OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Forat negre supermassiu

Un forat negre supermassiu és un forat negre amb una massa de l'ordre de milions o milers de milions de masses solars.
Es creu que la Via Làctia té un forat negre supermassiu just en el seu centre galàctic. També es pensa que moltes, si no totes, les galàxies tenen un forat negre supermassiu al seu centre.
Un forat negre supermassiu té algunes propietats interessants que el diferencien dels de menor massa:
* La densitat mitjana d'un forat negre supermassiu pot ser molt baixa; de fet, pot ser menor que la densitat de l'aigua. Això passa perquè el radi del forat negre incrementa linealment amb la massa, i així la densitat decau amb el quadrat de la massa.
* Les força de marea en la proximitat de l'horitzó d'esdeveniments són sensiblement menors. Donat que el centre de la singularitat està molt allunyat de l'horitzó, un hipotètic astronauta viatjant cap al centre del forat negre no experimentaria forces de marea significatives fins a endinsar-se molt en el forat negre.
Els forats negres d'aquesta mida només es poden formar de dues formes: per una lenta captació de massa (des d'una mida estel·lar), o directament per una pressió externa en els primers moments del big-bang. El primer mètode requereix un llarg període i gran quantitat de matèria disponibles per al creixement del forat negre i, per tant, la hipòtesi més plausible és que provinguin d'un quasiestel dels primers períodes de l'univers.
Mesuraments Doppler de la matèria que envolta el nucli de les galàxies veïnes revela un moviment molt ràpid, que només és possible amb una gran concentració de matèria en el centre. Actualment, l'únic objecte conegut que pot contenir tanta quantitat de matèria en un espai tan reduït és un forat negre. En galàxies actives més allunyades, es pensa que l'ample de les línies espectrals està relacionat amb la massa del forat negre que genera l'activitat de la galàxia.
Aquests forats negres supermassius en els centres de les galàxies, es pensa que són el "motor" d'objectes actius tals com les galàxies Seyfert i els quàsars. Es creu que Sagitari A* és el forat negre supermassiu central de la Via Làctia.
En maig del 2004, Paolo Padovani i altres astrònoms punters anunciaren el descobriment de 30 forats negres supermassius fora de la Via Làctia. El seu descobriment suggereix que hi ha almenys el doble d'aquests forats negres dels que es pensava prèviament.

## Enllaços externs

* Vídeo a Youtube: Documental: ¿Quién teme a los agujeros negros ?[HD] (castellà).
* Early Black Holes Grew Up Quickly (anglès).
# Titonos

Titonos, o millor, Titó (grec antic: Τιθωνός -οῦ; llatí: Tīthōnus –ī), segons la mitologia grega, fou un heroi grec fill de Laomedont, rei de Troia, i de la nimfa Estrímon (Στρυμώ -οῦς / Strymo -ōnis). La deessa Eos, enamorada, el va raptar. Durant molt de temps varen viure feliços al palau de la Deessa; quan l'Eos va veure que Titó anava envellint, moguda per l'amor que li tenia, va demanar a Zeus que li concedís la immortalitat per tenir-lo sempre al costat seu, petició que fou atesa, però Eos no se'n recordà de demanar també per a ell la joventut eterna, i així Titó va anar envellint com si fos un mortal, sense poder morir, de manera que al final, l'havien de guardar en un bressol. Quan ja estava completament xaruc i decrèpit, Eos va demanar a Zeus que li llevés la immortalitat. Com que Zeus no podia fer-ho, Eos, compadint-se'n, el transformà en xigala. De les seues relacions amb la deessa varen néixer Mèmnon i Emació.

## Fonts clàssiques

En la literatura llatina, on sol aparèixer adornat amb els epítets Mygdonius i senex, apareix per exemple a Virgili ("ēt iām prīmă nŏuō spārgēbāt lūmĭnĕ tĕrrā ǁ Tīthōnī crŏcĕūm līnquēns, Aurōră, cŭbīlĕ). D'altres fonts foren:
* Himne homèric V - ‘A l'Afrodita’, vv. 218-240.
* Safo de Lesbos, Fragment 58. Hi apareix com a referència, no s'explica la història.
* Pseudo-Apol·lodor, Bibliotheca, III, 12, 3–4.
* Hesíode, Teogonia v. 984.
* Homer, Ilíada XI 1-2, XX, 237, Odissea V, 1-2.
* Ovidi, Fastos I, 461; III, 403; VI, 473.
* Virgili, Eneida, IV, 584-585.
* Cal·límac de Cirene, Iambes, IV
La que informa més completament sobre el mite és la corresponent a l'Himne Homèric V.

## Bibliografia

* Alicia Esteban Santos: “Eos: el dominio fugaz de la Aurora. Fuentes literarias y representaciones artísticas en el mito de Eos. Confrontación con otros mitos”. Dins: Cuadernos de Filología Clásica (Estudios Griegos e Indoeuropeos), nº 12 (2002), pp. 287-318.

## Notes

* ↑ i no pas grill o llagost, com algunes vegades s'afirma
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana, Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 212. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
* ↑ Eneida IV, v. 585: “i l'Aurora, la primera [en llevar-se] (és a dir, Eos erigènia), abandonant el llit assafranat d'en Titó, ja espargia la seva nova llum per la terra”.
# Hylonomus

Hylonomus és un gènere de rèptil extint de la família dels protorotiridíds. Se n'han trobat restes fòssils al Canadà i és l'amniota vertader més antic conegut.
Hylonomus mesurava tot just 20 centímetres de longitud (incloent la cua) i probablement la seva aparença seria molt similar a la dels llangardaixos moderns. Tenia dents petites i afilades i probablement menjava petits invertebrats com els milpeus o els insectes primitivos.4
Els fòssils d'Hylonomus han estat trobats en les restes de soques de licopodios fossilitzats en els penya-segats fossilífers de Joggins, Nova Escòcia, Canadà. Es pensa que, després de suportar fortes pluges, aquests licopodios es trencaven, i els seus troncs es podrien i foradaven per dins. Els animals petits com Hylonomus, que buscaven refugi entraven en aquests i quedaven atrapats, morint de fam. Fòssils del sinàpsids primitiu Archaeothyris i el diápsido basal Petrolacosaurus també han estat trobats en la mateixa regió de Nova Escòcia, tot i que d'estrats superiors, datats en aproximadament 6 milions d'anys després de l'època de Hylonomus.3
Petjades fossilitzats (icnites) trobades a Nou Brunswick han estat atribuïdes a Hylonomus, les quals tenen una edat estimada de 315 milions d'anys.

## Referències

* ↑ Haslam, I. S.; Roubos, E. W.; Mangoni, M. L.; Yoshizato, K.; Vaudry, H.; Kloepper, J.; Pattwell, D. M.; Maderson, P. F. A.; Paus, R. «From frog integument to human skin: dermatological perspectives from frog skin biology» (en anglès). Biological Reviews, 89, 3, 2014, pàg. 618–655. DOI: 10.1111/brv.12072.
* ↑ Kliman, 2016, «Amniotes, the Origin of» (T. Sigurdsen i R. L. Carroll).

## Bibliografia

* Kliman, R. M. Encyclopedia of Evolutionary Biology (en anglès). Academic Press, 2016. ISBN 9780128004265.
# Bandera de Kiribati

La bandera de Kiribati és una bandera heràldica: la meitat superior és vermella amb una fregata daurada volant sobre un sol naixent del mateix color. La meitat inferior és blava amb tres franges horitzontals ondulades blanques que representen a l'oceà Pacífic i els 3 grups d'illes que componen el país. Els 17 raigs del sol representen les 16 illes Gilbert i la de Banaba. La bandera va ser dissenyada per Sir Artur Grimble el 1932 per a la colònia britànica de les illes Gilbert i Ellice.

## Banderes històriques

* Regne d'Abemama (abril 1884–juny 1884)
* Regne d'Abemama (juny 1884–1889)
* Regne d'Abemama (1889–1892)
* Estendard reial (1889–1892)
* Colònia britànica de les Illes Gilbert i Ellice (1937–1976)
* Colònia britànica de les Illes Gilbert (1976–1979)

## Referències

* ↑ «flag of Kiribati» (en anglès). Encyclopedia Britannica. [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ «Kiribati». Flags of the World. [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ Bordeleau, André G. Sun-Bearing Flags: Here Comes the Sun (en anglès). New York, NY: Springer, 2014, p. 175–231. DOI 10.1007/978-1-4614-0929-8_4. ISBN 978-1-4614-0929-8.
# Stilton

Stilton és un formatge anglès que té dues varietats: la blava (blue) i la blanca (white), totes dues protegides des de 1996 amb la denominació d'origen de la Comissió Europea. Al seu país natal és considerat com el rei dels formatges i només aquells formatges produïts als comtats de Derbyshire, Leicestershire i Nottinghamshire poden ser anomenats stilton si són elaborats d'acord amb les normes establertes. És un formatge amb una textura cremosa però friable i un sabor suau.

## Característiques

És un formatge blau elaborat a partir de la llet de vaca. La seva crosta és florida i es menja en diferents graus de maduració: tendre, semicurat i curat. La seua pasta pot ésser de color blanc o taronja.
Pel que fa al stilton blanc, aquest no ha estat en contacte amb el fong Penicillium roqueforti i, per tant, no presenta les vetes típiques de floridura de color blau.

## Degustació

El stilton blau es menja sovint amb crudités d'api i també s'afegeix per a assaonar sopa de bròquil o altres verdures. També combina bé amb galetes salades i pa i amb fruita com pera o raïm. Tradicionalment el vi dolç (Porto, Xerés, Madeira) s'ha considerat sempre com el millor vi per degustar aquesta varietat de formatge.

## Enllaços externs

* Web oficial de l'Associació d'Elaboradors del formatge stilton. (anglès)
* Article mostrant les possibles connexions entre els tipus de somnis i el consum de stilton. (anglès)

## Referències

* ↑ «Stilton blue cheese». Gov.UK, 30-12-2020. [Consulta: 18 abril 2021].
* 1 2 «El rey de los quesos ingleses. Cata de queso Stilton». Directo al Paladar, 13-10-2011. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «Which is the true king of cheeses?». The Guardian, 26-09-2011. [Consulta: 18 abril 2011].
* ↑ «PRODUCT SPECIFICATION “Stilton Cheese”» (pdf). EU Food Policy Team - Food and Policy Unit. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «White Stilton». Oxford Cheese. Arxivat de l'original el 2021-01-22. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ Layton, T. A.. The cheese handbook; a guide to the world's best cheeses, over 250 varieties described, with recipes. New York,: Dover Publications, 1973. ISBN 0-486-22955-6.
* ↑ Cloake, Felicity. «How to make the perfect broccoli and stilton soup». The Guardian, 04-01-2018. [Consulta: 18 abril 2021].
# Pila de níquel i cadmi

La Pila de Níquel i Cadmi abreviat Ni-Cd és un tipus de pila o bateria elèctrica recarregable en què l'electròlit és alcalí, l'ànode és un compost de níquel i el càtode és un compost de cadmi.
Hi ha dos tipus de bateries de Níquel i Cadmi: segellades i ventilades.

## Medi ambient

    El cadmi és molt tòxic i, per tant, desaconsellat per raó mediambiental. Per això, es recomana l'ús de bateries de níquel i hidrur metàl·lic en el seu lloc, que són menys nocives i menys pesants, i admeten un 30 % més de càrrega (ara bé, són més cares).

## Avantatges i desavantatges

Avantatges:
* Llarga vida
* Baix manteniment
* Poden descarregar-se profundament sense fer-se malbé
* Millor rendiment a temperatures baixes que les de plom-àcid
* Bona retenció de càrrega
Desavantatges:
* Alt cost per unitat de càrrega
* Alguns tipus mostren un efecte memòria de l'historial de descàrrega

## Referències

* ↑ Directive 2006/66/CE … relative aux piles et accumulateurs … abrogeant la directive 91/157/CEE PDF, sur le site /eur-lex.europa.eu.
* ↑ Lab. Recerca Estats Units - Avantatges i desavantatges de les bateries de Ni-Cd Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine. (castellà)

## Vegeu també

* Bateria de liti
* Pila alcalina
* Pila alcalina recarregable

## Enllaços externs

* Gen.Cat. - Vigilància salut i bona praxi - El Cadmi Arxivat 2007-07-18 a Wayback Machine.
* La guía definitiva de las baterías recargables de Níquel Cadmio Arxivat 2007-08-11 a Wayback Machine. (castellà)
# Vehicle de fuel flexible

Un vehicle de fuel flexible també anomenat vehicle flexi-fuel és un automòbil que pot alternar dues fonts de combustible en el mateix motor, amb els respectius dipòsits i sistemes d'entrada.
* L'exemple típic és el cotxe amb motor de gasolina que admet la barreja amb bioetanol en graus diversos.
* Un altre exemple seria el cotxe que porta un dipòsit de gas natural i pot alternar-lo amb gasolina.

## Sistemes Dual / Bi-fuel

De manera diferent als sistemes de fuel dual que admeten un sol combustible a la vegada, els sistemes bi-fuel proporcionen ambdós fuels a la cambra de combustió simultàniament.

## Vehicles Flexi-fuel a Europa

Durant força temps el Ford Taurus va ser l'únic vehicle flexifuel a Suècia, que va ser el primer país a introduir l'E85, barreja d'etanol i gasolina, a Europa. El Ford Focus el va succeir.

## Vegeu també

* Ford Flexifuel
# Campionat de Ral·lis NACAM

El Campionat de Ral·lis NACAM és el campionat de ral·li de la Federació Internacional d'Automobilisme (FIA) per la regió Nord i Central d'Amèrica, la part nord de Sud-amèrica i el Carib. Aquest campionat es creà l'any 2008.
El gran dominador d'aquest campionat és el mexicà Ricardo Triviño amb 10 títols.

## Palmarès

| Any | Pilot | Copilot | Vehicle |
| 2008 | Alejandro Kratosville | Ángel Lezana | Mitsubishi Lancer Evo IX |
| 2009 | Ricardo Triviño | Marco Hernández | Mitsubishi Lancer Evo IX |
| 2010 | Nicolás Fuchs | Juan Pedro Cilloniz | Mitsubishi Lancer Evo IX |
| 2011 | Raúl Orlandini | Diego Zuloaga | Mitsubishi Lancer Evo IX |
| 2012 | Ricardo Triviño | Marco Hernández | Mitsubishi Lancer Evo IX |
| 2013 | Ricardo Triviño | Marco Hernández | Mitsubishi Lancer Evo X |
| 2014 | Ricardo Triviño | Marco Hernández | Mitsubishi Lancer Evo X |
| 2015 | Ricardo Triviño | Marco Hernández | Mitsubishi Lancer Evo X |
| 2016 | Ricardo Triviño | Marco Hernández | Citroën DS3 R5 |
| 2017 | Ricardo Triviño | Marco Hernández | Citroën DS3 R5 |
| 2018 | Ricardo Triviño | Marc Martí | Citroën DS3 R5 |
| 2019 | Ricardo Triviño | Marc Martí | Škoda Fabia R5 |
| 2020 | Ricardo Triviño | Marc Martí | Škoda Fabia Rally2 |
| 2021 | Ricardo Cordero | Marco Hernández | Citroën C3 Rally2 |
| 2022 | Ricardo Cordero | Marco Hernández | Citroën C3 Rally2 |
| 2023 | Ricardo Cordero | Marco Hernández | Citroën C3 Rally2 |

## Vegeu també

* Campionat Mundial de Ral·lis
* Campionat de Ral·lis Àsia-Pacífic
* Campionat d'Europa de Ral·lis
* Campionat de Ral·lis de l'Orient Mitjà

## Referències

* ↑ «Home-NAC» (en anglès americà), 03-12-2020. [Consulta: 21 novembre 2023].
* ↑ Shacki. «Season 2008 rally - eWRC-results» (en anglès). [Consulta: 21 novembre 2023].
* ↑ Shacki. «Season 2018 rally - eWRC-results» (en anglès). [Consulta: 21 novembre 2023].
* ↑ Shacki. «Season 2022 rally - eWRC-results» (en anglès). [Consulta: 21 novembre 2023].
# Lofoforats

Els lofoforats (Lophophorata) són un clade d'animals protòstoms del clade lofotrocozous. Es caracteritzen per tenir un lofòfor, és a dir, una corona de tentacles ciliats que envolta la boca, però no l'anus, que creen corrents d'aigua i atreuen partícules en suspensió.
Comprèn els embrancaments dels braquiòpodes, els foronidis i els briozous. Pel que fa als entoproctes, en els quals la corona tentacular envolta també l'anus, han estat classificats tant dins com fora del lofoforats.

## Filogenia

Anàlisis moleculars recents (2019) basats en la seqüència d'aminoàcids amb espècies d'evolució lenta per tal reduir l'atracció de branques llargues i dades concatenades han trobat les següents relacions dels lofoforats amb la resta dels lofotrocozous:
| Lophotrochozoa | Tetraneuralia Mollusca Kamptozoa Entoprocta Cycliophora Gastrotricha Lophophorata Brachiopoda Bryozoa Phoronida Rhombozoa Annelida Parenchymia Nemertea Platyhelminthes |

## Referències

* ↑ Díaz i Santos, 1998, p. 173.
* ↑ Marlétaz, Ferdinand; Peijnenburg, Katja T. C. A.; Goto, Taichiro; Satoh, Noriyuki; Rokhsar, Daniel S. «A new spiralian phylogeny places the enigmatic arrow worms among gnathiferans». Current Biology, 29, 2, 2019, pàg. 312–318.e3. DOI: 10.1016/j.cub.2018.11.042.
* ↑ Marlétaz, Ferdinand «Zoology: Worming into the Origin of Bilaterians» (en anglès). Current Biology, 29, 12, 17-06-2019, pàg. R577–R579. DOI: 10.1016/j.cub.2019.05.006. ISSN: 0960-9822. PMID: 31211978.
* ↑ Telford, Maximilian J.; Robertson, Helen E.; Schiffer, Philipp H. «Orthonectids Are Highly Degenerate Annelid Worms» (en anglès). Current Biology, 28, 12, 18-06-2018, pàg. 1970–1974.e3. DOI: 10.1016/j.cub.2018.04.088. ISSN: 0960-9822. PMID: 29861137.
* ↑ Helen E. Robertson, Philippe Hervé, Maximilian; J. Telford, Poustka, Albert J.; Chiodin, Marta; Hoff, Katharina J.; Dessimoz, Christophe; Tomiczek (2019) The mitochondrial genomes of the mesozoans Intoshia linei, Dicyema sp. and Dicyema japonicum. PDF Cambridge University.

## Bibliografia

* Díaz, J.; Santos, T. Zoología: Aproximación evolutiva a la diversidad y organización de los animales (en castellà). Editorial Síntesis, 1998. ISBN 84-7738-591-2.
# Campionat del Món de Trial indoor 1993

La temporada de 1993 del Campionat del Món de Trial indoor fou la 1a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 14 proves puntuables, celebrades entre el 7 de novembre de 1992 i el 20 de març de 1993. Quatre de les proves programades es disputaren als Països Catalans: València (7 de novembre), Girona (13 de novembre), Canillo (12 de desembre) i Barcelona (5 de febrer).
El Campionat fou anomenat inicialment FIM Indoor Grand Prix, nom que mantingué fins a la temporada de 1996 inclosa. El finlandès Tommi Ahvala guanyà el títol, esdevenint així el primer campió mundial de l'especialitat, un any després d'haver guanyat el títol mundial de trial a l'aire lliure.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Tommi Ahvala | Aprilia | 973 |
| 2 | Diego Bosis | Fantic | 863 |
| 3 | Marc Colomer | Montesa/Beta | 845 |
| 4 | Jordi Tarrés | Beta/Gas Gas | 825 |
| 5 | Amós Bilbao | Gas Gas/Montesa | 800 |
| 6 | Donato Miglio | Aprilia/Gas Gas | 481 |
| 7 | Bruno Camozzi | Fantic/Scorpa | 425 |
| 8 | Ángel García | Gas Gas | 265 |
| 9 | Joan Pons | Beta/Gas Gas | 195 |
| 10 | Thierry Michaud | Aprilia/Montesa | 160 |

## Sistema de puntuació

S'establí un barem de puntuació que atorgava punts als 10 primers classificats de cada prova, variant-ne la quantitat en funció del grup (A o B) en què estigués enquadrat el participant. El sistema de puntuació era doncs el següent:
| Posició | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| Punts Grup A | 100 | 85 | 75 | 65 | 55 | 50 | 45 | 40 | 35 | 30 |
| Punts Grup B | 40 | 34 | 30 | 26 | 22 | 20 | 18 | 16 | 15 | 14 |

## Referències

* «FIM Indoor Grand Prix 1993» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 14 setembre 2011].
# Campionat del Món de futbol sala de l'AMF masculí

El Campionat del Món de futbol sala de l'AMF és una competició esportiva de seleccions nacionals de futbol sala. De caràcter quatriennal, és organitzada per l'Associació Mundial de Futsal (AMF). Des de la seva primera edició, el 1982, fins a la setena fou organitzzada per la Federació Internacional de Futbol Sala (FIFUSA).

## Historial

* En negreta = Selecció campiona
* (prò.) = Pròrroga
* (pen.) = Penals
| Edició | Any | Final | Final | Final | Medalla de bronze | Medalla de bronze | Medalla de bronze | Seu | refs. |
| Edició | Any | Campió | Res. | Subcampió | 3r lloc | Res. | 4t lloc | Seu | refs. |
| I Detalls | 1982 | Brasil | 1–0 | Paraguai | Uruguai | 0–0 (prò.) (2–1, pen.) | Colòmbia | Brasil | |
| II Detalls | 1985 | Brasil | 3–1 | Espanya | Paraguai | 10–3 | Argentina | Espanya | |
| III Detalls | 1988 | Paraguai | 2–1 | Brasil | Espanya | 3–2 | Portugal | Austràlia | |
| IV Detalls | 1991 | Portugal | 1–1 (prò.) (3–2, pen.) | Paraguai | Brasil | 3–2 | Bolívia | Itàlia | |
| V Detalls | 1994 | Argentina | 2–1 (prò.) | Colòmbia | Uruguai | 1–0 | Brasil | Argentina | |
| VI Detalls | 1997 | Veneçuela | 4–0 | Uruguai | Brasil | 4-1 | Rússia | Mèxic | |
| VII Detalls | 2000 | Colòmbia | 3–3 (prò.) (3–1, pen.) | Bolívia | Argentina | 6–6 (prò.) (6–5, pen.) | Rússia | Bolívia | |
| VIII Detalls | 2003 | Paraguai | lligueta | Colòmbia | Bolívia | lligueta | Perú | Paraguai | |
| IX Detalls | 2007 | Paraguai | 1–0 | Argentina | Colòmbia | 6–4 | Perú | Argentina | |
| X Detalls | 2011 | Colòmbia | 8–2 | Paraguai | Argentina | 8–4 | Rússia | Colòmbia | |
| XI Detalls | 2015 | Colòmbia | 4–0 | Paraguai | Argentina | 7–1 | Bèlgica | Bielorússia | |
| XII Detalls | 2019 | Argentina | 3–2 | Brasil | Paraguai | 11–1 | Sud-àfrica | Argentina | |
| XIII Detalls | 2023 | Paraguai | 6–1 | Uruguai | Colòmbia | | Catalunya | Mèxic | |

## Referències

* ↑ «futbol sala». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «De aquel España-Brasil de 1985 en el Palacio de los Deportes a la Copa de España Comunidad» (en castellà). Eurosport, 12-03-2018. [Consulta: 23 febrer 2024].
* ↑ «El 2023 deja a Paraguay en la cima del mundo salonístico» (en castellà). AMF, 08-12-2023. [Consulta: 23 febrer 2024].
* ↑ «Catalunya ascendeix a la quarta posició en un Mundial de Futsal històric». Federació Catalana de Futbol Sala, 05-12-2023. [Consulta: 22 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Campionat del Món de futbol sala de l'AMF masculí - Lloc web oficial
# Sword Beach

Sword Beach fou una de les platges del Desembarcament de Normandia, de l'Operació Overlord, durant la II Guerra Mundial, ocorreguda el 6 de juny de 1944. Aquesta platja va ser encarregada al Segon exèrcit britànic.
Sword és una platja que s'estén en 8 km des d'Ouistreham a Saint-Aubin-sur-Mer, del Departament de Calvados. Fou el punt de desembarcament més a l'est, situat tan sols a 15 quilòmetres de Caen. Com la resta de platges del desembarcament fou dividida en sectors, que s'anomenaren d'oest a est: Oboe, Peter, Queen i Roger. A causa dels illots rocosos de la costa, davant de Lion-sur-Mer i Luc-sur-Mer, l'atac va tenir lloc davant Hermanville-sur-Mer al lloc anomenat "la Brèche". Els paracaigudistes de la sisena aerotransportada havien destruït al matí les bateries de Merville-Franceville-Plage i tenien els ponts sobre el riu Orne.
Les tropes que defensaven la platja, de mala qualitat, feien part de la 716 divisió alemanya, però en la segona línia es trobava la 21a Panzerdivisió, composta de veterans de la campanya d'Àfrica del nord i de reclutes menys experimentats. Els carros d'aquesta divisió eren la majoria carros francesos capturats en la campanya de 1940 i soviètics, que no tenien res a fer davant dels M4 Sherman.
Els regiments anglesos de la batalla foren el 1r de Lancashire, el primer que va desembarcar a la zona Queen Red, que va tenir el nombre de baixes més elevat. El 2n East Yorkshire va desembarcar al mateix temps i fou un dels més afortunats en nombre de baixes.
La 1a brigada especial de Lord Lovat, que comptava amb 177 fusellers francesos comandats per Philippe Kieffer després d'haver pres Ouistreham, van aconseguir els ponts de Bénouville i Ranville i va operar fins a unir-se amb els paracaigudistes. Menys sortós fou el 41e comandament Royal Marines que va ser guanyat pels soldats alemanys que es retiraven a Lion-sur-Mer.
Més de la meitat dels carros de combat del contraatac de la 21a Panzerdivision foren destruïts o neutralitzats. El dia va acabar pels britànics amb 30.000 homes desembarcats i 700 víctimes. Al principi de l'endemà es van unir amb les forces canadenques de Juno Beach.
Les forces de bombardeig foren el HMS Warspite, HMS Ramillies, el HMS Mauritius, el HMS Arethusa, el HMS Robisher, el HMS Dragon, el HMS Danae, el HMS Robert i tretze destructors. Les unitats desembarcades el 6 de juny foren la trecera Divisió d'Infanteria britànica i el primer Batalló de Fusellers de marina (177 homes), sota les ordres del comandant Philippe Kieffer (França)

## Enllaços externs

* D-Day : Etat des Lieux Operacions del 6 de juny de 1944 a Sword Beach
* Espai de Memòria Històrica de Normandia : Sword Beach Arxivat 2009-03-01 a Wayback Machine.
# Tümlauer-Koog

Tümlauer-Koog (danès Tumlaus Kog) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Eiderstedt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a l'oest de la península d'Eiderstedt, entre la Badia de Tümlauer i Sankt Peter-Ording. El 31 de desembre del 2023 tenia 109 habitants.

## Referències

* ↑ «Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2023» (en alemany), 28-10-2024. [Consulta: 16 març 2025].