OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edifici GISA i FGC

L'edifici GISA i FGC és un conjunt de dos edificis que acullen les seus de Gestió d'Infraestructures (GISA) i de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC). També inclou la biblioteca del Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC), que forma part de la Xarxa de Biblioteques Especialitzades de la Generalitat de Catalunya (BEG). Està situat a la cruïlla de la Via Augusta amb els carrers dels Vergós i del Cardenal de Sentmenat, al barri de Sarrià de Barcelona, en el límit amb el barri de les Tres Torres.

## Història

L'edifici es construí entre el 2006 i el 2009 pels arquitectes Carles Ferraté i Lambarri i Núria Ayala, sobre el solar que integra el cobriment de la platja de vies i els tallers de FGC. Els treballadors de FGC van fer el trasllat a la nova seu el novembre del 2008 i els de GISA, el juny del 2009, amb un total de 400 treballadors. El 2012 GISA s'integra a Infraestructures de la Generalitat de Catalunya, juntament amb Regs de Catalunya (REGSA), Reg Sistema Segarra-Garrigues (REGSEGA) i posteriorment l'empresa Edificis i Equipaments de Catalunya (EECAT), mantenint la seva seu en aquest edifici.

## Descripció

Els dos edificis paral·lels envolten un gran espai que fa de pati interior, obert als carrers perimetrals. Les façanes es resolen tant funcionalment com estèticament, mitjançant uns mòduls d'alumini que componen buits i massissos, contribuint a donar un caràcter singular i emblemàtic a les dues institucions. Interiorment, les plantes són diàfanes orientades vers l'espai públic resultant entre ambdós edificis i despatxos als perímetres exteriors.

## Referències

* 1 2 «Noves Seus Corporatives de GISA i FGC». Col·legi d'Arquitectes de Catalunya.
* ↑ «El conseller Nadal visita les noves seus de GISA i FGC». El Punt Avui, 28-07-2009.
* ↑ «Neix 'infraestructures.cat', la marca de la nova societat Infraestructures de la Generalitat de Catalunya». Direcció General de Comunicació. Generalitat de Catalunya, 22-05-2012.
* ↑ «El Govern aprova fusionar Edificis i Equipaments de Catalunya i Infraestructures de Catalunya». Direcció General de Comunicació. Generalitat de Catalunya, 18-09-2012.
* ↑ de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 137. ISBN 978-84-09-55644-1.
# Eduard Sanz García

Eduard Sanz García (Esplugues de Llobregat, 4 d’octubre de 1971) és un polític català, actual alcalde d'Esplugues de Llobregat.

## Trajectòria

Els seus pares es van instal·lar a Esplugues als anys 60, provinents de Sòria i Burgos. Sanz es va vincular a la vida cívica del seu poble durant els seus anys joves. Sanz és tècnic especialista en electrònica industrial. Està casat i és pare. És militant del Partit dels Socialistes de Catalunya des del 1998 i de la UGT des del 2003.
És regidor de l'Ajuntament d'Esplugues des de 1999. El 2015 va entrar com a tinent d'alcalde a l'Ajuntament, i l'octubre de 2024 va substituir Pilar Díaz, alcaldessa des de feia 18 anys, qui va renunciar a l'alcaldia quan va passar a formar part del govern de Salvador Illa com a delegada del Govern de Catalunya a Barcelona.

## Referències

* ↑ Vives, Alejandra. «Qui és Eduard Sanz? Perfil del potencial successor de Pilar Díaz». Esplugues Digital. [Consulta: 3 octubre 2024].
* ↑ «Eduard Sanz ja exerceix com nou alcalde d’Esplugues de Llobregat». La Premsa del Baix. [Consulta: 3 octubre 2024].
* ↑ «Perfil de Eduard Sanz García». Ajuntament d'Esplugues. [Consulta: 3 octubre 2024].
* ↑ Polo, José. «El socialista Eduard Sanz asume la alcaldía de Esplugues con la vivienda como prioridad» (en castellà). La Vanguardia, 03-10-2024. [Consulta: 4 octubre 2024].
* ↑ «Adeart».
# Edward Bransfield

Edward Bransfield (Ballinacurra, 1785 - Brighton, 31 d'octubre de 1852) fou un oficial de la Marina Reial Britànica.

## Biografia

Se sap molt poc sobre els seus primers anys, ni tan sols sobre com era el seu aspecte. En 1803, quan només tenia divuit anys, va ser enrolat per força en la Royal Navy, el principal mètode de reclutament en aquesta època en la marina reial britànica. És conegut per explorar parts de l'Antàrtida, albirant la Península Trinitat el gener de 1820.
Va començar com un simple mariner a bord del navili de línia de 1a categoria (110 canons) Ville de Paris i va ser qualificat com a mariner preferent en 1805. Va ser assignat a 1806 a la també nau de 1a categoria Royal Sovereign (que havia pres part en la batalla de Trafalgar a 1805) com a mariner preferent, i després com a 2n mestre el 1808, guardiamarina en 1808, capità escrivà (encarregat de portar informes, correspondència i comptes) en 1809 i de nou guardiamarina en 1811. Cap a 1812 havia aconseguit el grau de segon capità, i en el mateix any va ser nomenat capità de la Goldfinch (un sloop de guerra de la classe Cherokee, amb 10 armes de foc, i comandat per Sir William Cornwallis).
Entre els anys 1814 i 1816 va servir breument com a capità en molts vaixells de 5è rang, i el 21 de febrer de 1816, va ser nomenat capità del vaixell Severn, de rang 4º amb 50 armes de foc, amb el qual va participar en el bombardeig d'Alger.
El setembre del 1817, va ser nomenat capità de l'Andromache, sota el comandament del capità William Shirreff. Durant aquest període de servei va ser enviat al nou Esquadró del Pacífic de la Marina Real, a la costa de Valparaíso, a Xile.
Els republicans xilens lluitaven per la independència d'Espanya, però Valparaíso s'havia descuidat durant l'època colonial i era una plaça poc atractiva. No obstant això, si no hagués estat per aquesta comesa, Bransfield mai s'hagués fet famós.

## Referències

* ↑ Michael Smith, Great Endeavour: Ireland's Antarctic Explorers, Dublin: The Collins Press, 2010, p. 10.
* ↑ Hanessian, John. Antarctica. New Zealand: Antarctica, 1963, p. 23. «It was in this period that Edward Bransfield surveyed the South Shetlands in 1819–20 and may have been the first to sight the Antarctic Continent»
* 1 2 3 Gamandi, Lisa. «Edward Bransfield: 200 years on» (en anglès americà), 22-01-2020. [Consulta: 2 març 2025].
# Volo di notte

Volo di notte (Vol nocturn) és una òpera en un acte amb música i llibret de Luigi Dallapiccola basat en la novel·la Vol nocturn d'Antoine de Saint-Exupéry. Es va estrenar en el Teatro della Pergola de Florència el 18 de maig de 1940.
L'òpera emfatitza el sofriment individual i va ser escrita com una resposta a l'auge del feixisme.

## Argument

El protagonista és un aviador individual, un correu de llarga distància argentí, durant els primers dies dels vols. Es veu atrapat en una tempesta, sense poder aterrar; i el drama esdevé tant dins de la seva família, ansiós pel seu retorn sa i estalvi, i entre els seus ocupadors, ansiosos a més per l'èxit de l'empresa.

## Referències

* Sellors, Anthony: "Volo di notte". Grove Music Online. ed. L. Macy (accés 4 de febrer de 2008), <{{format ref}} http://www.grovemusic.com>.
* ↑ Sellors, Grove online
# Nerone fatto Cesare

Nerone fatto Cesare és un dramma per musica, actualment perdut, amb música d'Antonio Vivaldi. Es va estrenar al Teatro Sant'Angelo de Venècia el 12 de febrer de 1715, durant les festivitats del carnaval. Es va representar de nou, amb moltes àries renovades, a l'Accademia de Brescia per al carnaval de 1716.

## Personatges

| Rol | Vocalitat | Repartiment de l'estrena, 1715 |
| Zelto | | Florido Matteucci |
| Seneca | baix | Antonio Francesco Carli |
| Pallante, ministre | contralt castrat | Andrea Pacini |
| Ate, lliberta | | Giovanna Ronzani |
| Gusmano, ambaixador | soprano castrat | Francesco Natali |
| Tigrane, rei d'Armènia | soprano (transvestit) | Elisabetta Denzio |
| Nerone, el seu fill | contralt (transvestit) | Anna Maria Fabbri |
| Agrippina, emperadriu | soprano | Margherita Gualandi |

## Referències

* ↑ IMSLP. Petrucci Musical Library
* ↑ «italianopera.org». Arxivat de l'original el 2011-09-28. [Consulta: 23 març 2021].
Òperes d'Antonio Vivaldi :
Ottone in villa (1713)
Orlando finto pazzo (1714)
Nerone fatto Cesare (1715)
Arsilda, regina di Ponto (1716)
La costanza trionfante (1716)
L'incoronazione di Dario (1717)
Tieteberga (1717)
Armida al campo d'Egitto (1718)
Scanderbeg (1718)
Teuzzone (1719)
Tito Manlio (1719)
La verità in cimento (1720)
La Silvia (1721)
Ercole su'l Termodonte (1723)
Dorilla in Tempe (1726)
Farnace (1727)
Orlando furioso (1727)
Siroe, re di Persia (1727)
Ipermestra (1727)
Rosilena ed Oronta (1728)
Atenaide (1729)
Argippo (1730)
La fida Ninfa (1732)
Motezuma (1733)
L'Olimpiade (1734)
Bajazet (1735)
Griselda (1735)
L'Adelaide (1735)
Catone in Utica (1737)
Rosmira (1738)
L'oracolo in Messenia (1738) :
Llista d'obres de Vivaldi :
# Edwin Young

Edwin Young (Phoenix, 29 de setembre de 1947 - Tucson, 22 de juny de 2006) fou un saltador estatunidenc que va competir durant la dècada de 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on va guanyar la medalla de bronze en la prova de palanca de 10 metres del programa de salts. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or als Jocs Panamericans de 1967.
Una vegada retirat passà a exercir d'entrenador de salts a la Universitat d'Arizona.

## Referències

* ↑ Edwin F. "Win" Young Obituary. Arizona Daily Star. June 29, 2006
* 1 2 3 «Olympedia – Win Young». [Consulta: 6 setembre 2023].
# Quartet de corda núm. 1 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 1 (D 18), en diverses tonalitats, fou compost per Franz Schubert el 1810 o 1811.

## Història

Una partitura autògrafa del compositor que hi ha a la Wienbibliothek im Rathaus (Biblioteca de Viena) té la data de 1812 escrita en la coberta. La data de composició més probablement és 1810, quan el compositor tenia 13 anys. En aquest cas, seria l'obra de més d'un moviment i per a conjunt instrumental més primerenca de les existents de Schubert. El quartet va ser interpretat el 1812 pel quartet de la família de Schubert (el seu pare Franz Theodor, els seus germans Ignaz i Ferdinand, i Schubert tocant la viola). La primera edició publicada del quartet és de 1890, en l'edició completa de les obres de Franz Schubert de Breitkopf & Härtel.

## Descripció

L'obra té l'estructura tradicional de quatre moviments d'un quartet de corda clàssic, amb el Menuetto precedint el moviment lent (Andante). La tonalitat no queda ben definida perquè comença en una tonalitat i acaba en una altra.

### Tonalitat

La D 18 és l'única obra d'un conjunt de tres quartets de corda primerencs "de tonalitats canviants o indefinides" de Schubert. El Catàleg Deutsch indica la tonalitat de sol/si♭.

### Moviments

* Andante – Presto vivace (sol menor)
* Menuetto (fa major, amb el Trio en do major)
* Andante (si♭ major)
* Presto (si♭ major)

## Referències

* ↑ Manuscript part scores Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. at schubert-online.at
* ↑ Deutsch 1978, pp. 17–18
* ↑ Gibbs (2000), p. 26
* ↑ Barbier (2008), p. 8.

### Fonts

* Barbier, Pierre E. (210908). CD Booklet anota a Franz Schubert: Els primers quartets de corda. Zemlinsky Quartet. Praga Digitals PRD 350 030.
* Otto Erich Deutsch (i altres). Schubert Catàleg temàtic (diverses edicions), núm. 18.
* Gibbs, Christopher H. (2000). La Vida de Schubert. @Cambridge: Cambriddge University Press. ISBN 9780521595124
* Franz Schubert Feines, Sèrie V: Streichquartette editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890.
* Nou Schubert Edició, VI de Sèrie, Volum 3: Streichquartette editada per Martin Chusid. Bärenreiter, 1979.

## Enllaços externs

* String Quartet No. 1: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Béchar

Béchar (àrab: بشار, Baxxār; amazic: ⴱⴻⵛⵛⴰⵔ; antiga Colomb-Béchar) és una ciutat d'Algèria, capital de la província de Bechar. La seva població el 1998 era de 134.954 habitants. Disposa d'estació de ferrocarril.

## Història

Abans de 1903 existien diversos poblets a la vora del Uadi Béchar (Wadi Bashshar) que conformaven un palmerar. La regió fou explorada el 1857 pel capità Colomb; el nom d'aquest va servir per designar una nova vila creada pels francesos desprérs d'ocupar la regió el 13 de novembre de 1903, seguint a converses amb els marroquins, per protegir el sud de la regió d'Oran contra les incursions dels amazics de Tafilalt. Inicialment fou una estació militar i el 1905 va esdevenir final de trajecte d'una via fèrria procedent del Tell (serralada) d'Oran i va esdevenir centre de caravanes amb 750 habitants (1906). El nom Bashshar derivaria segons la tradició que un musulmà fou enviat per un sultà turc al segle xv (segurament el XVI) a reconèixer la regió i va trobar aigua fresca; la paraula bashahr deriva de b.sh.r que vol dir "donar una bona notícia".
El 1917 es van descobrir jaciments d'hulla. El 1919 fou erigida en capçalera d'una comuna mixta i el 1930 capçalera del territori d'Ain Sefra (Ayn Safra) o sud algerià. L'hulla es va començar a explotar intensivament després del 1941 i al mateix temps es va decidir la construcció del ferrocarril Mediterrània-Níger que va donar un nou impulsa a la ciutat. Després de la II Guerra Mundial la producció de carbó fou de 300000 tones l'any; el 1954 va arribar a 16.500 habitants dels quals 2.250 eren estrangers; el 1956 es va decidir construir una central tèrmica elèctrica, i també es van descobrir diversos jaciments minerals a la regió.
El 7 d'agost de 1957 fou erigida per decret en capital de la Saoura (Organització Comuna de les Regions Saharianes) coneguda com a departament d'Ain Sefra i fou residència d'un governador militar i centre d'assajos per enginys teledirigits. El 19 de març de 1962 França va acceptar la sobirania algeriana i va transferir la ciutat i regió el 3 de juliol de 1962.

## Vegeu també

* beni abbes

## Enllaços externs

* Mapa de pluges, altitud 747 m

## Bibliografia

L. Céard, L'oasis de Colomb-Béchar, Arxius de l'Institut Pasteur d'Algèria, 1933
# Bogoslof

Bogoslof o Agasagook (en aleuta: Aĝasaaĝux̂) és el cim d'un estratovolcà submarí que es troba al sud del mar de Bering, 56 km al nord-oest d'Unalaska, a les illes Aleutianes. Té una superfície d'1,292 km² i està deshabitada. Fa 1.040 metres de llargada per 1.512 metres d'amplada, amb una elevació màxima de 150 metres. L'estratovolcà s'eleva a uns 1.800 metres del fons del mar, però el cim és l'única part que es projecta sobre el nivell del mar.
L'illa és relativament nova, ja que el volcà es trobava completament per sota del nivell del mar abans de l'erupció de 1796. Des de llavors l'illa ha anat creixent i erosionant-se en successives erupcions. Altres erupcions van tenir lloc els anys 1796-1804, 1806-1823, 1883-1895, 1906, 1907, 1909-1910, 1926-1928, 1992 i 2016-2017. El novembre de 1967 va ser designada com a National Natural Landmark pel Servei de Parcs Nacionals.

## Referències

* ↑ Bergsland, K. Aleut Dictionary. Fairbanks: Alaska Native Language Center, 1994.
* ↑ «Bogoslof Description and Statistics». Alaska Volcano Observatory. United States Geological Survey. Arxivat de l'original el 2021-12-18. [Consulta: 1r setembre 2009].
* 1 2 «Global Volcanism Program | Bogoslof» (en anglès). [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ «National Natural Landmarks» (en anglès). www.nps.gov. U.S. National Park Service. [Consulta: 20 març 2019].
# Bohumila Řimnáčová

Bohumila Řimnáčová (Praga, 9 de setembre de 1947), de casada Řežátková, és una gimnasta artística txeca, ja retirada, que va competir sota bandera txecoslovaca durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on disputà les sis proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla de plata en la competició del concurs complet per equips. En les altres proves destaca la quarta posició en la prova de barres asimètriques, al cinquena en l'exerci de terra i la setena en el concurs complet individual. Fou suplent als Jocs de 1964 i 1972.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món de gimnàstica artística, d'or el 1966 i de bronze el 1970.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Bohumila Řimnáčová». [Consulta: 21 gener 2024].
* 1 2 «Bohumila Řešátková» (en txec). [Consulta: 21 gener 2024].
# Kotri

Kotri és una ciutat i municipi del Pakistan a la província de Sind, capital de la taluka de Kotri a 25° 13′ N, 68° 13′ E﻿ / ﻿25.22°N,68.22°E﻿ / 25.22; 68.22 a la riba dreta de l'Indus. La seva població en diverses dates era i és:
* 1881: incloent els llogarets de Khanpur i Miani Multani: 8922
* 1901: 7.617
* 1998: 61.130
* 1909: 80.681 (estimació)
Antigament afectada per inundacions del torrent Baran, al segle xix es va construir una resclosa que la va protegir. Fou antigament seu d'una flotilla de repartiment de paquets, l'Indus Flotilla.
El 1839 els britànics la van fer servir com a campament de la divisió de Bombai que va anar a l'Afganistan. La municipalitat es va establir el 1854.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Pseudois

Pseudois és un gènere de mamífers artiodàctils de la família dels bòvids que conté dues espècies:
* Bàral (Pseudois nayaur)
* Bàral nan (Pseudois schaeferi).

## Referències

* ↑ «bàral». GEC. [Consulta: 12 desembre 2023].
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Loralai

Loralai (Bori o Lorali) és una ciutat del Pakistan, província de Balutxistan, capital del districte de Loralai. Antigament fou coneguda com a Bori quan la capital era Duki. Està habitada principalment per les tribus paixtus dels nasars, kakars i altres. Fou establerta com a campament militar el 1886 i declarada capital de l'agencia i després districte de Loralai. El 1901 tenia 3.561 habitants. La població al cens del 1998 era de 31.925 habitants.
Pel riu conegut com a Loralai, vegeu Nari

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Fort Saint George

Fort St George (conegut també com a White Town en oposició a la Black Town fora del fort) fou una fortalesa britànica a l'Índia, nucli central del que després fou la ciutat de Madras i avui la moderna Chennai capital de Tamil Nadu.
El fort es va construir en una primera fase entre 1639 i 1641, i es va acabar el dia 23 d'abril de 1641 i es va dir Fort Saint George en honor de Sant Jordi patró d'Anglaterra. Per la seva història vegeu Chennai.
La fortalesa era una posició fortificada amb muralles de sis metres d'altura. Fou conquerida pels francesos el 1746 (la van conservar tres anys) i atacada més tard durant dos mesos també pels francesos (desembre de 1658 a febrer de 1659) sense èxit.
Modernament va esdevenir la seu del govern i de l'Assemblea Legislativa de l'estat de Madras, des de 1969 estat de Tamil Nadu. Hi ha un petit quarter militar i un museu decorat amb canons de Tipu Sultan i una gran estàtua de Tipu i un servidor seu a l'entrada. Dins del fort destaquen l'església de Santa Mary (St. Mary) l'església anglicana més antiga de l'Índia (1678-1680). Edifici notable és la Casa Wellesley, amb retrats dels governadors i alts oficials, que rep el nom de Richard Wellesley, governador general de l'Índia, germà del duc de Wellington.

## Referències

Wikipedia en anglès

## Enllaços externs

* Pintures del Fort St George
# Flux gènic

El flux gènic o migració gènica és la transferència d'al·lels de gens entre diferents poblacions d'una espècie.
La immigració o emigració d'una població pot provocar canvis significatius en les freqüències al·lèliques (proporció d'exemplars que tenen una variant determinada d'un gen). La immigració també pot afegir noves variants genètiques al patrimoni gènic d'una espècie o població determinada.
Hi ha una sèrie de factors que afecten la velocitat del flux gènic entre poblacions diferents. Un dels més importants és la mobilitat, car un exemplar de major mobilitat tendeix a tenir un potencial migratori superior. Els animals tendeixen a ser més mòbils que les plantes, tot i que el pol·len i les llavors poden ser transportats grans distàncies per animals o el vent.
Un flux gènic persistent entre dues poblacions també pot desembocar en la combinació dels seus patrimonis gènics i així reduir-ne la divergència genètica. Per tant, té un impacte significatiu contra l'especiació per mitjà de la recombinació dels patrimonis gènics dels grups, que compensa les diferències en la variació genètica que haurien causat una especiació completa i la creació d'una espècie filla.

## Referències

* ↑ «migració gènica». TERMCAT. [Consulta: 2 desembre 2016].
# Quartet de corda núm. 6 (Schubert)

El Quartet de corda núm. 6 (D 74), en re major, va ser compost per Franz Schubert el 1813.

## Moviments

* Allegro ma non troppo (re major)
* Andante (sol major)
* Menuetto: Allegro (re major; Trio en re major)
* Allegro (re major)

## Fonts

* Franz Schubert's Werke: Kritisch durchgesehene Gesammtausgabe, Series V: Streichquartette, editat per Josef Hellmesberger i Eusebius Mandyczewski. Breitkopf & Härtel, 1890.
* Otto Erich Deutsch (i altres). Schubert Thematic Catalogue (diverses edicions), núm. 74.
* Neue Schubert-Ausgabe, Series VI, Volume 4: String Quartets II, editat per Werner Aderhold, Bärenreiter, 1994.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 6: Partitura lliure a l'IMSLP.