OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iuri Skobov

Iuri Skobov (rus: Юрий Георгиевич Скобов) (Klimovo, 13 de març de 1949 - Omutninsk, 5 d'agost de 2024) fou un esquiador de fons rus que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sapporo, on va disputar tres proves del programa d'esquí de fons. Fent equip amb Vladímir Voronkov, Fyodor Simashev i Viatxeslav Vedenin guanyà la medalla d'or en els 4x10 quilòmetres, mentre en els 15 quilòmetres fou cinquè i en els 30 quilòmetres quinzè. Quatre anys més tard, als Jocs d'Innsbruck, fou setzè en els 15 quilòmetres.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1974, així com quatre campionats nacionals.

## Referències

* ↑ «Ушёл из жизни чемпион Олимпийских игр Юрий Скобов». Istochnik, 05-08-2024.
* ↑ «Olympedia – Yury Skobov». [Consulta: 11 gener 2025].
* 1 2 «СКОБОВ Юрий Георгиевич | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 11 gener 2025].
# Ivan Garanin

Ivan Garanin (Rudny, 1 d'agost de 1945) és un esquiador kazakh, ja retirat, especialista en esquí de fons, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern de Sapporo, on fou dissetè en els 50 quilòmetres del programa d'esquí de fons. Quatre anys més tard, als Jocs d'Innsbruck, va disputar quatre proves del programa d'esquí de fons. Guanyà la medalla de bronze en els 30 quilòmetres i el relleu 4x10 quilòmetres, formant equip amb Nikolay Bazhukov, Yevgeny Belyayev i Sergey Savelyev. En les altres dues proves, els 15 i 50 quilòmetres, finalitzà en quarta posició.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del món d'esquí nòrdic de 1974, així com set campionats nacionals. El 1977 fou el primer esquiador soviètic en guanyar la Vasaloppet. Una vegada retirat va exercir d'entrenador de canalla al Kazakhstan.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Ivan Garanin». [Consulta: 12 gener 2025].
* 1 2 «ГАРАНИН Иван Иванович | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «Historiska segrare» (en swedish). Vasaloppet. [Consulta: 24 gener 2021].
# Ivan Rocha Lima

Ivan Rocha Lima (São Paulo, 14 de gener de 1969) és un futbolista hispano-brasiler, ja retirat.

## Biografia

La carrera d'Ivan Rocha s'ha desenvolupat pràcticament a la lliga espanyola, a la qual va arribar al 1993 després que el Reial Valladolid el fitxés al São Paulo FC i va ajudar a l'ascens de Segona Divisió en el seu primer any. Va debutar amb els castellans a la primera jornada de la temporada 1993/94, en partit contra l'Sporting de Gijón. Eixa va ser la seua millor campanya, amb 35 partits disputats i 3 gols.
El 1992, Rocha, de vint-i-tres anys, es va incorporar al Reial Valladolid i va ajudar a l'ascens de Segona Divisió en el seu primer any. Després d'haver jugat només 21 partits, el defensa va marcar nou gols impressionants (la majoria de penals), segon millor de la plantilla amb José Amavisca.
L'any següent fitxa per l'Atlètic de Madrid, on no acaba de quallar i tot just hi disputa 13 partits. Passa la 1995/96 en blanc i la temporada següent no compta en un CD Logroñés que queda l'últim de Primera Divisió. A la temporada 1997-98 fitxa pel RCD Mallorca on tampoc disposa d'oportunitats.
Però, a la campanya 1998-99 s'incorpora a l'ascendit Alavés. Al club vitorià millora els seus números i participa en 24 partits, xifra que superarà a la següent campanya, amb el debutant CD Numancia de Sòria.
L'any 2002 va tornar al seu país i va aparèixer per l'Sport Club do Recife, União São João Esporte Clube i Paulista Futebol Clube, retirant-se a trenta-quatre anys i convertint-se posteriorment en agent de jugadors.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Iván Rocha». Base de Dades Històrica de Futbol. BDFutbol. [Consulta: 8 juliol 2023].
* ↑ «El ascenso de 1993» (en castellà). [Valladolid], 22-04-2007 [Consulta: 26 setembre 2018].
* 1 2 Casado, Edu «Qué fue de… Ivan Rocha: un central brasileño para siete equipos españoles» (en castellà). [Madrid], 08-06-2015 [Consulta: 26 setembre 2018].
* ↑ «Breve enciclopedia numantina» (en castellà). , 29-05-2013 [Consulta: 14 octubre 2019].
* ↑ «Paulista declara guerra a empresário» (en portuguès). [São Paulo], 03-03-2005 [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ «Agora agente, Falcão compra direitos de 11 garotos no Corinthians» (en portuguès). ESPN Brasil, 10-12-2009. [Consulta: 27 setembre 2018].
# Taula de Rangs de la Rússia Imperial

La Taula de Rangs (Табель о рангах; Tàbel o ràngakh) era una llista formal de posicions i estatus de militars, del govern, i de la cort de la Rússia imperial. Va ser introduïda per Pere el Gran el 1722 en la seva lluita amb el poder existent de l'antiga noblesa dels Boiars).
La taula de rangs determinava la posició i l'estatus d'una persona segons el seu servei al tsar més que no segons el naixement o la procedència. La taula estava composta de catorze rangs, en funció la formació dels individus (funcionaris, militars, juristes, acadèmics, eclesiàstics...). Els cinc rangs superiors es concedien a la noblesa hereditària, els rangs 6è, 7è i 8è eren per a la noblesa vitalícia (el pare de Lenin pertanyia al 6è rang com a administrador educatiu) i els rangs restants conferien drets i privilegis nobiliaris mentre s'exercís el càrrec. En el curs de l'administració es pujava cada 4 anys, però era difícil d'ascendir als rangs superiors sense relacions familiars (nobiliàries) o sense ser a la cort. Amb el pas dels anys els rangs superiors van ser acaparats per persones procedents de la gran noblesa terratinent.
La taula de rangs va existir fins a la revolució de 1917. El 1914 la noblesa russa estava formada per gairebé un milió de persones (0,6% de la població) que acaparaven tot els alts càrrecs de l'administració, de les forces armades i de la diplomàcia.
# Pròrroga

La pròrroga és un mètode de desempat que s'utilitza en partits de diferents esports quan hi ha igualtat un cop acabat el temps reglamentari del partit original. És habitual en el bàsquet, on no es permet l'empat. En altres esports s'acostuma a utilitzar en partits eliminatoris, on ha d'haver, necessàriament, un equip guanyador.

## Vegeu també

* Eliminació directa
* Gol d'or
* Gol de plata

## Referències

* ↑ «Pròrroga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Dhu-l-Faqar

Dhu-l-Faqar (àrab: ذو الفقار, Ḏū l-Faqār) o Dhu-l-Fiqar (àrab: ذو الفقار, Ḏū l-Fiqār) fou el sabre llegendari del profeta Muhàmmad, obtingut com a botí a la batalla de Badr i que pertanyé abans a un pagà de nom al-As ibn Munàbbih, que va morir en el combat.
La tradició diu que portava la inscripció «un musulmà no ha de ser mort per un infidel», que en tot cas es va gravar després. Va pertànyer a Alí ibn Abi-Tàlib i després als califes abbàssides.
Es representa amb dues puntes per simbolitzar el seu caràcter màgic.

## Ús com a prenom i cognom

El nom ha esdevingut un prenom masculí i un cognom entre molts musulmans, com per exemple el president pakistanès Zulfikar Ali Bhutto. Si bé Dhu-l-Faqar o Dhu-l-Fiqar és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, bé per la pronunciació dialectal en àrab, bé per l'adaptació del nom a altres llengües, també se'l pot trobar transcrit d'altres maneres: Zulfikar, Zulfiqar, Zulfaigar...

## Referències

* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics àrabs o de cultura àrab, emprar sempre la forma catalana normativa.

## Bibliografia

* G. Zawadowski, Note sur l'origine magique de Dhou l-Faqar, a "En terre d'Islam" 1943
* Jean Calmard, "ḎU’L-FAQĀR" a Encyclopaedia Iranica
# Opòssum d'orelles blanques de la Guaiana

L'opòssum d'orelles blanques de la Guaiana (Didelphis imperfecta) és una espècie d'opòssum de Sud-amèrica. Viu al Brasil, Surinam, la Guaiana Francesa i Veneçuela.
Aquesta espècie, juntament amb l'opòssum d'orelles blanques dels Andes (D. pernigra), fou separada de l'opòssum d'Azara (D. albiventris) el 2002, havent estat inclosa amb aquesta espècie el 1993.

## Referències

* 1 2 Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 5. ISBN 0-801-88221-4.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Gabriel Ferraté Pascual

Gabriel Ferraté Pascual (Reus, Baix Camp, 3 de març de 1932 – Barcelona, 11 de febrer de 2024) fou un enginyer industrial i perit agrícola català, fundador i primer rector de la Universitat Oberta de Catalunya.

## Biografia

Fou catedràtic d'automàtica de l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Industrials de Barcelona des del 1968, i director del 1969 al 1972. Rector de la Universitat Politècnica de Catalunya del 1972 al 1976, deixant el càrrec quan fou nomenat director general d'universitats i investigació i més tard director general de política científica. Tornà a ser elegit rector de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) del 1978 al 1994. El 1995 fou fundador de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC) i escollit rector, càrrec que va ocupar fins al 2005. La fundació de la UOC sigué, per a Ferraté, un dels projectes de què se sent més orgullós:
| « | Volíem trencar les barreres de l'espai i del temps amb les noves tecnologies. | » |
| — Gabriel Ferraté Pascual |||
Fou membre del patronat de la Fundació Enciclopèdia Catalana fins al 15 de març de 2010. Professionalment, s'especialitzà en el camp de l'automàtica, la informàtica i la robòtica, en què desenvolupà sistemes de regulació del trànsit.
Fou membre de la International Federation of Automatic Control, director de l'Institut de Cibernètica i entre 1980-1989 fou vicepresident de la Comissió Interdepartamental de Recerca i Innovació Tecnològica. També exercí com a president de l'Institut Cerdà i de la Fundació Caixa Tarragona i membre de l'Institut d'Estudis Catalans, de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques de Catalunya i Balears, de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i del Centre de Lectura de Reus, i el 1996 rebé la Creu de Sant Jordi i l’any 2017, la Medalla d’Honor de la UOC. L'any 2021, la UOC i la UPC instauren el Premi Rector Gabriel Ferraté per fer front als reptes socials.
El 1996 llegà a la Biblioteca de la Universitat Politècnica una part molt important de la seva col·lecció de poesia catalana. La UPC té una biblioteca universitària que duu el seu nom.

## Referències

* ↑ «Gabriel Ferraté Pascual». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «S'ha mort Gabriel Ferraté, rector fundador de la UOC». VilaWeb, 11-02-2024.
* 1 2 Catalunya, Universitat Oberta de. «El president de la Generalitat de Catalunya lliura la Medalla d'Honor de la UOC a Gabriel Ferraté». [Consulta: 21 abril 2022].
* ↑ «Resum d'activitats 2010». Fundació Enciclopèdia Catalana. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 5 agost 2014].
* ↑ «La UPC i la UOC creen el Premi Rector Gabriel Ferraté per fer front als reptes socials». UOC, 28-10-2021. [Consulta: 12 febrer 2024].
* ↑ «Poesia Catalana | BRGF | Bibliotècnica». [Consulta: 21 abril 2022].

## Enllaços externs

* Vida, reptes, visió de Gabriel Ferraté. 2017-05-18 a YouTube UOC
* Entrevista publicada a la revista educativa d'Òmnium Cultural Escola Catalana Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine.
* Entrevista al Rector de la UOC, Gabriel Ferraté Arxivat 2010-06-12 a Wayback Machine. publicada a Teknokultura
# Ingeborg de Dinamarca (princesa de Suècia)

Ingeborg de Dinamarca, princesa de Suècia (Palau de Charlottenlund 1878 - Estocolm 1958). Princesa de Dinamarca amb el tractament d'altesa reial que es maridà en el si de la casa reial de Suècia. Descendents seus són el rei Harald V de Noruega, el rei Albert II de Bèlgica i el gran duc Enric I de Luxemburg.
Nascuda al Palau de Charlottenlund el dia 2 d'agost de 1878 essent filla del rei Frederic VIII de Dinamarca, llavors príncep hereu, i de la princesa Lluïsa de Suècia. Ingeborg era neta per via paterna del rei Cristià IX de Dinamarca i de la princesa Lluïsa de Hessen-Kassel i per via materna del rei Carles XV de Suècia i de la princesa Lluïsa dels Països Baixos.
El dia 27 d'agost de 1897, a l'edat de 21 anys, contragué matrimoni amb el príncep Carles de Suècia, fill del rei Òscar II de Suècia i de la princesa Sofia de Nassau. La parella s'instal·là a Estocolm i tingué quatre fills:
L'any 1905 l'Assemblea Nacional de Noruega escollí com a primera opció per convertir-se en rei de Noruega a l'espòs de la princesa Ingeborg, el duc de Västegötland, però el rei Òscar II de Suècia no permeté l'elecció del seu fill, oposant-se que un membre de la casa reial sueca ocupés el tron d'Oslo, ja que era fruit de la separació de Noruega de Suècia.
La princesa Ingeborg morí a Estocolm el dia 11 de març de 1958, set anys abans, el 24 d'octubre de 1951 havia mort el príncep Carles. Ingeborg visqué la mort de dos dels seus quatre fills: la princesa Àstrid de Suècia morí en un accident automobilístic, i la princesa Marta de Suècia a causa d'un càncer el 1954.
# Diniz Dias

Diniz Rodrigues Dias, primer i únic baró de São Jacó (São Luiz das Missões, Rio Grande Sul; 1825 – Cruz Alta, Rio Grande do Sul; 15 de novembre de 1892) va ser un militar i advocat brasiler, coronel de la Guàrdia Nacional.

## Biografia

Era fill del tinent Francisco José Dias i Anna Candida Rodrigues. Es va casar amb Josephina Lucas Annes, amb qui va tenir set fills. Va ser el sogre de Rodolfo Gustavo da Paixão, qui va contraure matrimoni amb la seva filla Josephina Annes Dias.
Va ser un heroi de la Guerra de la Plata i de la Guerra del Paraguai. Va ser fundador de la Colònia Militar de l'Alt Uruguai el 1879 (actual Três Passos) i cap del Partit Liberal. Pels serveis rellevants prestats a la pàtria, se li va concedir el títol nobiliari de Baró de São Jacob, atorgat el 14 d'abril de 1883.
El seu fill, Diniz Dias Filho, era un dels propietaris de l'empresa colonitzadora Dias e Fagundes, encarregada de portar els immigrants alemanys i italians al municipi d'Ibirubá, a Rio Grande do Sul.

## Referències

* 1 2 Oliveira Annes, Alceu. Genealogia Lucas Annes. Compendio ilustrado ( PDF) (en portuguès). PUCRS, 2012-01-06, p. 337-338. Arxivat 2019-01-16 a Wayback Machine.
* ↑ Dicionário biográfico de Minas Gerais: período republicano, 1889/1991 (en portuguès brasiler). Assembléia Legislativa do Estado de Minas Gerais, 1995. ISBN 978-85-85157-02-9.
* ↑ Zuccarino, Maximiliano; Aranha, Bruno Prereira de Lima «A incidência de fatores internos na formulação da política externa: O Brasil e seu projeto de nação na fronteira com a Argentina durante a transição do Império para a República.». Dimensões, 2, 41, 27-12-2018, pàg. 181–213. DOI: 10.23871/dimensoes-n41-17982. ISSN: 2179-8869.
* ↑ Vasconcellos, José Smith de; Vasconcellos, Rodolfo Smith de. Archivo nobiliarchico brasileiro (en portuguès). Lausana: Imprimerie La Concorde, 1918, p. 445.
* ↑ «Imigração Alemã - 190 anos no RS (1824–2014), 115 Anos em Ibirubá (1899–2014)» (Issuu) (en portuguès). O Alto Jacuí [Ibirubá], núm. 2070, 24-07-2014, pàg. 7 [Consulta: 8 maig 2024].
# Opòssum de la Patagònia

L'opòssum de la Patagònia (Lestodelphys halli) és l'única espècie del gènere Lestodelphys. Viu a la regió de la Patagònia argentina, més al sud que qualsevol altre marsupial vivent.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 8. ISBN 0-801-88221-4.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Guixera borda

La guixera borda o guixó tuberós (Lathyrus tuberosus) és una espècie de guixera antigament conreada pel seu rizoma però que actualment pràcticament ja no es conrea. És originària de les zones de clima temperat d'Europa i Àsia. Es tracta d'una planta enfiladissa perenne. Les fulles són pinnades amb dos folíols a la base del pecíol, presenta nombrosos circells. Les flors són relativament grans i molt vistoses, de colors normalment rosa o vermellós amb l'estructura típica de les papilionàcies. Fa fruit en llegum molt allargat que conté diverses llavors que són negres a la maturitat. L'arrel forma un rizomes comestibles crus o cuits i que són dolços i rics en midó. El calendari republicà francès li dedica el dia 27 del mes de Brumaire amb el nom francès de Macjonc, ja que fa uns dos-cents anys aquesta era una planta conreada molt corrent.

## Enllaços externs

* Plants for a Future database
# Dino Zandegù

Dino Zandegù (Rubano, Pàdua, 31 de maig de 1940) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1964 i 1972.
Durant la seva carrera amateur aconseguí èxits importants, com ara el Campionat del Món de Ciclisme de Contrarellotge per equips de 1962 i el Campionat d'Itàlia de persecució per equips de 1963. Com a professional els seus èxits més destacats foren la victòria a la primera edició de la Tirrena-Adriàtica, el 1966, el Tour de Flandes de 1967 i sis etapes al Giro d'Itàlia.
Una vegada retirat va dirigir diversos equips entre 1973 i 1999.

## Palmarès

* 1961
** 1r a l'Astico-Brenta
* 1962
** Campió del món en contrarellotge per equips (amb Mario Maino, Antonio Tagliani i Danilo Grassi)
* 1965
** 1r del Giro de Romagna
* 1966
** 1r a la Tirrena-Adriàtica i vencedor d'una etapa
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa al Giro de Sardenya
* 1967
** 1r al Tour de Flandes
** 1r al Trofeu Matteotti
** 1r al Giro de Campània
** Vencedor d'una etapa a la Tirrena-Adriàtica
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia i 1r de la Classificació per punts
* 1968
** 1r al Trofeu Masferrer
** 1r al Circuit de Cotignola
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Catalunya
** Vencedor de 3 etapes al Giro de Sardenya
* 1969
** 1r al Trofeu Masferrer
** 1r al Giro de Romagna
** 1r al Trofeu Jaumendreu (etapa de la Setmana Catalana)
** 1r al Trofeu Dr Assalit (etapa de la Setmana Catalana)
** 1r al Trofeu Juan Fina (etapa de la Setmana Catalana)
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Catalunya
** Vencedor d'una etapa al Giro de Sardenya
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
* 1970
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa al Tour de Romandia
* 1971
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
** Vencedor de 2 etapes del Tour de la Nova França
* 1972
** Vencedor de 2 etapes del Tour de la Nova França

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1964. 73è de la classificació general
* 1965. 29è de la classificació general
* 1966. 11è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1967. 18è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes. 1r de la Classificació per punts
* 1969. 27è de la classificació general
* 1970. 60è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1971. 52è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1972. Abandona

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1968. Abandona
* 1972. Abandona

### Resultats al Tour de França

* 1969. 36è de la classificació general

## Referències

* 1 2 «ZANDEGU Dino». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «Palmarès de Dino Zandegu (Ita)». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Dino ZANDEGÙ» (en italià). [Consulta: 4 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès de Dino Zandegu (francès)
# Mescla eutèctica

Una mescla eutèctica és una mescla determinada per la proporció que conté de cadascun dels elements, en la qual es produeix el fenomen d'eutèxia. La mescla eutèctica es comporta com un compost químic, ja que té un punt de fusió característic, que és el més baix de les diferents mescles. En el diagrama de fases de la figura correspon al mínim on es tallen les dues línies superiors.
Poques mescles eutèctiques són importants. Les més destacades són:
* La soldadura ordinària constituïda per una mescla d'estany i plom (63% i 37% respectivament), que fon a 183 °C, mentre que els punts de fusió de l'estany i el plom són, respectivament, 232 °C i 327 °C.
* El metall de Wood és una mescla de bismut, plom, estany i cadmi (50:25:12,5:12,5), que fon a 70 °C, per sota del punt d'ebullició de l'aigua, que s'empra en els sistemes aeris d'extinció d'incendis per aspersió.
* El clorur de sodi i l'aigua formen també una mescla eutèctica que fon a –21 °C, la qual cosa és molt interessant a l'hora d'emprar clorur de sodi per eliminar les plaques de gel que es formen durant l'hivern damunt les carreteres. La proporció de clorur de sodi és aproximadament del 23%.
* També el cesi i el potassi, en la proporció 77/23 formen una mescla eutèctica que fon a –48 °C, per sota del punt de fusió del gel, líquida a la majoria de llocs de la Terra i molt reactiva amb l'aigua.

## Referències

* ↑ «Mescla eutèctica». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ball, D. Fisicoquímica (en castellà). Cengage Learning Editores, 2004. ISBN 9706863281.
# Monument a Sibelius

El Monument a Sibelius (en finès Sibelius-monumentti) és una escultura de l'artista finlandesa Eila Hiltunen titulada Passio Musicae. És un monument abstracte dedicat al compositor finlandès Jean Sibelius (1865–1957), situat al Parc de Sibelius (Sibeliuspuisto) al barri de Töölö a Hèlsinki, Finlàndia.
Està format per més de 600 tubs buits d'acer soldats fent onades i pesa unes 24 tones. Es va estrenar el 1967, arran d'un concurs organitzat per la Societat Sibelius. L'autora va anomenar l'escultura "Passio Musicae" i segons ella, el monument intentava capturar l'essència de la música de Sibelius.

## Referències

* 1 2 «Suomalaisen musiikin päivä 8.12. - kansallissäveltäjämme Sibelius oli konservatiivi ja vallankumouksellinen». yle.fi, 05-11-2012.
* ↑ Grimley, Daniel M.. Jean Sibelius and His World. Princeton University Press, 2011, p. vii, 338 and 353. ISBN 978-1-4008-4020-5.
# Gairebé amenaçada

Gairebé amenaçada (NT de l'anglès "Near Threatened") és un estat de conservació assignat a espècies o tàxons inferiors, que poden ser considerats amenaçats amb l'extinció en un futur pròxim, encara que actualment no estiguin qualificats com a amenaçats. En aquesta sentit, la UICN assenyala la importància de reavaluar sovint o en intervals apropiats, els tàxons classificats com gairebé amenaçats.
Els criteris emprat per als tàxons gairebé amenaçada inclouen en general els criteris d'espècies vulnerables, que són plausibles o prop de complir-se, com la reducció en el nombre o d'àrea de distribució. Les espècies classificades com gairebé amenaçades avaluades a partir de 2001, també poden ser les que depenen dels esforços de conservació per evitar que es vegin amenaçades, ja que abans se les classificava en la categoria separada depèn de la conservació.
A més, els 402 tàxons de la categoria depèn de la conservació també poden ser considerats en la categoria gairebé amenaçada.

## Categories i criteris de la UICN (versió 2.3)

Abans del 2001, la UICN feia servir les categories i criteris de la versió 2.3, els quals incloïen la categoria separada d'espècies depèn de la conservació (LR/cd). En aquell sistema, Gairebé amenaçada i Depèn de la conservació eren dues subcategories de la categoria Risc baix. Els tàxons que no han estat avaluats des del 2001 pot ser que conservin el seu estat LR/cd o LR/nt, encara que actualment les dues categories són designades simplement com gairebé amenaçades.

## Galeria

* La llúdria comuna, una espècie gairebé amenaçada'.
* El llop de crinera, està gairebé amenaçat en gran manera per la pèrdua d'hàbitat, especialment a causa de la seva conversió en terres agrícoles.

## Vegeu també

* Llista Vermella de la UICN

## Referències

* ↑ List of Near Threatened species (anglès)