OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Destil·lació fraccionada

La destil·lació fraccionada és un procés físic utilitzat en química per separar barreges (generalment homogènies) de líquids mitjançant la calor, i amb un ampli intercanvi calòric i màssic entre vapors i líquids. S'empra principalment quan és necessari separar compostos de substàncies amb punts d'ebullició diferents però propers. Alguns dels exemples més comuns són el petroli, i la producció d'etanol.
La principal diferència que té amb la destil·lació simple és l'ús d'una columna de fraccionament. Aquesta permet un major contacte entre els vapors que ascendeixen amb el líquid condensat que descendeix, per la utilització de diferents "plats" (plaques). Això facilita l'intercanvi de calor entre els vapors (que cedeixen) i els líquids (que reben). Aquest intercanvi produeix un intercanvi de massa, on els líquids amb menor punt d'ebullició es converteixen en vapor, i els vapors de substàncies amb major punt d'ebullició passen a l'estat líquid.
La barreja es posa en l'aparell de destil·lació, que sol consistir en un matràs (o un altre recipient en general esfèric), a la part inferior hi ha unes pedretes que impedeixen que el líquid bulli massa ràpid. A la boca del recipient, a la part superior, hi ha una columna de fraccionament, consistent en un tub gruixut, amb unes plaques de vidre en posició horitzontal. Mentre la barreja bull, el vapor produït puja per la columna, es va condensant en les successives plaques de vidre i torna a caure cap al líquid, produint un reflux destil. La columna s'escalfa des de baix i, per tant, la placa de vidre més calent és a la part inferior, i la més freda a la superior. En condicions estables, el vapor i el líquid de cada placa de vidre estan en equilibri i, només els vapors més volàtils arriben a la part superior en estat gasós. Aquest vapor passa al condensador, que ho refreda i el dirigeix cap a un altre recipient, on es liqua a provar. S'aconsegueix una destil·lació més pura com més plaques de vidre hi hagi a la columna. La part condensada a la placa més propera a l'azeotròpica conté gradualment menys etanol i més aigua, fins que tot l'etanol queda separat de la mescla inicial. Aquest punt es pot reconèixer mitjançant el termòmetre, ja que la temperatura s'elevarà bruscament.

## Vegeu també

* Destil·lació
# Cupro

El cupro és una fibra sintètica fabricada amb cel·lulosa a partir del procediment per l'òxid de coure amoniacal, també anomenat mètode cuproamoniacal. Aquest procediment fou implementat a Alemanya a finals del segle xix i va començar a fer-se de manera industrial a partir de 1911. En teixir el cupro s'obté una fibra de textura sedosa i bastant econòmica, que s'utilitza sobretot en folres.

## Referències

* ↑ Cupro Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine. Termcat
Viccionari
# Els morts del llac de Constança: Entre llops

Els morts del llac de Constança: Entre llops (títol original en alemany, Die Toten vom Bodensee – Unter Wölfen) és un telefilm germanoaustríac d'ORF i ZDF del 2022, dirigit per Christian Theede. És la quinzena entrega de la sèrie de pel·lícules de ficció criminal Els morts del llac de Constança. La pel·lícula es va emetre per primera vegada a ORF l'1 de novembre de 2022 i a ZDF el 7. Anteriorment, s'havia preestrenat a la plataforma Flimmit el 25 d'octubre de 2022. S'ha doblat al català per a TV3, que va estrenar-la el 6 d'octubre de 2024.

## Sinopsi

Els investigadors Micha Oberländer i Hannah Zeiler tenen feina amb un llop que deambula pels boscos al voltant del llac de Constança i atreu l'atenció de tothom. Però tot canvia quan, un matí, el treballador forestal Oliver Schlösser troba el cos d'un caçador de trofeus empalat per una de les estaques del seu parany per a llops. Les primeres observacions descarten que el llop sigui el causant de la seva mort i que, per tant, han d'investigar el cas per trobar l'assassí i el mòbil del crim.

## Producció

El rodatge va tenir lloc juntament amb el 14è episodi, El segon rostre, entre mitjans d'abril i mitjans de juny de 2021 al llac de Constança i els seus voltants.
La pel·lícula va ser produïda per Graf Filmproduktion GmbH i Rowboat Film- und Fernsehenproduktion, amb la participació d'Österreichischer Rundfunk i ZDF. La producció va comptar amb el suport de Fernsehfonds Austria i l'estat de Vorarlberg.
La fotografia va anar a càrrec de Lukas Gnaiger, Martin Rahner va ser responsable del muntatge i Judith Limberger va ser-ne la del càsting. El so va ser dissenyat per Hjalti Bager-Jonathansson, el disseny de producció per Christine Egger, el vestuari per Heike Werner i el maquillatge va ser responsabilitat de Birgit Beranek i Tinka Katherina Brand.

## Referències

* ↑ «Die Toten vom Bodensee» (en alemany). [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «Flimmit im Oktober: Die komplette Vorab-Staffelpremiere von „Tage, die es nicht gab“ und das 60-Jahre-Jubiläum der Viennale» (en alemany). [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «Els morts del llac de Constança - T1xC15 - Entre llops». 3Cat. [Consulta: 29 octubre 2024].
* 1 2 «Graf Filmproduktion GmbH - Die Toten vom Bodensee – Unter Wölfen» (en alemany). [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «180 Minuten Krimispannung um „Die Toten vom Bodensee“» (en alemany). [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «Drehschluss für Nora Waldstätten, Matthias Koeberlin und „Die Toten vom Bodensee“» (en alemany). [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «Startseite - rowboat.tv». [Consulta: 29 octubre 2024].
# Carlos Carbonell y Morand

Carlos Carbonell y Morand (Alcoi, 2 de setembre del 1856 – Còrdova, 11 de febrer del 1917) va ser un empresari valencià establert a Andalusia que impulsà decisivament l'empresa oleïcola Carbonell.

## Biografia

Quan tenia 10 anys, la seva família es trasllada a Còrdova, on el seu pare, l'important financer alcoià Antoni Carbonell Llàcer, es feu càrrec de la Recaptació de Contribucions; al juliol d'aquest mateix any, també funda l'empresa "Carbonell", dedicada a la comercialització d'oli d'oliva. Carles Carbonell estudià al col·legi de Carrión de los Condes i va fer el batxillerat a l'Institut de Màlaga fins que als 14 anys va tornar a Còrdova. Més endavant, va estudiar dret a la Universidad Libre de Còrdova quan tenia uns trenta anys; i en un període indeterminat estudià a l'Escola de Comerç de Marsella.
Carlos Carbonell entrà a l'empresa familiar l'any 1874, i quan en tenia 22 hagué de succeir el seu pare -que acabava de traspassar- en la direcció. En l'any 1888 guanyà el concurs internacional convocat per l'Armada britànica per al subministrament de la flota, i conservà la concessió durant més de trenta anys. La gestió d'en Carlos Carbonell, i la capacitat que tingué per implicar tota la família, fins a tres generacions, en l'empresa familiar, van fer que a començaments del segle xx "Carbonell" fos una de les empreses de transformació de productes agrícoles més importants d'Espanya, i la primera exportadora exportadora espanyola d'oli. Regí l'empresa fins a la mort.
Impulsà nombroses obres en pro de Còrdova i Andalusia, fundà la Cambra de Comerç de la ciutat, promogué la construcció de l'embassament de Guadalmellato, impulsà el ferrocarril de Puertollano, l'Empresa d'electricitat de Casillas i la Farinera de Santa Càndida. Va ser elegit diputat tres vegades, i una quarta en fou nomenat per reial ordre. En memòria seva, Còrdova li dedicà un carrer.
El seu oncle Joaquín Carbonell Llàcer, (Alcoi, 1829 – Còrdova, 1894) va ser intendent General d'Hisenda a les Illes Filipines, secretari general de Cuba i president del Tribunal Suprem de Comptes de Cuba. El seu germà, Josep Carbonell Morand, (Alcoi, 1861 – Madrid, 1922) va ser un enginyer autor del projecte de ferrocarril directe de Madrid a València, el de la Vila Joiosa a Dénia i el d'Alacant a la Vila Joiosa.

## Bibliografia

* Elosua de Juan, Marcelino «Carlos Carbonell y Morand». Cien empresarios andaluces. LID [Madrid], 2008.
* Castejón Montijano, R. La Casa Carbonell de Córdoba (1866-1918). Génesis y desarrollo de una sociedad mercantil e industrial en Andalucía. Córdoba: Imp. S.Pablo, 1977.

## Notes

* ↑ La Universidad Libre de Còrdova va ser un establiment educatiu que va funcionar entre els anys 1874 i 1878
* ↑ «Empresas y empresarios andaluces en el siglo XIX: Una primera aproximación». Arxivat de l'original el 2018-01-12. [Consulta: 12 gener 2018].

## Enllaços externs

* Biografia i fotografia a la Cordobapedia (castellà)
* Història de l'empresa Carbonell Arxivat 2009-07-31 a Wayback Machine. (castellà)
# Elsa Franganillo

Elsa Franganillo, també coneguda esportivament com a Paquita, (Lleó, 1956) és una exfutbolista catalana d'origen lleonès, considerada com una de les pioneres del primer equip femení del Reial Club Deportiu Espanyol i la seva primera capitana.
Amb quinze anys es presentà a la convocatòria per formar el primer equip femení del RCD Espanyol. Es presentaren més de cent jugadores i fou una de les futbolistes seleccionades. L'entrenador, l'històric jugador Julíà Arcas, la designà capitana de l'equip tot i la seva precocitat, i, per altra banda, s'inscrigué a les competicions amb el nom de Paquita, per tal d'evitar que els seus pares s'assabentessin. Amb el club blanc-i-blau competí durant set temporades (1971-78) i destacà la seva participació en el primer quadrangular de futbol femení a Catalunya, la Copa Pernod, que se celebrà el març de 1971. A la final, el RCD Espanyol guanyà per 2 a 1 al Penya Femenina Barcelonista al Camp Nou, davant de 30.000 espectadors. Setmanes després, també competí al primer Campionat de Catalunya (1971-72), on es proclamà campiona de la competició i fou la màxima golejadora del seu equip amb 31 gols. Disputà un partit amb la selecció catalana l'octubre de 1971.

## Palmarès

* 1 Campionat de Catalunya de futbol (1971-72)
* 1 Copa Pernod de futbol (1971)

## Referències

* ↑ «Tradició i futur». RCD Espanyol de Barcelona, 26-07-2024. [Consulta: 4 setembre 2024].
* ↑ «Primer torneo cuadrangular de futbol femenino Gran Trofeo Pernod» (en castellà). El Mundo Deportivo p. 14, 18-03-1971. [Consulta: 3 setembre 2024].
* ↑ «Las cazagoles opinan» (en castellà). El Mundo Deportivo p. 27, 22-01-1972. [Consulta: 4 setembre 2024].
* ↑ Hernández, Mari-Carmen. «30.000 espectadors presenciaron el triunfo del Español sobre el Barcelona (2-1)» (en castellà). El Mundo Deportivo p. 15, 29-03-1971. [Consulta: 3 setembre 2024].
* ↑ «Español, Vich y At. Sabadell ocupan los lugares de honor del I Campeonato de Cataluña» (en castellà). Mundo Deportivo p. 10, 10-03-1972. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ «Homenaje al Vich, líder la Copa Pernod» (en castellà). El Mundo Deportivo p. 16, 09-10-1971. [Consulta: 4 setembre 2024].
# Elsa Fàbregas i Munill

Elsa Fàbregas i Munill (Buenos Aires, 30 de desembre del 1921 - Barcelona, 21 de desembre del 2008) va ser una de les actrius de doblatge més importants i reconegudes d'Espanya. Va impartir classes en algunes escoles de doblatge.

## Trajectòria

Diverses fonts apunten que la seva primera intervenció en un doblatge va ser l'any 1933 a Draps i ferro vell, el primer doblatge català de la història. Altres apunten que ho feu l'any 1935 per al film Le Petit Jacques. Des d'aleshores va anar acumulant treballs fins a arribar a la xifra de 800 pel·lícules i més de 70 anys en la professió del doblatge.
Veu habitual de moltes de les grans actrius de l'època daurada de Hollywood (entre altres Doris Day, la seva preferida, o Katharine Hepburn), una de les seves aportacions recordades com a més emblemàtiques va ser el seu doblatge al castellà del personatge Escarlata O'Hara de Vivien Leigh al film Allò que el vent s'endugué, fet entre finals de 1948 i principis de 1949.
Alguns dels seus grans papers foren el de Rita Hayworth a Gilda (1945), Gloria Swanson a Sunset Boulevard (1952) o el de Bette Davis a Què se n'ha fet, de Baby Jane?. Va doblar també a altres actrius com ara Judy Garland (a El màgic d'Oz), Ava Gardner (a The Snows of Kilimanjaro), Katharine Hepburn (a La reina d'Àfrica), Judi Dench (en el paper de Lady Bracknell a La importància de ser franc), Shirley MacLaine, Doris Day, Ingrid Bergman, Lauren Bacall, Anne Bancroft, Angie Dickinson, Elizabeth Taylor, Sofia Loren o Gina Lollobrigida. A banda, també va posar la veu la professora Minerva McGonagall de la saga de pel·lícules de Harry Potter, interpretada per Maggie Smith.
En l'àmbit de l'audiovisual infantil català feu la veu del personatge de la Bruixa Avorrida de Les Tres Bessones i La Bruixa Avorrida.
El seu oncle Emili era el popular Senyor Dalmau de Ràdio Barcelona i la seva tia, Marta Fàbregas, actriu de teatre i també dobladora.

## Referències

* ↑ 1941-2006., Romaguera i Ramió, Joaquim,. Diccionari del cinema a Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2005. ISBN 8441213798.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «La Vermella - M. Jesús Lleonart, la veu de Sissy Spacek i Judy Davis». Catalunya Ràdio. [Consulta: 21 febrer 2023].
* ↑ Zabalbeascoa Terrán, Patrick. Paràmetres per a una taxonomia de la subtitulació (tesi). Barcelona: Universitat Pompeu Fabra, abril 2008, pàg. 80.
* ↑ Ávila i Bello, Alexandre «El doblatge a Catalunya». Treballs de Comunicació, 1997, pàg. 112.
* 1 2 3 «Mor als 87 anys l'actriu de doblatge Elsa Fàbregas, que va posar veu a Katherine Hepburn, Doris Day o Ingrid Bergman». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 21-12-2008. [Consulta: 20 gener 2022].
* 1 2 III, Harris M. Lentz. Obituaries in the Performing Arts, 2008: Film, Television, Radio, Theatre, Dance, Music, Cartoons and Pop Culture (en anglès). McFarland, 2009-04-28, p. 129. ISBN 9780786434824.

## Enllaços externs

* Obituari del diari Avui, 22-12-2008, pàg. 31
* Fitxa d'Elsa Fàbregas a Eldoblatge.com
# Švanda dudák

Švanda dudák (títol original en txec, en català Švanda el gaiter) és una obra dramaticomusical en dos actes composta per Jaromír Weinberger sobre un llibret en txec de Miloš Kareš, basat en Strakonický dudák aneb Hody divých žen de Josef Kajetán Tyl. Es va estrenar el 27 d'abril de 1927 al Teatre Nacional de Praga.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 2017-09-25. [Consulta: 21 maig 2018].
# Can Peguera (masia)

Can Peguera era una masia situada al peu del vessant nord del turó de la Peira de Barcelona, actualment desapareguda.

## Història

A principis del segle xix, la masia pertanyia a Gaietana Josepa de Peguera i de Vilalba-Meca, que la va llegar al seu fill Josep Maria de Càrcer i de Peguera (1779-1844), casat amb Josepa de Falguera i de Pastors. L'hereu del matrimoni fou Ramon de Càrcer i de Falguera (1809-1868), casat amb Escolàstica d'Amat i Amat, filla del marquès de Castellbell i Castellmeià.
Amb motiu de les capitulacions matrimonials del seu fill Joaquim de Càrcer i d'Amat (1835-1923), se li va fer donació del patrimoni Peguera. Morí el 1923 sense descendència i fou succeït per la seva neboda Dolors de Càrcer i de Ros (1867-1936), que el 28 de març del 1928 va vendre les 10,47 hectàrees de terres de conreu de la masia per un milió i mig de pessetes. En aquests terrenys, es va construir el polígon de cases barates de Ramon Albó, conegudes popularment com les Cases Barates d'Horta, avui un barri del districte de Nou Barris (vegeu Can Peguera).

## Descripció

L'edifici, de planta quadrada, estava estructurat en planta baixa, on vivien els treballadors; planta principal o primer pis, on s'allotjaven els propietaris quan pernoctaven a la casa, i una segona planta o golfes. La masia també disposava d'una capella segregada de l'edifici principal i que, amb el temps, es va convertir en la parròquia de Sant Francesc Xavier.
Tenia grans jardins i vinyes, un gran bosc de pins en el turó, una font molt anomenada, una granja d'animals domèstics i uns horts on s'hi feien tota mena de verdures.

## Referències

* ↑ «Maria Josefa de PEGUERA y de VILALBA». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «José María de CARCER y de PEGUERA». geneanet. Martín Rodríguez.
* 1 2 3 DDAA, 2014.
* ↑ «María Josefa de FALGUERA y de PASTORS». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «Ramón de Cárcer y de Falguera». geneanet. Juan Antonio Navarrete y de Cárcer.
* ↑ «Escolastica de Amat y Amat». geneanet. María Pilar de Olivar i Vivó.
* ↑ «Joaquín de CARCER y de AMAT». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «Dolors de CARCER y de ROS». geneanet. Martín Rodríguez.
* 1 2 Contel, J.M. «Can Peguera». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Can Peguera». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Vegeu també

* Casa Montaner (Barcelona)
* Casa Ramon de Càrcer
* Casa Peguera

## Bibliografia

* DDAA. Les masies de Sant Andreu de Palomar. Inventari de cases de pagès andreuenques. 2a edició. Llop Roig, 2014, p. 138-139.

## Enllaços externs

* «MASIA DE CAN PEGUERA (Segle XVII-1949)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 28-08-2016.
# Nebulosa de l'Àliga

Messier 16 (nebulosa de l'Àliga, M16 o NGC 6611) és un cúmul obert en la constel·lació Serp. Descobert per De Chéseaux el 1746, Charles Messier el va afegir al seu catàleg el 1764.
El cúmul està associat amb una nebulosa d'emissió difusa catalogada com IC 4703. Aquesta regió on es formen estrelles es troba a una distància de 7.000 anys llum. El cúmul està constituït per estrelles joves blaves del tipus O i B nascudes a la nebulosa de l'Àliga i que ionitzen el gas de la mateixa nebulosa. La regió central de la nebulosa mostra una arquitectura molt bonica en forma de columnes conegudes com els « Pilars de la creació » (Pillars of Creation) d'una longitud de l'ordre dels tres anys llum de llargada on neixen les estrelles del cúmul, d'aquí el seu nom. Aquesta regió es troba a una distància d'entre 5.500 i 7.000 anys llum segons les fonts.
La seva magnitud conjunta en banda B (filtre blau) és igual a la 6,58, la seva magnitud en banda V (filtre verd) és igual a la 6,0; telescòpicament apareix com un pegat grisenc que només amb mitjans telescopi presenta una forma definida.
De la seva velocitat radial, 18,00 km/s, es dedueix que s'allunya de la Terra a més 64.800 km/h: aquesta velocitat és originada per la combinació de la velocitat orbital del Sol (al voltant del nucli de la Via Làctia) i el de la pròpia Terra.

## Observació

Amb binoculars la nebulosa té una aparença de taca difusa i es poden veure una desena d'estrelles. Amb un telescopi de 200 mm equipat amb un filtre interferencial es pot veure més fàcilment el contorn de la nebulosa. Amb grans telescopis la visió dels pilars de la creació són espectaculars.
* Els tres « Pilars de la creació » vistos pel Telescopi espacial Hubble (1995)
* Els tres « Pilars de la creació » vistos pel Telescopi espacial Hubble (2014)
* Detall del pilar nord(1995)
* Un altre pilar situat més a l'est, imatge presa al 15è aniversari del telescopi Hubble. (2005)

## Referències

* 1 2 «Messier 16». [Consulta: 27 abril 2017].
* ↑ Ralf-Dieter Scholz «Astrophysical parameters of Galactic open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 18-07-2005, pàg. 1163–1173. DOI: 10.1051/0004-6361:20042523.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* 1 2 Marcelo Assafin «Proper motions of the optically visible open clusters based on the UCAC4 catalog» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2014, pàg. 79–79. DOI: 10.1051/0004-6361/201323226.
* ↑ Andrea Kunder «A RAVE investigation on Galactic open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 4-2017, pàg. 106–106. DOI: 10.1051/0004-6361/201630012.
* 1 2 «The orbits of open clusters in the Galaxy» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 4, 11-11-2009, pàg. 2146–2164. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2009.15416.X.

## Enllaços externs

* Dades astronòmiques SIMBAD (anglès)
* Messier 16, page de la SEDS Arxivat 2006-08-06 a Wayback Machine. (anglès)
# Teropitec

Els teropitecs (Theropithecus) formen un gènere de primats catarrins de la família dels cercopitècids. El gènere conté una única espècie vivent, T. gelada, a més de tres altres espècies extintes que es coneixen amb el nom col·loquial de «papions gegants». És un parent proper del gènere Papio, al qual pertanyen els autèntics papions, del qual es distingeix visualment per una clapa de pèl colorit al pit. Avui en dia només viuen a Etiòpia i Eritrea, però les restes fòssils indiquen que antigament tenien un àmbit de distribució gran.

## Referències

* ↑ «The Paleobiology Database. Informació taxonòmica i de distribució sobre plantes i animals fòssils.» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-05-27. [Consulta: 18 novembre 2011].
* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
# Patinatge de velocitat sobre pista curta

El patinatge de velocitat sobre pista curta (en anglès, short track speed skating o, de manera més curta, short track) és un esport olímpic d'hivern consistent en curses de velocitat sobre una pista de gel.

## Origen

És un esport bastant recent que neix com una escissió del patinatge de velocitat en pista llarga. Va ser reconegut per la Federació Internacional de Patinatge el 1967. Els primers campionats del món daten de 1981 i la seva primera presència olímpica arribà a Calgary 1988, encara que solament com esport d'exhibició. En els següents Jocs Olímpics d'Albertville 1992 ja va ser esport olímpic oficial.

## Descripció

A diferència del patinatge de velocitat sobre gel, on es competeix contra el rellotge, en el patinatge de velocitat sobre pista curta els patinadors competeixen entre si i en una pista molt més curta.
El circuit oval de la pista amida únicament 111 metres (enfront dels 400 m de patinatge de velocitat) i no existeix divisió en carrers. Això provoca freqüents accidents durant les curses, sent habitual les caigudes i les desqualificacions. En conjunt és un esport molt espectacular.
Tradicionalment han destacat els patinadors del Canadà i Estats Units, encara que recentment han destacat també els patinadors asiàtics, xinesos, coreans i japonesos.

## Modalitats olímpiques

En el programa dels Jocs Olímpics d'Hivern es disputen vuit proves, quatre masculines i quatre femenines.
* Masculines: 500 metres, 1000 metres, 1500 metres i 5000 metres per equips.
* Femenines: 500 metres, 1000 metres, 1500 metres i 3000 metres per equips.
En cada una se celebren eliminatòries, classificant-se els primers per a la següent ronda, i així fins a la final. En cada cursa corren un màxim de sis participants.
En les proves per equips es competeix per relleus, amb equips de quatre patinadors, podent, cada patinador, donar el relleu en qualsevol moment, tot i que les dues darreres voltes les ha de fer un sol patinador.

## Imatges

* cursa de 500 m de la copa del Món del 2004 a Saguenay.
* 5000 m relleus al Campionat europeu del 2007.
* Imatge del campionat holandès del 2006.

## Referències

* ↑ Centre de Terminologia
# Parahip

Els parahips (Parahippus) són un gènere extint de mamífers perissodàctils de la família dels èquids que visqueren al Miocè inferior. Estaven emparentats amb els cavalls actuals. Se n'han trobat restes fòssils a Nord-amèrica. Tenien dents de corones altes.

## Referències

* ↑ Prothero, 2006, p. 191.

## Bibliografia

* Prothero, D. R. After the Dinosaurs: The Age of Mammals (en anglès). Indiana University Press, 2006. ISBN 0-253-34733-5.