OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sonata per a piano núm. 17 (Mozart)

La Sonata per a piano núm. 17 en si bemoll major, K. 570, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita l'any 1789 a Viena, dedicada a la filla gran del rei Frederic Guillem de Prússia. La va compondre en tornar d'una gira de concerts per Potsdam, Leipzig i, finalment, Berlín.
Com la núm. 18 i última i l'antepenúltima, la núm. 16, té un possible origen didàctic. Consta de tres moviments, un Allegro cantabile, un Adagio i un Rondo. Allegretto.
La seva interpretació habitual sol durar uns divuit minuts aproximadament.

## Referències

* 1 2 3 Morgades, Lourdes. «Programa de mà». Palau de la Música, 05-02-2015. [Consulta: 8 novembre 2016].
* ↑ Manheim, James. «Piano Sonata No. 17 in D major ("Trumpet", "Hunt"), K. 576». Allmusic.com. [Consulta: 18 desembre 2013].
# Cersobleptes I

Cersobleptes I (en grec antic Κερσοβλέπτης) va ser rei dels odrisis. Era fill del rei odrisi de Tràcia Cotis I, al que va succeir a la seva mort el 359 aC, si bé una part del regne va passar als que probablement eren els seus germans Berisades i Amadocos.
Com que era molt jove el poder va quedar en mans d'un aventurer d'Eubea, ministre a la cort i relacionat amb la família reial per matrimoni, que es deia Caridem. Aquest regent va negociar amb Atenes la possessió del Quersonès i encara que hi va haver alguna resistència finalment el 357 aC el Quersonès va passar als atenencs que no el van ocupar amb els seus colons fins al 353 aC, segons diu Diodor de Sicília. Sembla que el rei va planejar un atac al Quersonès atenenc en aliança amb Filip II de Macedònia, però Amadocos no va concedir el permís als macedonis per creuar pel seu territori i l'atac mai es va fer.
Després Filip es va convertir en enemic dels odrisis tracis, i va fer una expedició contra ells l'any 352 aC quan es va emportar un fill de Cersobleptes com a ostatge. Cersobleptes va seguir la seva amistat amb els atenencs i era considerat un rei aliat d'Atenes. Després de la mort de Berisades el 356 aC, Cersobleptes, segurament aconsellat per Caridem, va voler eliminar a Cetriporis, el fill i hereu d'aquest rei i als altres fills, per apoderar-se del territori que posseïa, possiblement l'any 352 aC, i va obtenir el vistiplau dels atenencs en aquesta qüestió.
El 346 aC Atenes i Macedònia van fer les paus però Filip i Cersobleptes van continuar en guerra. Quan la segona ambaixada atenenca va arribar a Pel·la el rei Filip era a Tràcia a la guerra i no va tornar fins que va aconseguir derrotar a Cersobleptes. En els tres anys següents Cersobleptes va recuperar poder i es va deslliurar de la influència macedònia deixant de pagar el tribut i va continuar els atacs a les ciutats gregues de l'Hel·lespont. Filip va marxar a Tràcia, va derrotar a Cersobleptes en diverses batalles i va establir com a rei vassall a Seutes III (341 aC) amb un fort tribut anyal. No se sap si Cersobleptes va morir o va abdicar en Seutes.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Cersobleptes». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 8 juliol 2021].
# Simfonia núm. 21 (Mozart)

La Simfonia núm. 21 en la major, K. 134, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada l'agost de 1772.
La simfonia està composta per dues flautes, dues trompes i corda. Consta de quatre moviments:
* Allegro, en compàs 3/4.
* Andante, en compàs 2/4.
* Menuetto: Trio, en compàs 3/4.
* Allegro, en compàs 2/2.

## Referències

* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XI. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 21, K. 134: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Gai Centeni

Gai Centeni (en llatí Caius Centenius) va ser un magistrat romà del segle iii aC.
Era propretor l'any 217 aC quan va ser enviat pel cònsol Gneu Servili Gemine des de la rodalia d'Ariminium amb 4.000 soldats per ajudar el seu col·lega Gai Flamini a Etrúria, a qui volia unir a les seves forces. Centeni va avançar per l'Úmbria i es va aturar per un pas estret prop del llac Plestí (anomenat així per la propera ciutat de Plèstia) però allí, després de la victòria d'Hanníbal a la batalla del llac Trasimè va ser atacat i derrotat per Maharbal, un dels oficials cartaginesos. Els soldats que no van morir es van refugiar dalt d'un turó, però es van haver de rendir l'endemà. Appià, que és l'únic autor que parla amb detall d'aquests fets, confon Gai Centeni amb Marc Centeni Penula.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/681?rgn=full+text;view=image;q1=CenteniusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 666. ]
# Simfonia núm. 20 (Mozart)

La Simfonia núm. 20 en re major, K. 133, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el juliol de 1772, quan Mozart tenia l'edat de setze anys. Aquesta simfonia és una de les moltes escrites a Salzburg, en un període emmarcat entre dos viatges a Itàlia.
Comparada amb altres simfonies que Mozart va escriure en aquesta època, la instrumentació és extravagant; afegeix dues trompetes als instruments habituals. L'obra està instrumentada per a dues flautes, dos oboès, dues trompes, dues trompetes i corda. La tonalitat de re major, sovint reservada a la música cerimonial, és coherent amb la presència de les trompetes.

## Estructura

Consta de quatre moviments:
* Allegro
* Andante
* Menuetto. Trio
* Allegro
I. Allegro. El primer moviment, en re major i compàs 4/4, s'estructura d'acord amb la forma sonata, amb la notable variació que la recapitulació és exactament idèntica a l'exposició. És a dir, la recapitulació comença amb el segon tema i Mozart espera fins al veritable final per presentar el retorn al primer tema. El tema el porten en primer lloc als violins, que el condueixen suaument fins que ho repeteixen de nou els violins però en aquesta ocasió doblat per les trompetes.
II. Andante. El segon moviment, en la major i 2/4, està instrumentat per a corda i una flauta sola, que dobla la melodia del primer violí a l'interval superior d'octava. Els violins interpreten tot el moviment amb silencis, i la part del baix està interpretada amb la tècnica del pizzicato. Tots aquests elements, combinats, confereixen al moviment una textura delicada.
III. Menuetto-Trio. Aquest minuet, en re major, comença de manera audaç. El trio més subdividit va ser escrit primàriament per a cordes (amb unfragmento d'oboè).
IV. Allegro. El quart moviment, també en re major, és una dansa en compàs de 12/8 i en la forma sonata. Encara que a la partitura no hi ha cap indicació de Mozart sobre el tempo, el caràcter de la peça i l'estructura simfònica típica fan pensar que probablement seria un Allegro.

## Referències

* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XI. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 20, K. 133: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Tiberi Claudi Neró (pare de Tiberi)

Tiberi Claudi Neró (en llatí Tiberius Claudius Nero) va ser un magistrat romà del segle I aC. Era el pare de l'emperador Tiberi i de Neró Claudi Drus, conegut com a Drus Major, que va ser pare de l'emperador Claudi). Formava part de la gens Clàudia. Era descendent directe de Tiberi Claudi Neró, un fill d'Appi Claudi Cec.
Va ser qüestor amb Juli Cèsar l'any 48 aC, i va comandar la flota romana a la batalla d'Alexandria, on va derrotar la flota egípcia a la desembocadura canòpica del riu. Com a recompensa als seus serveis se'l va nomenar pontífex. El senat el va enviar a establir colònies a la Gàl·lia.
De conviccions republicanes, després de l'assassinat de Cèsar l'any 44 aC, va proposar que els assassins fossin recompensats. Va ser pretor probablement l'any 42 aC. Es va casar amb Lívia Drusil·la, filla de Livi Drus Claudià, i el mateix any 42 aC va néixer el futur emperador Tiberi (Tiberius Claudius Nero). Però poc després, les discussions que van sorgir entre els triumvirs va fugir a Perusa, on es va unir a Luci Antoni, on a l'any 40 aC va lluitar contra Octavi a la Guerra de Perusa. Les tropes d'Octavi van prendre la ciutat i Antoni i alguns més van poder fugir. Tiberi Claudi Neró va escapar cap a Praeneste, i d'allà a Nàpols, després d'haver intentat formar un exèrcit d'esclaus als que va prometre la llibertat. A Nàpols, mentre intentava amb la seva dona i el seu fill, aconseguir en secret un vaixell, van ser quasi descoberts pels crits del nen. Van aconseguir unir-se a Sext Pompeu Pius a Sicília, però la rebuda que Pompeu li va fer no li va agradar, i va anar a unir-se amb Marc Antoni a Acaia. Quan Marc Antoni i Octavi es van reconciliar, va tornar amb la seva família a Roma l'any 40 aC. Es diu que Octavi es va enamorar de Lívia Drusil·la que tenia una gran bellesa, encara que estava casat amb Escribònia. El cert és que l'any 39 aC, el mateix dia en què naixia Júlia la filla d'Octavi es va divorciar d'Escribònia. Amb Lívia embarassada de sis mesos, Tiberi Claudi Neró va ser "persuadit" de divorciar-se d'ella. Drusil·la va donar a llum a Drus, de nom Nero Claudius Drusus, i tres dies després es va casar amb Octavi. L'antic marit i el nou van compartir taula al banquet nupcial. Drus i Tiberi van ser portats a casa del seu pare, que els va educar. Quan Tiberi Claudi neró va morir l'an 33 aC. el futur emperador Tiberi, el seu fill, li va fer l'oració fúnebre, davant la Rostra. tenia nou anys. Els dos fills van anar a viure amb Octavi.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/1171?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=NeroSmith,+William+(editor).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 1161-1162. ]
# Simfonia núm. 15 (Mozart)

La Simfonia núm. 15 en sol major, K. 124, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada durant les primeres setmanes de 1772 a Salzburg. Una nota en el manuscrit autògraf del mateix Mozart indica que la va compondre per algun esdeveniment religiós, possiblement en honor del nou Arquebisbe de Salzburg.

## Estructura

La simfonia té la següent instrumentació: dos oboès, dues trompes, fagot, corda i baix continu.
Consta dels següents moviments:
* Allegro, en compàs 3/4.
* Andante, en compàs 2/4.
* Menuetto & Trio, en compàs 3/4.
* Presto, en compàs 2/4.
El primer moviment ha estat descrit com a innovador i "atrevit", a causa de les seves variacions en el tempo. L'últim moviment es caracteritza pel seu bon humor i una certa frivolitat, amb "nombrosos desenllaços falsos".

## Referències

* 1 2 Zaslaw, pp. 219–22
* 1 2 Dearling, p. 112
* 1 2 Kenyon, p. 156

## Bibliografia

* Dearling, Robert: The Music of Wolfgang Amadeus Mozart: The Symphonies Associated University Presses Ltd, Londres 1982 ISBN 0-8386-2335-2
* Kenyon, Nicholas: The Pegasus Pocket Guide to Mozart Pegasus Books, Nova York 2006 ISBN 1-933648-23-6
* Zaslaw, Neal:Mozart's Symphonies: Context, Performance Practice, Reception OUP, Oxford 1991 ISBN 0-19-816286-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 15, K. 124: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Simfonia núm. 15: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Simfonia núm. 14 (Mozart)

La Simfonia núm. 14 en la major, K. 114, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el 30 de desembre de 1771, quan Mozart tenia quinze anys. També, quinze dies abans de la mort de l'Arquebisbe Sigismund von Schrattenbach.
La simfonia està instrumentada per a dues flautes, dos oboès, dues trompes i corda. Consta de quatre moviments:
* Allegro moderato, en compàs 2/2.
* Andante, en compàs 3/4.
* Menuetto & Trio, en compàs 3/4.
* Molto allegro, en compàs 2/4.

## Referències

* ↑ Neal Zaslaw & William Cowdery, The Complete Mozart: A Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: W. W. Norton & Company (1990): 178

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 14, K. 114: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Simfonia núm. 14: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Sonata per a violí núm. 35 (Mozart)

La Sonata per a violí núm. 35 en la major, K. 526, va ser escrita el 1787 per Wolfgang Amadeus Mozart, i introduïda en el seu catàleg personal el dia 24 d'agost. En el catàleg Köchel està situada entre la serenata per a corda Eine kleine Nachtmusik (K. 525) i l'òpera Don Giovanni (K. 527).
Es tracta de l'última de les sonates per a violí de Mozart, tot i que va escriure una altra sonata més per a aquest instrument, la Sonata per a violí núm. 36, K. 547 (1788), que és més una sonatina. Molts especialistes, entre ells Alfred Einstein, consideren que l'obra és part de la seva última sèrie de les tres grans sonates per a violí, que comença amb la Sonata «Strinasacchi» en si bemoll major, K. 454, acabada el 1784 –any en què va escriure els seus sis grans concerts per a piano números 14-19 i el Quintet de vent amb piano–, i continua amb la Sonata per a violí núm. 34 en mi bemoll major, de desembre de 1785.

## Estructura

L'obra consta de tres moviments:
* Molto allegro
* Andante, en re major
* Presto
El primer moviment està compost en forma sonata, en compàs 6/8, i el protagonisme dels dos instruments està repartit de manera més equitativa que en les seves primeres sonates. Presenta una exposició temàtica que es divideix entre els seus dos grups tonals (la major i mi major) i una compacta però ben aprofitada secció de desenvolupament.
El segon temps, per ser una forma sonata lenta del període clàssic, té un desenvolupament extens. El passatge situat just abans de la recapitulació condueix cap a una seqüència de canvis enharmònics, que suposen modulacions molt llunyanes. L'últim moviment és un rondó amb una secció central particularment agitada.

## Notes

* ↑ És molt més característic dels moviments lents de l'època presentar seccions centrals excepcionalment breus abans de tornar al material principal, però no és el cas d'aquesta obra.

## Referències

* Neal Zaslaw i William Cowdery. The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: W.W. Norton, 1990.

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 35, K. 526: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Sonata per a violí núm. 35: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Cal·límac (general atenès)

Cal·límac (Callimachus, Καλλίμαχος) fou un general atenès que va arribar al càrrec de polemarc el 490 aC i en tal condició va dirigir l'ala dreta de l'exèrcit atenenc a Marató on va morir. Hauria promès oferir a Àrtemis una vedella per cada persa occit a la batalla. Fou el darrer polemarc atenès del qual es té notícia.
Era de costum a Atenes que el pare del guerrer més valent mort a una batalla pronunciés una oració fúnebre solemne. Segons Polemó de Laodicea després de la batalla, els pares de Cinègir i Cal·límac s'haurien disputat qui d'ambdós hagués merescut aquest honor. A posteriori, Polemó al segle II va escriure tal oració fúnebre, no pas de gran qualitat literària, però és una de les poques obres seves que van conservar-se.

## Referències

* ↑ «Calli'machus». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ Cole, Rick. «Marcus Antonius Polemo» (en anglès). PB Works.
# Xassís

El xassís és l'estructura que sosté, aporta rigidesa i forma a un vehicle o objecte portable. Per exemple, en un automòbil, el xassís és l'equivalent a l'esquelet en un ésser humà, sostenint el pes, aportant rigidesa al conjunt, i condicionant la forma i la seva dinàmica final.
Es realitza en diferents materials, depenent de la rigidesa, preu i forma necessàries. Els més habituals són d'acer o alumini. Les formes bàsiques que el componen solen ser forma de tub o de biga. De vegades, sobretot en aparells electrònics, el xassís és la pròpia carcassa que el recobreix, car no és necessària rigidesa addicional.
# Quartet de corda núm. 13 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 13 en re menor, K. 173, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el setembre de 1773, a Viena, durant la seva estada en aquesta ciutat. Es tracta del sisè i últim d'una sèrie de sis quartets, coneguts com a Quartets vienesos.
Consta de quatre moviments:
* Allegro moderato
* Andante grazioso
* Menuetto
* Allegro moderato
El començament del minuet, en el tercer moviment, és el mateix que el del minuet del Quartet de corda Op 9, núm. 4 en re menor de Joseph Haydn.

## Referències

* ↑ Heartz, Daniel, Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company (ISBN 0393965333), p. 564-567 (1995).

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 13, K. 173: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Quartet de corda núm. 13: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Quartet de corda núm. 12 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 12 en si bemoll major, K. 172, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el setembre de 1773, a Viena, durant la seva estada en aquesta ciutat. Es tracta del cinquè d'una sèrie de sis quartets, coneguts com a Quartets vienesos.
Consta de quatre moviments:
* Allegro spiritoso
* Adagio
* Menuetto
* Allegro assai

## Referències

* ↑ Heartz, Daniel, Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company (ISBN 0393965333), p. 564-567 (1995).

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 12, K. 172: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Quartet de corda núm. 12: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Quartet de corda núm. 4 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 4 en do major, K. 157, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita a la fi de l'any 1772 o a principi de 1773 a Milà, durant el tercer viatge de Mozart a Itàlia. Es tracta del tercer d'una sèrie de sis quartets, coneguts com a Quartets milanesos, ja que van ser compostos a Milà, mentre Mozart estava treballant en la seva òpera Lucio Silla.
Consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante
* Presto

## Referències

Daniel, Heartz. Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780 (en anglès). Nova York: W.W. Norton & Company, 1995, p. 808. ISBN 978-0393037128.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 4, K. 157: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Quartet de corda núm. 4: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Quartet de corda núm. 5 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 5 en fa major, K. 158, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita a inicis de 1773, a Milà (Itàlia), durant el tercer viatge de Mozart a Itàlia. Es tracta del quart d'una sèrie de sis quartets, coneguts com a Quartets milanesos. Foren compostos mentre Mozart estava treballant en la seva òpera Lucio Silla que s'havia d'estrenar al Teatro Regio Ducal.
Consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante
* Molto allegretto

## Referències

Heartz, Daniel (1995). Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 5, K. 158: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Quartet de corda núm. 5: Partitura lliure a l'IMSLP.
# The Death of Klinghoffer

La mort de Klinghoffer (títol original en anglès, The Death of Klinghoffer) és una òpera en dos actes del compositor nord-americà John Adams, amb llibret d'Alice Goodman. Es va estrenar el 19 de març de 1991 al Teatre de La Monnaie de Brussel·les amb l'Orquestra de l'Òpera de Lió i el cor de l'Òpera de Londres sota la direcció de Kent Nagano.
L'òpera es basa en segrest del creuer Achille Lauro per part del Front d'Alliberament de Palestina el 1985 i el posterior assassinat del passatger jueu nord-americà Leon Klinghoffer. El concepte de l'òpera es va originar amb el director teatral Peter Sellars, que en fou un gran col·laborador, així com el coreògraf Mark Morris. Es tracta d'un encàrrec de cinc companyies operístiques dels Estats Units i d'Europa, a més de la Brooklyn Academy of Music.
Sempre que s'ha representat ha generat una gran controvèrsia, perquè una part de la crítica, així com les dues filles de Klinghoffer, que van assistir a l'estrena de manera anònima, l'ha qualificat de ser antisemita i, fins i tot, de glorificar el terrorisme. Els creadors de l'obra, entre d'altres, han rebutjat aquestes crítiques.

## Referències

* ↑ Christiansen, Rupert, "Breaking Taboos". Opera, 54(5), 543–548 (Maig de 2003)
* ↑ Allan Kozinn «Klinghoffer Daughters Protest Opera». The New York Times, 11-09-1991 [Consulta: 30 gener 2011].
* ↑ «Klinghoffer Protesters Flock to Met Opera House». The New York Times. [Consulta: 20 octubre 2014].
# Zanetto

Zanetto és una òpera en un acte composta per Pietro Mascagni sobre un llibret italià de Giovanni Targioni-Tozzetti i Guido Menasci, basat en la comèdia en vers Le passant de François Coppée. S'estrenà al Liceo musicale Rossini de Pesaro el 2 de març de 1896.
Sovint ha estat posada en escena -o gravada en disc- juntament amb una altra òpera en un acte de Mascagni, Cavalleria rusticana. Amb un repartiment de només dos cantants, Zanetto va ser al principi descrita pel seu compositor com una scena lirica ("escena lírica") més que una òpera. S'ambienta en el camp prop de Florència durant el Renaixement i narra la història d'una trobada entre la bella cortesana, Silvia, i el trobador vagabund, Zanetto.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2015-01-05. [Consulta: 5 gener 2015].
Òperes de Pietro Mascagni :
Cavalleria rusticana (1890)
L'amico Fritz (1891)
I Rantzau (1892)
Guglielmo Ratcliff (1895)
Silvano (1895)
Zanetto (1896)
Iris (1898)
Le maschere (1901)
Amica (1905)
Isabeau (1911)
Parisina (1913)
Lodoletta (1917)
Il piccolo Marat (1921)
Pinotta (1932)
Nerone (1935) :
# Sonates per a clarinet (Brahms)

Les Sonates per a clarinet, op. 120 són un conjunt de dues sonates per a clarinet i piano compostes per Johannes Brahms. Les sonates foren escrites per Brahms per al clarinetista alemany Richard Mühlfeld. Es van estrenar el 7 de gener de 1895 al Tonkünstlerverein de Viena, amb Mühlfeld al clarinet i el mateix Johannes Brahms al piano.
Les dues sonates formen part d'una sèrie d'obres per a clarinet que Brahms va compondre durant els últims anys de la seua vida, com ara el Trio per a clarinet, violoncel i piano o el Quintet per a clarinet, degudes a l'amistat que el va unir amb Mühlfeld i al fet que «va descobrir» la bellesa del so i el color tonal del clarinet Serien un referent per a posteriors obres similars, ja que amb anterioritat a la seua aparició, el repertori existent era ben escàs.

## Estructura
### Sonata per a clarinet en fa menor, op. 120, n. 1

Aquesta sonata consta dels següents moviments:
* Allegro appassionato
* Andante un poco adagio
* Allegretto grazioso
* Vivace

### Sonata per a clarinet en mi bemoll major, op. 120, n. 2

Aquesta sonata consta de tres moviments:
* Allegro amabile
* Allegro appassionato
* Andante con moto - allegro

## Recepció

Les dues sonates per a clarinet van tenir una bona acollida des del moment de la seua estrena. Aproximadament un any després de l'estrena pública oficial van ser interpretades novament per Mülhlfeld, els dies 10, 11 i 27 de gener de 1896 a Berlín, el 17 de febrer a Frankfurt i el 21 del mateix mes a Meiningen. Prèviament a l'estrena oficial pel gener del 1895, les obres ja havien estat interpretades en diverses actuacions privades, entre les quals destaca una festa a casa de Clara Schumann, vídua del compositor Robert Schumann, el 13 de novembre del 1894, i una altra audició oferta al duc Jordi II de Saxònia-Meiningen al seu castell Altestein el 19 de novembre.
Des de llavors, les sonates han passat a formar part del repertori, no gaire gran, de música de cambra per a clarinet solista. El mateix Brahms va realitzar adaptacions per a viola d'aquestes sonates.

## Referències

* 1 2 «Estreno de las Sonatas para clarinete y piano de Brahms» (en castellà). Arxivat de l'original el 7 de gener 2015. [Consulta: 7 gener 2015].
* ↑ Swafford 1997, p. 572
* ↑ Musgrave 1985, p. 251

### Fonts

* Swafford, Jan (1997), Johannes Brahms: A biography, New York: Alfred A. Knopf, ISBN 0-679-42261-7
* Musgrave, Michael (1985), The Music of Brahms, Oxford: Clarendon Press, ISBN 0-19-816401-7

## Enllaços externs

* Fitxa de la sonata n. 1 a la base de dades IMSLP (inclou partitura).
* Fitxa de la sonata n. 2 a la base de dades IMSLP (inclou partitura)