OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cosalita

La cosalita és un mineral de la classe dels sulfurs que rep el seu nom de la mina mexicana de Cosalá, Sinaloa, on va ser descoberta el 1868.

## Característiques

La cosalita és un sulfur de plom i bismut, amb fórmula Pb₂Bi₂S₅. Sembla contenir coure com a constituent essencial. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic i la seva lluentor és metàl·lica. Generalment es troba de manera massiva, però el seu hàbit inclou cristalls prismàtics allargats, freqüentment amb formes similars a agulles i capil·lars, o de manera fibrosa o en forma de plomes.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la cosalita pertany a «02.JB: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena, amb Pb» juntament amb els següents minerals: diaforita, freieslebenita, marrita, cannizzarita, wittita, junoita, neyita, nordströmita, nuffieldita, proudita, weibul·lita, felbertalita, rouxelita, angelaite, cuproneyita, geocronita, jordanita, kirkiita, tsugaruita, pillaita, zinkenita, scainiita, pellouxita, chovanita, aschamalmita, bursaita, eskimoita, fizelyita, gustavita, lil·lianita, ourayita, ramdohrita, roshchinita, schirmerita, treasurita, uchucchacuaita, ustarasita, vikingita, xilingolita, heyrovskýita, andorita IV, gratonita, marrucciïta, vurroïta i arsenquatrandorita.

## Formació i jaciments

Es pot trobar en filons hidrotermals a temperatura moderada, en dipòsits de contacte metasomàtics, en reemplaçaments epitermals i en pegmatites. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la Vall de Ribes (Ribes de Freser, Ripollès).

## Varietats

Es coneixen tres varietats de la cosalita:
* Argentocosalita, una varietat que conté plata, amb fórmula Pb$_{2-x}$(Ag,Cu)$_{2x}$Bi₂S₅, trobada a la prefectura de Ganzhou, a la Xina.
* Argentocuprocosalita, una varietat que conté coure i plata, amb fórmula (Pb,Cu,Ag)₂Bi₂S₅.
* Cosalita antimonial, una varietat que conté antimoni, trobada a l'estat de Caríntia, Àustria.

## Referències

* ↑ «Cosalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 juny 2014].
* ↑ Clark, A. Dept. of Mineralogy, Natural History Museum, London. Hey's Chemical Index of Minerals (en anglès). tercera. Chapman & Hall, 1993 [Consulta: 6 juny 2014].
* ↑ «Cosalite from Vall de Ribes mining district, Ribes de Freser, Girona, Catalonia, Spain». Mindat. [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ «Argentocosalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 juny 2014].
* ↑ «Argentocuprocosalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 juny 2014].
* ↑ «Antimonian Cosalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 juny 2014].
# Sòlid (moneda)

El sòlid és una unitat de moneda.

## Sòlid romà d'Orient

El sòlid romà d'Orient va ser una moneda d'or creada per l'emperador Constantí I el Gran (324-337), que va substituir l'antic aureus. Rep també el nom de nomisma i bezant. El seu pes és d'aproximadament 4,5 g, amb un diàmetre de 22 mm i una llei de fi o puresa de 0,900.
El sòlid té dues fraccions: el semis, equivalent a ½ sòlid, i el tremís, equivalent a 1/3 de sòlid. En llatí el plural de sòlid (solidus) és solidi.
Amb la creació del sòlid romà d'Orient, Constantí I va iniciar una reforma monetària que va permetre estabilitzar l'economia de l'Imperi Romà que es trobava en crisi per l'elevada inflació, el que indubtablement va assolir, transformant-se en la base de l'economia de l'Imperi Romà d'Orient. El sòlid va mantenir un valor constant a Occident fins al segle ix, i en Orient es va utilitzar fins al segle xi com a moneda de canvi en el comerç internacional. El seu prestigi es basava en la permanència del seu pes i la seua puresa.
Els primers sòlids (solidi) duien la imatge de l'emperador Constantí I en l'anvers o cara principal, i alguna al·legoria pagana romana en el revers, que va ser reemplaçada després que el cristianisme fos instituïda com la religió oficial de l'Imperi Romà (313) per una imatge de la creu grega o un àngel.
Durant el regnat de l'emperador Justinià II (685-695 i 705-711) les imatges dels emperadors van ser encunyades en el revers, i una representació de Crist en la cara principal. L'encunyació del sòlid va ser interrompuda per l'emperador Aleix Comnè (1081-1118), i va ser reemplaçada per una nova moneda de major puresa dita perpra.

## El dinar omeia

El califa omeia Abd al-Malik ibn Marwan va encunyar entre els anys 691 i 692 una moneda dita dinar, que tenia les mateixes característiques de puresa i pes del sòlid romà d'Orient, fet que aguditzà el conflicte polític, religiós i militar existent entre l'Imperi Romà d'Orient i el califat Omeya. Si bé el conflicte entre ambdós poders va continuar, el califa va disposar en l'any 697 que el dinar duguera encunyats versos de l'Alcorà en ambdues cares.

## El sou romà d'Orient

Carlemany es va veure davant d'una gran varietat de divises al començament del seu regnat. Per corregir els problemes que aquestes diverses divises van causar, va estandarditzar un sistema basat en la lliura tornesa, una moneda d'argent dividida en vint sous (solidus) i cada un d'aquests en dotze diners.

## Referències

* ↑ Museu Nacional d'Art de Catalunya, Tremís de Barcelona Arxivat 2014-02-26 a Wayback Machine.
* ↑ Grierson, Philip. Byzantine Coinage (en anglès). Dumbarton Oaks, 1999, p. 1. ISBN 0884022749.
* ↑ Porteous, John. «The Imperial Foundations». A: Coins in history: a survey of coinage from the reform of Diocletian to the Latin Monetary Union (en anglès). Weidenfeld and Nicolson, 1969, p. 14–33. ISBN 0-297-17854-7.
* ↑ Scott, Martin. Medieval Europe (en anglès), 1964, p. 40. ISBN 0-88029-115-X.

## Vegeu també

* Monedes romanes d'Orient

## Enllaços externs

* Exposició numismàtica en línia. La fascinació de l'or en les monedes antigues (italià)
Viccionari
# Cantal (formatge)

El cantal és un formatge de pasta premsada no cuita fet amb llet crua o pasteuritzada de vaca. És originari del departament de Cantal, a Alvèrnia. És de color groc i té forma cilíndrica de gran mida, que oscil·la entre els 36 i els 42 cm de diàmetre. El seu pes va de 35 a 45 kg.
Des de 1956 el formatge d'aquest tipus fabricat a Cantal o en altres províncies veïnes té la Denominació d'Origen Controlada (DOC) «Cantal».
El 2003 se'n van produir 17.974 tones.
# Institut d'Estudis Penedesencs

L'Institut d'Estudis Penedesencs (IEP) és una entitat cultural fundada el 1977 amb la seu principal a Vilafranca del Penedès i secretaries a Vilanova i la Geltrú i al Vendrell. Treballa per a la investigació, l'estudi i la divulgació del patrimoni cultural, històric i científic. Se centra en l'àmbit territorial del Penedès històric, que correspon a les comarques administratives de l'Alt Penedès, el Baix Penedès, el Garraf i el seu entorn.
Entre les activitats que desenvolupa el 2014 hi ha la publicació de la Miscel·lània Penedesenca, més de 80 volums monogràfics, i el butlletí trimestral Del Penedès. També convoca els Premis Literaris Penedesencs i organitza les visites col·lectives Coneguem el Penedès pels municipis del Penedès.
El Govern de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi el 2014 «per l'interès de la tasca que du a terme aquest centre, dedicat a l'estudi, la promoció i la difusió del patrimoni cultural, històric i científic de les comarques de l'Alt Penedès, el Baix Penedès i el Garraf. A partir del 1977 ha projectat amb eficàcia aquest espai al conjunt del país, des del suport de la societat i la col·laboració amb les administracions».

## Referències

* 1 2 «Institut d’Estudis Penedesencs | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Redacció. «L'Institut d'Estudis Penedesencs publica un estudi sobre els penedesencs deportats als camps d'extermini nazis». Eix Diari, 05-02-2025. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 27 persones i 15 entitats». Web oficial de la Generalitat de Catalunya, 01-04-2014. Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 2 abril 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina de l'IEP
# Intel 8251

El chip controlador Intel 8251 o USART 8251, és un receptor/transmissor síncron/asincrònic universal (USART) empaquetat en un DIP de 28 pins fabricat per Intel. Normalment s'utilitza per a la comunicació en sèrie i té una taxa de rellotge de fins 19.2 kilobits per segon.
Normalment es confon amb el 8250 UART molt més comú que es va popularitzar com a port sèrie a l'ordinador personal d'IBM, tot i que per a millors prestacions calia un Zilog SCC, que permet protocols de capa d'enllaç de dades com Bisync, HDLC i SDLC o fins i tot la xarxa local del Macintosh.

## Descripció

Inclou 5 blocs operatius:
* Lògica de control de lectura/escriptura
* transmissor
* receptor
* sistema de bus de dades
* control de mòdem

## Variants

| Número de model | Rang de temperatura | Data de llançament | Preu (USD) |
| ID8251 | Industrial | Març/abril de 1979 | 25,10 dòlars |
| 8251A | Comercial | Maig/juny de 1980 | 6,40 dòlars |
* ↑ 100+

## Usos coneguts

L'Intel 8251A es va utilitzar a l'Intel SDK-86 MCS-86 System Design Kit i al terminal d'impressió DEC LA120. El dispositiu també s'utilitza a la interfície IC-10 RS-232 per a ràdios Kenwood HAM com TS-440S, TS-711, TS-811 i molts altres.

## Referències

* ↑ «8251A pdf, 8251A Description, 8251A Datasheet, 8251A view ::: ALLDATASHEET :::». [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ Intel Corporation, "Microcomputer Component: New industrial grade product line answers the demand for high-reliability components to operate in industrial applications.", Intel Preview, March/April 1979, Pg. 11
* ↑ Intel Corporation, "Intel peripherals enhance 8086 system design", Intel Preview Special Issue: 16-Bit Solution, May/June 1980, Pg. 22
* ↑ «Intel SDK-86 MCS-86 System Design Kit User's Guide». Arxivat de l'original el 2012-09-10. [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ LA120 Technical Manual

## Bibliografia

* Mikrocomputer Bausteine, Datenbuch 1979/80, Band 3, Peripherie, Siemens AG, Bestellnummer B 2049, pàg. 64–101.
* NEC Electronics (Europe) GmbH, 1982 Catalog, pp. 631–648

## Enllaços externs

* Intel Corporation. SDK-86 MCS-86 System Design Kit User's Guide. Intel Corporation, 1981 [Consulta: 2 setembre 2023].
# Batalla de Dayr al-Jamàjim

La batalla de Dayr al-Jamàjim es va lliurar el 702 entre el general omeia Al-Hajjaj ibn Yússuf i el general rebel Ibn al-Àixath, aixecat al Sistan, que tenia el suport dels àrabs de Kufa i de molts mawali no àrabs.
Ibn al-Àixath, que comandava els exèrcits que avançaven conquerint territoris a l'Iraq, avançava a ritme lent a ulls d'Al-Hajjaj, que l'apressava a avançar més ràpid cap a l'est, amb l'amenaça de destituir-lo i posar en el seu lloc al seu germà Ishaq. Ibn al-Àixath va deixar la decisió en mans dels seus oficials, qui estaven d'acord a aturar una guerra inacabable en territoris llunyans, i es van revoltar el 700, reunint un exèrcit de 100.000 homes i prenent Kufa i Bàssora. El governador, assetjat a Bàssora va cridar les forces de Síria, que van arribar el juliol liderades per Abd-Al·lah i Muhàmmad, els fills del califa Abd-al-Màlik ibn Marwan, que van derrotar els rebels, que es van retirar cap a Maskin, on foren novament derrotats, mentre el general omeia va entrar a Kufa.
At-Tabarí (II, 1070), Al-Massudí (a Tanbih i a Muraj) i Al-Yaqubí, entre d'altres, donen relats de la batalla.
Dayr al-Jamàjim fou una antiga vila d'Iraq propera a Kufa de la tribu dels Iyad, situada a l'oest de l'Eufrates als turons de Kufa prop d'Ayn at-Tamr i Faluja.

## Referències

* ↑ (anglès) Nagendra Kumar Singh, International Encyclopaedia of Islamic Dynasties: al-Hadjdjadj Arxivat 2014-10-17 a Wayback Machine.
# Salsa de tomàquet

La salsa de tomàquet és una salsa bàsica elaborada principalment a partir de polpa de tomàquets.
A la salsa de tomàquet se li afig, depenent del tipus particular de salsa i del país que siga elaborada: en el cas de Mèxic pebres rojos, coriandre, ceba, vinagre o suc de llimó i sal, en el cas d'Espanya i Itàlia, un fregit de cebes, alfàbrega, sal, oli, all i diverses espècies. La salsa de tomàquet avui dia pot adquirir-se envasada en múltiples formes. Convé saber que en altres països tals com Austràlia, Nova Zelanda, Índia i Gran Bretanya el terme salsa de tomàquet ("tomato sauce") es refereix generalment al condiment ensucrat a força de tomàquets denominat quètxup. En aquests països, les salses fetes amb tomàquet es denominen salses per a pastes, salsa de pollastre, etc., depenent del seu ús.
En altres països (com per exemple Veneçuela) el nom salsa de tomàquet fa al·lusió essencialment al quètxup, mentre que a les altres salses fetes amb tomàquet se'ls denomina Tomattina, salsa per a pastes, salsa per a pizza, etc. També existeix una versió dita salsa a força de tomàquet, la qual s'expèn igual que el quètxup i a menor preu que aquest últim; no obstant això, la seua qualitat és molt inferior.
Algunes gastronomies del món empren molt la salsa de tomàquet, com a la cuina Grega que l'empra especiada amb canyella i acompanyada d'altres espècies gregues.
La cuina italiana empra aquesta salsa i les seues variants en els plats de pasta, com per exemple el Spaghetti alla napolitana.
Alguns italo-americans denominen a la salsa de tomàquet amb el terme "gravy", el "Sunday gravy" es tracta d'una salsa de tomàquet que conté carn (sovint carn de porc en mandonguilles similar a el ragù italià) que s'identifica com una cuina italo-americana, aquesta salsa se serveix generalment sobre la pasta.
La salsa de tomàquet també té un paper molt important en la cuina portuguesa.

## Salses derivades

* Quètxup
* Salsa Napolitana
* Salsa Bolonyesa
* Salsa puttanesca
* Salsa arrabbiata
# Antheraea pernyi

Antheraea pernyi és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels satúrnids (Saturniidae). És l'espècie productora de la seda tussà a la Xina, mentre que a l'Índia és Antheraea paphia (= mylitta) i al Japó Antheraea yamamai.
La seda del tipus tussà fou important a la Xina durant les èpoques de la dinastia Han i dels Tres Regnes, entre el segle iii aC i el segle iii.

## Distribució

Aquesta arna és originària de la Xina i la seva distribució original incloïa tota la part oriental del continent Asiàtic al sud del riu Amur. Fou introduïda a Europa per a la producció de la seda del tipus tussah a mitjans del segle xix. Contràriament als cucs de seda (Bombyx mori), Antheraea pernyi pot sobreviure si s'escapa accidentalment del lloc on es cria i ha format petits nuclis de poblacions feréstegues a la part central del Principat i les Illes Balears. A altres llocs d'Europa, com a França, on hom sap que l'espècie va ser introduïda per l'entomòleg Félix Édouard Guérin-Méneville (1799-1874) el 1855, les papallones assilvestrades no varen prosperar. A causa del seu feble potencial de propagació, aquesta arna és una de les espècies introduïdes que no representen un perill per la biodiversitat local, ja que no arriben a constituir poblacions invasores.

## Morfologia

És una papallona amb un cos fort i d'aspecte pelut que pot fer fins a uns 13 cm d'envergadura. Les seves ales són de tons ocres amb uns dibuixos al centre de cada ala que semblen ulls. Duen també dissenys linears que imiten el nervi central de les fulles seques i que ajuden a camuflar l'animal durant el dia. Una característica original d'aquesta papallona és que els ocels que duu a les ales són translúcids. Quan hom mira el paó de nit xinés a contrallum, els ocels semblen forats.
Les erugues viuen de les fulles de les roures (Quercus spp.). Són molt fosques de petites i es tornen de color verd a mesura que creixen. La crisàlide es troba envoltada en un capoll de seda.

## Referències

* ↑ «tussà | enciclopedia.cat». [Consulta: 12 juny 2024].
* ↑ P.C.-Rougeot, P. Viette (1978). Guide des papillons nocturnes d'Europe et d'Afrique du Nord. Delachaux et Niestlé (Lausanne). (francès)

## Vegeu també

* Gran paó de nit, papallona similar però autòctona.

## Enllaços externs

* Cicle vital i moltes fotos
* Conselleria de Medi Ambient - Presència a Mallorca Arxivat 2009-01-09 a Wayback Machine.
# Faridpur

Faridpur és una ciutat i municipi de Bangladesh, capital del districte de Faridpur a la divisió de Dacca, situada a la riba occidental del rierol Mara Padma. La municipalitat ocupa una superfície de 20.23 km² i la població el 1991 era de 99.634 habitants (el 1901 era d'11.649 habitants).
Agafa el seu nom del santó musulmà Farid Shah, una capella dedicada al qual existeix a la ciutat. La municipalitat fou constituïda el 1869.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Internet Interdisciplinary Institute

L'Internet Interdisciplinary Institute, també conegut per les seves sigles IN3, és un centre de recerca de la Universitat Oberta de Catalunya. Està especialitzat en l'estudi d'Internet i dels efectes de l'era digital en l'activitat humana. Acull 11 grups de recerca i està ubicat al centre de Recerca i Innovació de la UOC al Poblenou.

## Història

Nascut l’any 2000, de la mà de Gabriel Ferraté (rector de la UOC i president de l’IN3) i Imma Tubella (vicerectora de Recerca de la UOC i vicepresidenta de l’IN3), va ser el primer centre de recerca de la UOC. Dos anys després, Joan Torrent Sellens defensaria la primera tesi doctoral vinculada a aquest centre de recerca.
El 2003 es va inaugurar la seva primera seu, ubicada al Parc Mediterrani de la Tecnologia de Castelldefels i el 2007 es van fer públics els resultats del Projecte Internet Catalunya, el seu primer gran projecte de recerca. L'any 2008 Manuel Castells Oliván es va incorporar com a nou director del centre, i va reestructurar-ne l'organització interna. El 2010 van traslladar part de l'equip a l'edifici Media-Tic de Barcelona.
L'any 2014 el centre va entrar a formar part de la xarxa Global Network of Internet and Society Research Centers.
El 2016 s'incorpora David Megías com a nou director del centre, i es creen o s'estabilitzen deu grups de recerca, CareNet, CNSC, CoSIN3, DIMMONS, GenTIC, ICSO, KISON, SOM Research Lab, TURBA Lab i WiNe. El 2023 l'in3 es va establir a Can Jaumandreu, la seu de la UOC al barri del Poblenou de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «La UOC ja concentra tota l'activitat a Can Jaumandreu», 13-02-2023. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «La UOC construirà un centre d'investigació sobre Internet al parc Mediterrani de la Tecnologia», 21-11-2001. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ BARRENA BARCELONA, XABIER. «El campus de la UOC que dirige Manuel Castells se traslada al 22@» (en castellà), 29-09-2009. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «Centers | Network of Centers». [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «Instal·lació definitiva de la UOC a Can Jaumandreu». [Consulta: 21 maig 2023].
# Segon Gran Despertar

El Segon Gran Despertar va ser un moviment religiós transconfessional que, a cavall dels segles XVIII i xix, va impregnar la societat dels Estats Units. La seva principal conseqüència fou una espiritualitat més forta i imbricada en la vida diària dels seus adeptes.

## Referències

* ↑ The Second Great Awakening and Rise of Evangelicalism Arxivat 2008-10-17 a Wayback Machine..
# Invasió israeliana de Síria de 2024

La invasió israeliana de Síria de 2024 és l'ocupació de les Forces de Defensa d'Israel (FDI) de la zona coixí d'UNDOF i els pobles dels seus voltants que es va iniciar el 8 de desembre de 2024 durant la caiguda del règim de Baixar al-Àssad arran de la reeixida i ràpida ofensiva rebel. Aquesta operació terrestre també va anar acompanyada d'una dura campanya aèria dirigida contra tota mena d'instal·lacions militars, abandonades durant l'ofensiva rebel per tot Síria, amb l'objectiu d'evitar que caiguessin en mans rebels.
La invasió va suposar la primera ocupació israeliana de Síria en més de cinquanta anys, des dels acords d'alto el foc, establerts després de la Guerra del Yom Kippur en 1973. Amb la caiguda del règim i la fugida del seu president a Rússia, el primer ministre israelià, Binyamín Netanyahu, va declarar que això havia anul·lat l'acord fronterer de 1974 amb Síria, i va ordenar a l'exèrcit israelià que prengués el control de la zona desmilitaritzada de la qual les forces israelianes s'havien retirat en 1974, fins que es pogués aconseguir un nou acord amb l'emergent govern sirià.

## Referències

* 1 2 324cat. «Israel aprofita el canvi de règim a Síria per robar territori i destruir-li la flota i l'aviació», 10-12-2024. Arxivat de l'original el 2024-12-13. [Consulta: 18 desembre 2024].
* 1 2 NTC, À Punt. «Israel passarà l'hivern en territori ocupat de Síria», 13-12-2024. Arxivat de l'original el 2024-12-13. [Consulta: 18 desembre 2024].
# Constant de dissociació

La constant de dissociació, K$_d$, és un tipus de constant d'equilibri corresponent a una reacció de dissociació. Com la resta de constants d'equilibri és una relació constant entre les concentracions o les pressions parcials de les substàncies que intervenen en una reacció química reversible en el moment que assoleixen l'equilibri químic, que només és funció de la temperatura.
Si un compost de fórmula A$_x$B$_y$ se dissocia segons l'equació química
$\mathrm {A} _{x}\mathrm {B} _{y}\rightleftharpoons x\mathrm {A} +y\mathrm {B}$
la constant de dissociació K$_d$ s'expressa mitjançant la següent relació de concentracions (en mols per litre):
$K_{d}={\frac {[A]^{x}\cdot [B]^{y}}{[A_{x}B_{y}]}}$
Sovint, la constant de dissociació també se formula per pK$_d$ sent
    pK$_d$ = -log(K$_d$).

## Exemple: constant de dissociació de l'aigua

La constant de dissociació de l'aigua, expressada per K$_e$ (K$_w$ en anglès), és la constant de reacció associada a la reacció química d'autoprotolisis:
    2H₂O = OH$^-$ + H₃O$^+$
Els productes d'aquesta reacció són els ions oxoni i els hidroxils. En l'estat d'equilibri químic, i en el cas de dissolucions diluïdes, el K$_e$ correspon al producte de les concentracions en ions, que en el cas de condicions normals de temperatura i pressió, compleixen la relació:
    K$_e$ = [H₃O$^+$]×[OH$^-$] = 10$^{-14}$
    i
    pK$_e$ = -log(K$_e$) = 14
Esta reacció de l'aigua ocorre de manera natural i espontània, de manera que en l'aigua a pressió atmosfèrica es troben tant molècules d'aigua com ions en una relació de concentracions d'acord amb la K$_e$ específica a cada temperatura:
| Temperatura del H₂O | K$_d$*10$^{-14}$ | pK$_d$ |
| 0 °C | 0.1 | 14.92 |
| 10 °C | 0.3 | 14.52 |
| 18 °C | 0.7 | 14.16 |
| 25 °C | 1.2 | 13.92 |
| 30 °C | 1.8 | 13.75 |
| 50 °C | 8.0 | 13.10 |
| 60 °C | 12.6 | 12.90 |
| 70 °C | 21.2 | 12.67 |
| 80 °C | 35 | 12.46 |
| 90 °C | 53 | 12.28 |
| 100 °C | 73 | 12.14 |
La constant Kw = Ke x concentració molar de l'aigua, per tant no se pot afirmar que Kw = Ke.