978-1-61149-466-2.
* ↑ «Jamaica's first gold medallist Arthur Wint remembered». BBC News, 23-10-2021.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Olympedia – Arthur Wint». [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ UK list:The London Gazette: (suplement) no. 40053. p. 26. 29 December 1953.
* ↑ «Jamaica's Gentle Giant Honoured in London – Jamaica Information Service». jis.gov.jm.

## Enllaços externs

* (anglès) Portal dedicat a Arthur Wint Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
# Pelegrinatge de l'ànima

Pelegrinatge de l'ànima, JW IX/10 (en txec: Putování dušičky), és un concert per a violí del compositor Leoš Janáček.

## Origen i context

Janáček va començar a escriure el concert el 1926, durant la seva visita a Anglaterra. La feina va quedar inacabada, i avui hi ha tres fonts contenint el cos de la composició. Cap dels manuscrits és datat. El material esbossat del concert es concentra dins un únic moviment de 12–15 minuts de duració. La partitura té uns quants comentaris: p. 29 – inscripció "en un ésser humà", p. 30 – "l'ànima estimada innata en cada ésser humà", p. 40 – "àguila", p. 49 – "sense l'ànima fins al final", p. 64 – "instruments moren fora".
El 1927 Janáček va abandonar la idea del concert i va utilitzar algun del seu material en l'òpera De la casa dels morts, particularment en la suite. L'any 1928, l'any de la seva mort, Janáček va compondre també música incidental a Schluck und Jau, un obra del dramaturg alemany Gerhart Hauptmann, el qual conté solos de violí molt relacionats amb els motius de Pelegrinatge de l'ànima.
Miloš Štědroň i Leoš Faltus va reconstruir la composició el 1988. La primera actuació va tenir lloc el 29 de setembre de 1988 en el Teatre Janáček de Brno, amb Jan Stanovský al violí i Petr Vronský dirigint la Filharmònica Estatal de Brno.
Tot i que el concert va quedar inacabat, conté diversos exemples interessants de l'estil madur de Janáček.

## Enregistraments

* Janáček: Pelegrinatge de l'ànima, Sinfonietta... Supraphon 1989 (Josef Suk – violí)
* Janáček: Sinfonietta, Concert de Violí... Supraphon 1992 (Ivan Ženatý – violí)
* Janáček: Sinfonietta, Concert de Violí, Taras Bulba, Overture de "De la casa dels morts" ... Verge 1992 (cristià Tetzlaff – violí)
* Janáček: Sinfonietta, Concert de Violí, Suite de "La guineueta astuta"... Arte Nova 1995 (Christiane Edinger – violí)
* Berg/Janáček/Hartmann: Concerts de violí... TELDEC 1995 (Thomas Zehetmair – violí)

## Referències

* Putování dušičky. Ricostituzione critica. Partitura. Editio Supraphon 1997. H 7738

## Vegeu també

* Llista de composicions de Leoš Janáček
# El Danubi

El Danubi, JW IX/7 (en txec Dunaj) és una simfonia per a orquestra i soprano composta per Leoš Janáček i estrenada el 2 de maig de 1948 a Brno, a la ràdio per l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Brno, dirigida per Břetislav Bakala.

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra» (en alemany). Leoš Janáček Gesellschaft. [Consulta: 29 novembre 2016].

## Vegeu també

* Llista de composicions de Leoš Janáček
# Askari (Fortuny)

Askari és una pintura sobre taula feta per Marià Fortuny i Marsal el 1860 (ca.) i que es troba conservada actualment a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, amb el número de registre 3831 d'ençà que va ingressar el 1895, de mans de Pere Bové Montseny. El mateix Fortuny havia regalat aquest quadre al seu amic Pere Bové, qui l'havia ajudat a pagar l'exempció del servei militar.
L'artista pintà aquesta obra durant la seva estada al Marroc per fer de cronista gràfic de l'anomenada Guerra d'Àfrica (1860).

## Descripció

Retrat d'un àscari, soldat indígena marroquí al servei de les forces colonials. L'home apareix de cos sencer, dempeus i al centre de la composició, sobre un fons fosc i grisós, davant de l'entrada a una masmorra. Aguanta un llarg fusell amb les dues mans i va vestit amb turbant blau, groc i vermell al cap, túnica blanca oberta pels costats, cinturó vermell, i bombatxos, també de color vermell. Calça xilabes, duu els braços nus i una arracada d'argolla a l'orella. Obra de pinzellada vibrant i vigorosa, i de contorns trencats pel traç nerviós.

## Inscripció

Al quadre es pot llegir la inscripció Fortuny.

## Referències

* ↑ TRULLEN, 2001: p.112
* ↑ Askari al blog del museu

## Bibliografia

* Trullén, Josep Maria (dir.). Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les col·leccions del museu. 2001. Vilanova i la Geltrú: Organisme Autònom Biblioteca Museu V.Balaguer, 2001. B-10-437/2001. ISBN 84-931438-3-9.

## Enllaços externs

* Web oficial del museu
# Druuna

Druuna és un personatge imaginari creat per Paolo Eleuteri Serpieri, el protagonista d'una sèrie de còmics eròtics de ciència-ficció ambientada en un futur postapocalíptic, que va debutar a França a la revista Charlie Mensuel de l'editorial Editions du Square, l'octubre del 1985. Les històries de Druuna s'han publicat a revistes com Métal Hurlant i Heavy Metal i en vuit volums publicats entre 1985 i 2004; la sèrie ha tingut un èxit considerable, venent més d'un milió de volums traduïts a dotze idiomes.
Els àlbums van ser publicats a Itàlia per les editorials Alessandro Distribuzioni i Comic Art, a França per les revistes Charlie Mensuel, Pilote i Métal Hurlant i als Estats Units per Heavy Metal. En castellà es va publicar a la revista Zona 84.
Serpieri va crear Druuna com una bellesa sensual, de cabell llarg i voluptuosa d'aparent descendència mediterrània. Viu en uns temps finals postapocalíptics i sovint molt violents poblats per monstres estranys, sovint luxuriosos. En conseqüència, sovint es converteix en víctima d'agressions sexuals, sent ella mateixa molt activa sexualment. La seva roba sol ser escassa; Ella nega bona part de les seves aventures nua o només amb una tanga. En el prefaci de Druuna X, Serpieri escriu que l'aparició de Valérie Kaprisky al llargmetratge La Femme publique el va inspirar per crear el personatge.
El 2001 l'empresa Microïds en va fer un videojoc titulat Druuna: Morbus Gravis.

## Referències

* ↑ «Paolo Eleuteri Serpieri» (en anglès). lambiek.net. [Consulta: 23 agost 2023].
* 1 2 «Druuna» (en italià). [Consulta: 23 agost 2023].
* 1 2 «FFF-DRUUNA» (en italià). [Consulta: 23 agost 2023].
* 1 2 López, Félix. «DRUUNA (Morbus Gravis)» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2011. [Consulta: 24 agost 2023].
* ↑ Serpieri, Paolo Eleuteri, Vorwort. Druuna X. (Heavy Metal Magazine, Dezember 1993).
# Alonso Antonio de Paz y Guzmán

Alonso Antonio de Paz y Guzmán (Madrid, 17 de febrer de 1620 - valor desconegut) va ser un funcionari castellà, conductor d'ambaixadors a la dècada de 1660.
Va néixer a Madrid el 17 de febrer de 1620. Va ser batejat el 6 de març següent a l'església de Santa Maria la Major. Els seus pares van ser Alonso Antonio de Paz y Guzmán, membre del Consell Reial i de la Comptadoria Major, natural i resident a Sevilla i vingut a la cort per ocupar els seus càrrecs, i de Juana del Corral y Pascual, natural de Medina del Campo. El seu avi, també anomenat Alonso, era natural de Fregenal de la Sierra, i tanmateix, tant a ell, com els seus descendents, inclòs el net, se'ls tenia com originaris de Salamanca, on van ser regidors.
Alonso va ser cavallerís del rei Felip IV de Castella, el qual el 1641 va atorgar-li l'hàbit de l'orde de Sant Jaume. D'altra banda, va ocupar el càrrec de regidor i procurador a corts per la ciutat de Salamanca. Així mateix, va exercir el càrrec de conductor d'ambaixadors: el 1660 va fer el servei a la frontera francesa en el lliurament de la infanta Maria Teresa amb motiu del Tractat dels Pirineus. El 1663 va ser nomenat estàtic o governador de la ciutat de Messina, al regne de Sicília. No obstant això, segons Ochoa, va seguir exercint com a conductor d'ambaixadors fins a 1667.

## Referències

* 1 2 3 4 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 58.
* 1 2 López Rodríguez, José Antonio «Alonso de Paz y los jesuitas de Fregenal» (en castellà). Hoy, 14-05-2019.
* ↑ Lasso de la Vega y López de Tejada, Miguel «Los Carvajales madrileños». Boletín de la Sociedad Española de Excursiones y de la Sección Excursiionista de la Facultad de Filosofía y Letras, any XLIII, 12-1935, pàg. 262.
* ↑ Ochoa Brun, Miguel Ángel. Historia de la diplomacia española (en castellà). apéndice I. Madrid: Ministerio de Asuntos Exteriores, Unión Europea y Cooperación, 2023, p. 300.
# Edifici d'habitatges al carrer Boters, 13 (Barcelona)

L'Edifici d'habitatges al carrer Boters, 13 de Barcelona està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

L'any 2003, amb motiu de la rehabilitació de la casa, es va realitzar una intervenció arqueològica que va consistir en el control de tres rases i en el rebaix de diversos paviments i sòls que va donar una seqüència cronocultural molt àmplia, amb 7 fases estructurals que van des del segle iii fins al segle xx.

## Descripció

Disposa d'una planta rectangular, força regular, amb pati al darrere, i consta de planta baixa i quatre pisos, cobert amb un terrat pla transitable. Als baixos, realitzats amb carreus regulars de pedra de Montjuïc, hi ha dues dues grans obertures rectangulars, a manera de portalades, donen accés a espais comercials, i una més petita, al costat dret, dona a l'escala de veïns, sobre la qual hi ha una mènsula del segle xv que representa un àngel.
Una biga de fusta vista separa la planta baixa de la resta de pisos, revestits per morter pintat de color groguenc. Les obertures es distribueixen en dos eixos verticals, de manera que al costat dret es troben els balcons i a l'esquerre les finestres. Al costat del balcó del primer pis hi ha un relleu del segle xv o xvi, el lleó alat de Sant Marc, al·lusiu al gremi dels sabaters.<ref name=catàleg>
Els balcons tenen baranes de ferro forjat amb barrots simples i helicoïdals, grapes i terres de solera amb rajoles vidriades de cartabó. El del primer pis està emmarcat amb carreus i llinda de pedra, mentre que el de la segona planta només té la llinda de pedra. La façana es corona amb una cornisa motllurada.

## Referències

* 1 2 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Edifici d'habitatges al carrer Boters, 13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Nevěsta messinská

Nevěsta messinská (en txec; La núvia de Messina, en català) és una òpera tràgica en tres actes, op. 18, del compositor Zdeněk Fibich. El llibret en txec és d'Otakar Hostinský, basat en Die Braut von Messina de Friedrich von Schiller. És l'òpera més wagneriana de Fibich, i la va compondre entre 1882 i 1883 amb el propòsit de presentar-la en un concurs d'òpera patrocinat pel Teatre Nacional de Praga. L'òpera va guanyar el primer premi del concurs de 1883 i va ser estrenada al Teatre Nacional el 28 de març de 1884 dirigida per Adolf Čech. Els crítics van respondre amb grans elogis a la feina i avui dia es considera una obra mestra de Fibich. Tanmateix, la història esquerpa, la partitura malenconiosa i l'estil astringent de l'òpera han impedit que hagi obtingut una gran popularitat.

## Personatges

| Rol | Tipus de veu | Repartiment de l'estrena, 28 de març de 1884 (Director: Adolf Čech) |
| Donna Isabella | contralt | Betty Fibichová |
| Don Manuel | baríton | Leopold Stropnický |
| Don César | tenor | Antonín Vávra |
| Diego | baix | Vilém Ellš |
| Béatrice | soprano | |
| Cayetan | baix | Karel Čech |
| Bohemund | tenor | |

## Enregistraments

* Zdenek Fibich Dau Braut von Messina - Lucia Cervoni, Thomas Florio, Richard Samek, Johannes Stermann, Noa Danon, Magdeburgische Philharmonie, Kimbo Ishii 2 CDs CPO, DDD, 2015 de l'estrena alemanya cantada en txec.

## Referències

* ↑ John Tyrrell, "Nevěsta messinská (‘The Bride of Messina’)", The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2nd ed. Edited by Stanley Sadie, 2001.
* ↑ Casaglia, Gherardo (2005).The Bride of Messina
* ↑ Musiktheaterkritik Zwischen Ahnung, Verdrängung und Furcht von Ute Grundmann Zdenek Fibich: Die Braut von Messina Premiere: 14.03.2015 (Deutsche Erstaufführung) Theater Magdeburg
* ↑ Aus dem Theater Magdeburg Schiller auf Tschechisch
# Solimano

Solimano és una òpera en tres actes composta per Johann Adolph Hasse amb el llibret en italià de Giovanni Ambrogio Migliavacca, basada lliurement en la vida del soldà otomà Solimà el Magnífic. S'estrenà el 5 de febrer de 1753 al teatre Opernhaus am Zwinger de Dresden.

## Context

Hasse era el favorit de la duquessa Maria Antònia de Baviera, pera la qual va compondre diverses òperes per a la seva cort de Dresden, com ara La Spartana generosa, estrenada el 1747 per celebrar el seu matrimoni amb Frederick Christian, elector de Saxònia. El llibretista de Solimano, Giovanni Ambrogio Migliavacca, era un estudiant i protegit de Pietro Metastasio.

## Performance history

La primera representació de l'obra en temps moderns va ser el 16 d'agost de 1997 al festival d'Innsbruck, amb una producció de René Jacobs. El febrer de 1999 Jacobs va portar la mateixa producció a la Staatsoper Unter den Linden de Berlín per celebrar el tres-cents aniversari del naixement de Hasse.

## Personatges

| Personatge | Tipus de veu | Cantants de l'estrena |
| Solimano (Solimà el Magnífic), soldà de l'Imperi Otomà | tenor | Angelo Amorevoli |
| Selim, fill gran de Solimano, nascut d'una anterior consort | castrato | Angelo Maria Monticelli |
| Osmino, fill petit de Solimano, nascut de la consort Roxelana | castrato | Bartolomeo Puttini |
| Narsea, filla del xa de Pèrsia i presonera dels turcs | contralt | Teresa Albuzzi-Todeschini |
| Emira, germana de Narsea | soprano | Caterina Pilaja |
| Acomate, general dels geníssers de Solimano | castrato | Giuseppe Belli |
| Rusteno, gran visir i gendre de Roxelana | baix | Antonio Fürich |
| Soldats, esclaus, cortesans, patges i guardes |||

## Enregistraments

No hi ha enregistraments comercials complets de Solimano. Tot i això, l'ària de Selim de l'acte segon, "Fra quest'ombre" apareix cantada per Vivica Genaux al disc Baroque Divas de Decca. L'escena de triomf de l'acte primer, "Marcia alla Turca" i el cor dels soldats "Viva il prode, viva il forte", apareix a la compilació 1001 Nights: Breezes From The Orient.

## Enllaços externs

* Partitura completa a l'International Music Score Library Project.
* Bonarelli, Prospero (1620). Il Solimano. Stamperia di Pietro Cecconcelli.

## Referències

* ↑ Wolff, Larry (2016). The Singing Turk: Ottoman Power and Operatic Emotions on the European Stage from the Siege of Vienna to the Age of Napoleon, pp. 79–107. Stanford University Press. ISBN 0804799652
* ↑ Innsbruck Festival of Early Music Archives. Solimano Arxivat 2016-12-01 a Wayback Machine.. Consultat l'1 de desembre de 2016.
* ↑ "A Grand 'Solimano' in Berlin". International Herald Tribune. Consultat l'1 de desembre de 2016.
* ↑ Migliavacca, Giovanni Ambrogio (1753). Solimano, dramma per musica. Stössel (libretto printed for the premiere performance)
* ↑ OCLC 925379498; OCLC 839079403; OCLC 704992892
# Dunc Gray

Edgar Laurence Gray, més conegut com a Dunc Gray (Goulburn, 17 de juliol de 1906 - Municipalitat de Kiama, 30 d'agost de 1996) va ser un ciclista en pista australià que va guanyar dues medalles als Jocs Olímpics.
El 1928, als Jocs d'Amsterdam, va guanyar una medalla de bronze en la prova dels quilòmetre contrarellotge, sent aquesta la primera medalla olímpica d'Austràlia en ciclisme. El 1932, als Jocs de Los Angeles, va guanyar, en la mateixa prova, sent també la primera medalla d'or australiana en ciclisme. A més a més va guanyar establint un nou rècord mundial, amb 1' 13". El 1936 fou l'abanderat australià als Jocs de Berlín.
Als Jocs de l'Imperi Britànic va guanyar dues medalles d'or, el 1934 en quilòmetre contrarellotge i el 1938 en velocitat individual. Entre 1926 i 1941 va guanyar 20 títol australians, 36 de Nova Gal·les del Sud i 36 més de clubs.
El Velòdrom Duncan Gray, a Bass Hill, als suburbis de Sydney, va ser construït per als Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 per acollir les proves de ciclisme en pista, i duu el seu nom.
El 1985 va ser inclòs al Saló de la Fama de l'Esport Australià i el 2015 al Saló de la Fama del Ciclisme Australià.

## Referències

* ↑ «What's In a Name?». The Argus, 02-06-1934 [Consulta: 6 agost 2015].
* ↑ FitzSimons, Peter. Great Australian Sports Champions. HarperCollins, 2006. ISBN 0-7322-8517-8.
* 1 2 «Olympedia – Dunc Gray». [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Edgar 'Dunc' Gray». Sport Australia Hall of Fame. [Consulta: 24 setembre 2020].
* ↑ «Inaugural Cycling Australia Hall of Fame inductees». Cycling Australia. Arxivat de l'original el 4 March 2016. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Natàlia Gisbert Abad

Natàlia Gisbert Abad (Alcoi, 27 d'abril de 1990) és una escriptora valenciana de novel·la negra, autora de Vi i veritat, guanyadora del premi Isabel-Clara Simó de Novel·la Ciutat d'Alcoi i de Després del salt, guanyadora del premi Enric Valor de Novel·la en valencià.

## Obres

* Vi i veritat segueix la inspectora Maia Serra en la investigació de la desaparició d’una jove, destapant una trama criminal que sacseja la seva visió del món.
* Un record d'infantesa explora un tràgic passat que connecta Tereseta amb la mare de Lliris, posant el focus en la salut mental.
* Després del salt narra la lluita de Júlia Pastor per esbrinar la veritat darrere la misteriosa mort de la seva germana Sofia, que inicialment es considera un suïcidi.

## Referències

* ↑ Redacción. «Natalia Gisbert guanya el Premi Ciutat d&#039;Alcoi de Novel·la Isabel-Clara Simó» (en castellà), 11-12-2020. [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ Agulló, Paco. «Natàlia Gisbert: "Estic molt contenta per obtindre el Premi Enric Valor de novel·la en valencià en la meua segona obra"» (en espanyol europeu), 12-06-2024. [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ «Vi i veritat». [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ «Un record d’infantesa | Llibres» (en castellà). [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ «Després del salt». [Consulta: 14 octubre 2024].
# Leistes

Leistes és un dels gèneres d'ocells, de la família dels ictèrids (Icteridae), distribuït a Amèrica del Sud i del Nord.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 15.1, 2025), aquest gènere conté 5 espècies:
* Pradenca pit-roja (Leistes militaris Linnaeus, 1758)
* Pradenca cellablanca (Leistes superciliaris Bonaparte, 1850)
* Pradenca del Perú (Leistes bellicosus de Filippi, 1847)
* Pradenca de la pampa (Leistes defilippii Bonaparte, 1850)
* Pradenca austral (Leistes loyca Molina, 1782)

## Referències

* ↑ «Sturnella (Sturnella sp.) - Avibase». [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Oropendolas, orioles, blackbirds – IOC World Bird List». [Consulta: 14 març 2025].