OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elvida

Elvida és una òpera en un acte de Gaetano Donizetti, amb llibret de Giovanni Schmidt. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols el 6 de juliol de 1826.
L'òpera es va escriure com a peça d'ocasió per l'aniversari de la reina Maria Isabel. L'estrena no va "impressionar gaire al públic" i després de tres representacions, la peça va quedar oblidada fins que es va tornar a representar i gravar el 2004.

## Referències

* ↑ Osborne, Charles. The Bel Canto Operas of Rossini – Donizetti – Bellini London: Methuen, 1994. ISBN 0-413-68410-5, pp. 162-63
Òperes de Gaetano Donizetti :
Il Pigmalione (1816)
Enrico di Borgogna (1818)
Pietro il grande (1819)
Zoraida di Granata (1822)
La zingara (1822)
Alfredo il grande (1823)
L'ajo nell'imbarazzo (1824)
Emilia di Liverpool (1824)
Alahor in Granata (1826)
Don Gregorio (1826)
Elvida (1826)
Gabriella di Vergy (1826)
Olivo e Pasquale (1827)
Otto mesi in due ore (1827)
Il borgomastro di Saardam (1827)
L'esule di Roma (1828)
Alina, regina di Golconda (1828)
Gianni di Calais (1828)
Il castello di Kenilworth (1829)
Il diluvio universale (1830)
Imelda de' Lambertazzi (1830)
Anna Bolena (1830)
Le convenienze ed inconvenienze teatrali (1831)
Gianni di Parigi (1831)
Francesca di Foix (1831)
Fausta (1832)
Ugo, conte di Parigi (1832)
L'elisir d'amore (1832)
Sancia di Castiglia (1832)
Il furioso all'isola di San Domingo (1833)
Parisina d'Este (1833)
Torquato Tasso (1833)
Lucrezia Borgia (1833)
Rosmonda d'Inghilterra (1834)
Gemma di Vergy (1834)
Marino Faliero (1835)
Maria Stuarda (1835)
Lucia di Lammermoor (1835)
Belisario (1836)
Il campanello (1836)
Betly, o La capanna svizzera (1836)
L'assedio di Calais (1836)
Roberto Devereux (1837)
Maria de Rudenz (1838)
Poliuto (1838)
Pia de' Tolomei (1838)
Le duc d'Albe (1839)
La fille du régiment (1840)
Les martyrs (1840)
La favorita (1840)
Adelia (1841)
Rita (1841)
Maria Padilla (1841)
Linda di Chamounix (1842)
Caterina Cornaro (1844)
Don Pasquale (1843)
Maria di Rohan (1843)
Dom Sébastien (1843) :
# Die Fledermaus

Die Fledermaus (en català, El ratpenat) és una opereta de Johann Strauss II, amb llibret de Carl Haffner i Richard Genée, basat en una comèdia alemanya de Roderich Benedix. S'estrenà al Theater an der Wien de Viena el 5 d'abril de 1874. A Catalunya s'estrenà el 25 de maig de 1948 al Teatre Calderón de Barcelona.

## Origen i context

El ratpenat es basa en una comèdia alemanya de Julius Roderich Benedix anomenada Das Gefängnis (La presó), que al seu torn es basa en un vodevil, Le Réveillon, d'Henri Meilhac i Ludovic Halévy. Va ser traduïda a l'alemany per Carl Haffner per a una obra de teatre produïda a Viena, Réveillon, però va causar problemes per les seves característiques franceses, que van ser resoltes en adaptar-la per al seu llibret quan Johann Strauss va traslladar la trama en una festa vienesa.

## Representacions

L'opereta es va estrenar el 5 d'abril de 1874 al Theater an der Wien a Viena i ha format part del repertori regular d'opereta des de llavors. Es va representar a Nova York amb Rudolf Bial al Stadt Theatre el 21 de novembre de 1874, i després en anglès a Londres a l'Alhambra Theatre el 18 de desembre de 1876, amb la partitura molt adaptada per Hamilton Clarke. La seva primera representació a Londres en l'alemany original va ser el 1895. Segons l'arxivista de la Royal Opera House, "Vint anys després de la seva producció com una òpera lírica a Viena, Mahler va acceptar l'estatus artístic de l'obra de Strauss produint-la a l'Òpera d'Hamburg ... tots els principals teatres d'òpera d'Europa, especialment Viena i Múnic, han il·luminat el seu repertori habitual amb la inclosió ocasional d'aquesta òpera."
El paper d'Eisenstein va ser originalment escrit per a un tenor, però actualment és cantat sovint per un baríton.

## Referències

* ↑ The Observer, 4 May 1930, p. 14: interview with ROH archivist Richard Northcott in connection with revival of Die Fledermaus conducted by Bruno Walter

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Enllaços externs

* Programa d'Albert Galceran dedicat a El ratpenat emès a Olesa Ràdio el 14 d'octubre de 2009 Arxivat 2010-07-02 a Wayback Machine.
# Loreley

Loreley és una òpera italiana d'Alfredo Catalani, amb llibret de Carlo d'Ormeville i Angelo Zanardini, estrenada en la seva versió definitiva el 1890, al Teatro Regio de Torí, però de la que ja n'hi havia una primera versió anterior (Elda), estrenada al mateix teatre el 1880. Es basa en la famosa llegenda germànica de Lorelei. La roca d'aquest nom, a una corba del Rin, prop de Sankt Goarshausen, és segons la llegenda el lloc des d'on se suïcidà una jova rossa bellíssima per causes amoroses, i convertida en sirena feia naufragar els navegants amb el seu cant encisador. Clemens Brentano és el principal transmissor preromàntic d'aquesta llegenda, convertida en poema per Heinrich Heine.
L'òpera de Catalani no ha tingut la popularitat que mereix la seva originalitat i el seu melodisme intens, bé que es troba al mercat en CD (versió interpretada per Anna de Cavalieri i Ken Neate, una altra per Elena Suliotis i Piero Cappuccilli, etc.) i que algunes de les seves àries o fragments -Nel verde Maggio o Lascia per or che libero- apareixen als recitals i han estat enregistrats independentment per grans noms de la lírica (Beniamino Gigli, Mario del Monaco, Franco Corelli, Gigliola Frazzoni, Magda Olivero…). Òpera singular i tardoromàntica, no segueix l'estil de cap de les línies operístiques italianes del seu temps i en canvi té un acusat regust germànic.
El compositor Otto Fiebach (1851-1937), també va escriure una òpera amb el mateix nom el 1886.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1228 (ISBN 84-239-4523-5)

## Bibliografia

* Roger Alier, Diccionario de la Ópera, Robin Book, Barcelona 2007.

## Enllaços externs

* Llibret a Kareol
# L'anima del filosofo

L'anima del filosofo, ossia, Orfeo ed Euridice és una òpera en quatre actes de Joseph Haydn, amb llibret de Carlo Francesco Badini, basat en el mite d'Orfeu i Eurídice de Les Metamorfosis d'Ovidi. No es va estrenar en vida del compositor i no va ser estrenada fins al 9 de juny de 1951, al Teatro della Pergola de Florència.
Una altra versió del famós mite d'Orfeu i Eurídice, també musicat per Monteverdi i Gluck. La composició és de 1791, any de la mort de Mozart. L'estètica neoclàssica es veu en retirada i evidència un dels seus últims cants de cigne. La fe en la bellesa encarnada en el tema noble, adquireix una altra dimensió de la tragèdia.
L'estrena al Regne Unit va tenir lloc el 1955, en un concert al St Pancras Festival. Aquest va ser el debut del baríton Derek Hammond-Stroud. S'ha interpretat i gravat diverses vegades des de llavors. L'òpera fa un ús extensiu del cor.

## Personatges

Rols, tessitura, estrena :
| Rol | Tessitura | Estrena, 9 de juny de 1951 Director: Erich Kleiber |
| Orfeo | tenor | Thyge Thygesen |
| Euridice | soprano | Maria Callas |
| Plutone | baix | Mario Frosini |
| Creonte | baix | Boris Christoff |
| Baccante | soprano | Liliana Poli |
| Genio | soprano | Julanna Farkas |
| Primer cortesà | baríton | Camillo Righini |
| Segon cortesà/Guerrer | tenor | Gino Orlandini |
| Tercer cortesà | baríton | Edio Peruzzi |
| Quart cortesà | tenor | Lido Pettini |

## Enregistraments

* 1951 – Herbert Handt (Orfeo), Judith Hellwig (Euridice), Alfred Poell (Creonte), Hedda Heusser (Genio), Walter Berry (Pluto), Richard Walleigh (primer cortesà) – Cor i Orquestra de l'Òpera de Viena, direcció: Hans Swarowsky – 3 LPs, The Haydn Society.
* 1967 – Nicolai Gedda (Orfeo), Dame Joan Sutherland (Euridice), Spiro Malas (Creonte), Mary O'Brien (Genio), Simon Gilbert (Pluto) – Cor de l'Òpera Escocesa, Orquestra Nacional Escocesa, direcció: Richard Bonynge – 2 CDs, Opera d'Oro.
* 1994 – Robert Swensen (Orfeo), Helen Donath (Euridice), Thomas Quasthoff (Creonte), Sylvia Greenberg (Genio), Paul Hansen (Pluto), Azuko Suzuki (Baccante) – Cor de la Ràdio Bavaresa, Orquestra de la Ràdio de Múnic, direcció: Leopold Hager – 2 CDs, Orfeo.
* 1997 – Uwe Heilmann (Orfeo), Cecilia Bartoli (Euridice), Ildebrando d'Arcangelo (Creonte), Cecilia Bartoli (Genio), Andrea Silvestrelli (Pluto), Angela Kazimierczuk (Baccante) – Acadèmia de la Música Antiga, direcció: Christopher Hogwood – 2 CDs, L'Oiseau-Lyre,

## Referències

* ↑ Maluquer, Jordi «Las óperas de Haydn». El Ciervo, 53, 2004, pàg. 38. JSTOR: 40831551.
* ↑ Millington, Barry «Obituari de Derek Hammond-Stroud». The Guardian, 27-05-2012 [Consulta: 11 juliol 2013].
* ↑ «L´anima del filosofo ossia Orfeo e Euridice». Almanacco.

## Vegeu també

* Llista de les òperes de Haydn
Òperes de Haydn :
Der krumme Teufel (1751)
La canterina (1766)
Lo speziale (1768)
Le pescatrici (1770)
L'infedeltà delusa (1773)
L'incontro improvviso (1775)
Il mondo della luna (1777)
La vera costanza (1779)
L'isola disabitata (1779)
La fedeltà premiata (1781)
Orlando paladino (1782)
Armida (1784)
L'anima del filosofo (1791) :
# La Reine de Saba

La Reine de Saba és una òpera en cinc actes de Charles Gounod, amb llibret de Jules Barbier i Michel Carré, basat en Le voyage en Orient de Gérard de Nerval. S'estrenà al Teatre de l'Òpera de París el 28 de febrer de 1862.

## Origen i context

El 1859, Gounod va estrenar Faust i va passar a ser el compositor més famós de França. Gounod va intentar la resta de la seva vida compondre una obra com Faust. Mai no ho va aconseguir tot i que va compondre molta música, ni amb La Reine de Saba, que n'era la seva favorita.
El dia de l'estrena, la part més aplaudida de l'obra va ser el cor cantat al segon acte pels jueus i el poble de Saba (identificats sovint com sabeus).

## Personatges

| Paper | Tessitura | Estrena, 28 de febrer de 1862 (Director: Pierre-Louis Dietsch) |
| Balkis, la Reina | soprano | Pauline Guéymard-Lauters |
| Bénoni | mezzosoprano | Hamäckers |
| Sarahil | mezzosoprano | Tarby |
| Adoniram, escultor i arquitecte del Temple de Salomó | tenor | Louis Guéymard |
| Soliman, el bíblic Salomó | baix operístic | Jules-Bernard Belval |
| Amrou | tenor | Raphaël-Auguste Grisy |
| Phanor | baríton | Mécène Marié de l'Isle |
| Méthousaël | baix operístic | Théodore-Jean-Joseph Coulon |
| Sadoc | baix operístic | Frèret |
| Ballarines | | Zimma, Emma Livry |

## Argument

Balkis, reina de Saba, visita a Soliman, a la ciutat de Jerusalem, on es treballa en la construcció del Temple. L'arquitecte encarregat de les obres és Adoniram. La reina s'enamora apassionadament d'Adoniram. L'arquitecte, enardit pel seus èxits, s'atreveix a plantar cara a Soliman. Balkis i Adoniram conspiren contra Soliman i fugen. L'última escena té lloc a la Vall del Cedró. Adoniram és assassinat per tres dels seus treballadors, que l'acusen de no fer front a les seves demandes salarials. Balkis atribueix la mort del seu estimat a una venjança de Soliman.

## Referències

* ↑ Schonberg, Harold C. Los grandes compositores. Ediciones Robinbook, 2007, p. 420. ISBN 9788496924048.
* ↑ Chouquet, Gustave «La Reine de Saba» (en francès). Histoire de la musique dramatique en France depuis ses origines jusqu'à nos jours, 1873, pàg. 420 [Consulta: 28 febrer 2017].
* ↑ Casaglia, Gherardo (2005). Almanacco, La Reine de Saba Almanacco Amadeus (italià)

## Enllaços externs

* «Charles Gounod - La Reine de Saba» (en anglès). [Consulta: 28 febrer 2017].
Òperes de Charles Gounod :
Òperes primerenquesÒperes intermèdiesÒperes de maduresa
Sapho (1851, revisada 1884)
La Nonne sanglante (1854)
Le médecin malgré lui (1858)
Faust (1859, revisada 1869)
Philémon et Baucis (1860, revisada 1876)
La Colombe (1860, revisada 1866)
La Reine de Saba (1862)
Mireille (1864)
Roméo et Juliette (1867)
Cinq-Mars (1877)
Maître Pierre (incompleta, 1877-8)
Polyeucte (1878)
Le Tribut de Zamora (1881) :
# Les Boréades

Les Boréades és una òpera amb cinc actes de Jean-Philippe Rameau, amb llibret atribuït a Louis de Cahusac. Composta l'any 1763 però s'estrenà al Teatre de la cort de l'arquebisbe d'Ais de Provença el 21 de juliol de 1982.

## Referències

* ↑ Sadler, Graham, "Rameau's Last Opera: Abaris, ou Les Boréades (April 1975). The Musical Times, 116 (1586): pp.327–329.
* ↑ Readers' Letters - 'Les Boréades' in France. Opera, February 1983, Vol.34 No.2, p148-149.
# Concert per a piano (Dvořák)

El concert per a piano i orquestra en sol menor, op. 33, fou el primer de tres concerts que Antonín Dvořák va compondre, seguit del de violí i violoncel. Aquest primer és probablement el menys conegut i menys reeixit. El veredicte ha estat generalment que el concert per a piano tenia més èxit com a peça simfònica que com a concert per a piano, és a dir, és més aviat un concert simfònic en el qual el piano juga una part principal en l'orquestra.
Va ser compost pensant en el pianista Karel Slavkovský, i va ser aquest qui el va interpretar per primera vegada a Praga el 24 de març de 1878, amb l'orquestra del Teatre Provisional de Praga dirigida per Adolf Cech. Molt se n'ha discutit sobre el seu valor pianístic, però seria un error fixar-se només en això. Certament, l'escriptura pianística no és efectiva, fins al punt que la partitura publicada en l'edició completa inclou una revisió de la part solista per Wilém Kurz, que és indubtablement més pianística, encara que no per això hagi contribuït a la popularitat de l'obra. El mateix Dvořák parlava sovint de la seva intenció de tornar a escriure la part de piano. En aquest concert la inspiració és molt menor que en la música de cambra i en les simfonies, o que a la suite txeca i en el concert per a violí.
Dvořák componia aquest concert des de finals d'agost fins al 14 de setembre de 1876. La seva versió autografiada conté moltes correccions, esborraments, talls i addicions, la majoria dels quals per al piano. Dvořák mateix s'adonava que no havia creat una peça en la qual el piano lluita amb l'orquestra i, per tant, no és una peça virtuosística. Dvořák va escriure: "Veig que sóc incapaç d'escriure un concert per a un virtuós, he de pensar en unes altres coses."

## Referències

* Los grandes compositores Tom núm. 4. Editorial Salvat.
# Quartet de corda núm. 3 (Beethoven)

El Quartet de corda núm. 3 en re major, opus 18 núm. 3, va ser compost per Ludwig van Beethoven entre 1798 i 1799, i va ser publicat el 1801. Com els altres sis quartets de l'opus 18 estan dedicats al príncep Joseph Franz von Lobkowitz. Cronològicament és el primer quartet.
El componen quatre moviments i la seva execució dura uns 26 minuts:
* Allegro
* Andante con moto
* Allegro
* Presto
Segons Steinberg, aquesta és "l'obra lírica més suau i consistent [dins de l'Op. 18 de Beethoven]", excepte el quart moviment, en què "Beethoven explora per primera vegada la idea de canviar el centre de gravetat cap al final d'una obra multimoviment”.
El primer moviment comença amb un tema suau i modest:
Tanmateix, el seu retorn a l'inici de la recapitulació mostra el tema amb una llum completament diferent. Philip Radcliffe (1965, pàg. 24) descriu aquest moment com a "bellíssimament creat". Burstein (1998, pàg. 295) descriu la progressió harmònica dramàtica i inusual al final de la secció de desenvolupament com a "impressionant".
“La reinterpretació sobtada del do♯ crea un tipus de crisi tonal que té profundes ramificacions estructurals per a tot el moviment. La manera brillant de Beethoven d'abordar les implicacions d'aquesta estratègia inusual indica un deute amb el seu professor, Haydn, i també revela molt sobre l'artesania i la visió artística de Beethoven”. El moviment final conté un tema que s'assembla a la dansa mexicana Jarabe tapatío.

## Referències

* ↑ Steinberg, p. 159
* ↑ Steinberg, p. 163
* ↑ Radcliffe, P. (1965) Beethoven’s String Quartets. London, Hutchinson.
* ↑ Burstein, L. P. (1998, p. 295) “Surprising returns: the VII# in Beethoven’s String Quartet Op. 18 No.3, and its antecedents in Haydn”. Music Analysis, 17/3 pp. 295-312.
* ↑ Burstein, L. P. (1998, p. 295) “Surprising returns: the VII# in Beethoven’s String Quartet Op. 18 No.3, and its antecedents in Haydn". Music Analysis, 17/3 pp. 295-312.

## Bibliografia

* Robert Winter, Robert Martin eds.. The Beethoven Quartet Companion. University of California Press, 1994. ISBN 0-520-08211-7. ; especially the essay by Michael Steinberg (pp. 159–163)
# I sdegni per amore

I sdegni per amore és una òpera en un acte composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Milliotti. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols el gener de 1776.

## Referències

* ↑ Rossi, Nick; Fauntleroy, Talmage. Domenico Cimarosa: his life and his operas. Greenwood Publishing Group, 1999. ISBN 9780313301124.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# I tre amanti

I tre amanti és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Petrosellini. S'estrenà al Teatro Valle de Roma el carnestoltes de 1777.
Suposà un dels seus primers èxits internacionals. El 1783 es va representar a Niça com Le gare degl'amanti. Reposada el 1950 amb ocasió de la reobertura del Teatre dei Rinnovati de Siena, encara conserva la seva frescor i espontaneïtat.
Hi ha dues gravacions modernes de l'obra, una de l'any 1968 (Edwin Loehrer) i l'altra del 1990 (Domenico Sanfilippo).

## Referències

* ↑ Rossi, Nick; Fauntleroy, Talmage. Domenico Cimarosa: his life and his operas. Greenwood Publishing Group, 1999. ISBN 9780313301124.
* ↑ La Gran Opera. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1303-8.
* ↑ «I tre amanti von Domenico Cimarosa». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 20 desembre 2017].
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# Le stravaganze d'amore

Le stravaganze d'amore és una òpera en tres actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Pasquale Mililotti. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el tardor de 1778.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/cimarosa.html
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :