# Cameneri

El cameneri o llorer de Sant Antoni (Epilobium angustifolium) és una planta herbàcia que pertany a la família de les onagràcies, que s'usa farmacològicament especialment en el tractament de diarrees, gastroenteritis i altres patologies del sistema digestiu, genitourinari i respiratori.
Es troba a gran part d'Europa i a la península Ibèrica és abundant als Pirineus i a les muntanyes de Sierra Nevada.

## Etimologia

Epilobium prové del grec (epi = sobre + lobion = fruit, ou: per la posició dels pètals sobre l'ovari) i angustifolium prové del llatí (angustus = estret + folium = fulla, per les seves fulles estretes).

## Sinònims

* Epilobium verticillatum Ten. [1811,1815]
* Epilobium variabile Lucé [1823]
* Epilobium rubrum Lucé [1823]
* Epilobium neriifolium H. Levé [1896]
* Epilobium macrocarpum Stephan [1842]
* Epilobium leiostylon Peterm. [1849]
* Epilobium gracile Brügger [1882]
* Epilobium gesneri Vill. [1779]
* Epilobium brachycarpum Leight. [1841]
* Chamerion angustifolium (L.) Holub. [BB]
* Epilobium salicifolium Stokes [1812]
* Pyrogennema angustifolium (L.) Lunell [1916]
* Epilobium salicifolium Clairv. [1811]
* Chamaerion angustifolium (L.) Holub [1972]
* Chamaenerion angustifolium (L.) Scop.

## Noms populars

* Castellà: epilobio, laurel de San Antonio, aldefilla, maleza de los fuegos.
* Català: cameneri, epilobi, epilobi angustifoli, llorer de Sant Antoni.
* Anglès (UK): rosebay willow-herb, wickup.
* Anglès (USA): fireweed.
* Francès: épilobe, herbe de Saint Antoine.
* Holandès: weideroosje, wilgenroosje.
* Alemany: Waldröschen, Weidenröschen, Antonskraut.

## Ecologia
### Distribució mundial

Es troba a gran part d'Europa (excepte Portugal) i menys freqüent al sud. Les espècies d'Epilobium que destaquem d'aquestes zones són: E. hirsutum, E. parviflorum, E. montanum, etc. El E. lutenum el podem trobar a Amèrica del Nord.

### Distribució al Principat

A la península Ibèrica apareix a les muntanyes del nord, centre i a Sierra Nevada (Granada). Es coneixen 20 espècies d'Epilobium en els nostres territoris.

### Hàbitat

Creix especialment al costat del riu, en llocs humits i en climes freds o temperats, especialment en boscos freds de muntanya, en altituds de 1000 a 2100 m i en terrenys lleugerament àcids (pH 5-7). El podem trobar als arbustos, clarianes de boscos, terrenys erms (fins i tot en pobles), prats, abocadors, etc. Colonitza terrenys que han patit una ràpida mineralització de la matèria orgànica ocasionada per tales, focs, obertura de camins o pistes forestals.

## Descripció
### Forma vital (de Raunkjaer)

Hemicriptòfit, i com a tal, els meristemes es troben just arran de terra en l'estació desfavorable, de manera que renoven la part aèria cada any, ja que no la conserven durant l'època desfavorable.

### Port i dimensions

Planta perenne de fins a 2,5 m d'alçada, amb un gruixut rizoma repent. El rovell del plançó de l'any anterior, protegit per fulles escamoses, passa l'hivern sota terra i dona lloc a la tija.
Tiges molt fulloses amb llargues fulles lanceolades disposades de forma decreixent als extrems, flors purpúries en raïm terminal.; calze vermellós, sense tub i amb pètals liles de 10 a 16 mm.

### Òrgans vegetatius

E. angustifolium té unes rels horitzontals caulògenes molt extenses. La tija epigea és erecta, rarament ramificada i amb un fullatge dens, de forma arrodonida i lleugerament angulosa, sovint amb uns certs matisos rojos.
Les fulles estan disposades de manera alternada, generalment ascendent, però disminueixen gradualment als extrems. Són curtament peciolades i lanceolades, de 3 a 8 cm de llargada i una quarta part d'amplada, d'un color verd- blavós al revers, amb nervis laterals ben desenvolupats, d'àpex acuminat i base atenuada, enrotllades per la punta i finament dentades. Són perennes i d'aspecte semblant a les del llorer. És una planta pubescent, és a dir, amb pèls curts i suaus.

### Òrgans reproductors

* Repartició de sexes: les flors són hermafrodites lleugerament zigomorfes, tetràmeres i epígines.
* Inflorescència: inflorescència racemosa en raïm, fins a 70 flors que sorgeixen des de les axil·les de bràctees, les inferiors semblants a les fulles i les superiors amb forma d'escama.
* Morfologia i color del periant: Flors grans i nombroses, simètriques lateralment, actinomorfes, horitzontals, de 2 a 3 cm de diàmetre; piramidals de color rosat púrpura clar o a vegades blanc; d'aquí deriva el nom ”adelfilla”.
Corol·la cruciforme composta per quatre grans pètals pedunculats, de color lila o púrpura, més aviat arrodonits; els superiors tendeixen a ser més curts que els inferiors, en forma d'ungla. Quatre sèpals actinomorfs lanceolats lineals, vermellosos per fora, gairebé tan llargs com la corol·la (poden fer fins a 1,3 cm de llargada). Estigma amb quatre lòbuls.
* Androceu: consisteix en 8 estams, (4 opositipètals i 4 alternipètals) monadelfs, singenèsics i disposats en dos verticils. A més a més, són confluents, inclusos respecte a la corol·la i juntament amb l'estil estan corbats cap a baix.
* Gineceu: ovari ínfer i epigidi. Forma un tub tetralocular del qual sorgeix un estil reflex que finalitza en un estigma quadricular.
* Fruit: El fruit és simple dehiscent. Les llavors són llises i s'agrupen en càpsules allargades i estretes amb quatre cel·les. Cada una està proveïda de diversos filaments plomosos.

## Farmacologia
### Part utilitzada (droga)

S'utilitza tota la planta però sobretot els brots joves i les fulles.

### Composició química

* Glucòsids: derivats del Kaempferol, querceto i myricetol.
* Esteroides: sitosterol-3-glucòsids, acil-sitosterolglicòsid i palmitat de beta-sitosterol.
* Àcids ursòlic i oleanòlic: tanins gàlics.

### Usos medicinals

Els brots joves i les rels, de gust dolç, es recullen abans de la floració i es preparen com si fossin espàrrecs. Les fulles s'assequen i així es poden utilitzar en infusions. Les fulles tendres s'utilitzen com a amanida o com a verdures semblants a la col. De les llavors se'n pot obtenir una fibra capaç de ser filada.

### Accions farmacològiques i propietats

Emulgent, tònica i astringent
* Sistema digestiu: important per combatre diarrees, gastroenteritis i en general totes les inflamacions de la mucosa digestiva gràcies al seu alt contingut en emol·lients.
* Sistema genitourinari: acció inhibidora de la síntesi de prostaglandina, es recomana en el tractament de l'adenoma de la pròstata.
* Sistema respiratori: s'aplica en el tractament de tos espasmòdica i asma.
Per via externa s'ha recomanat tradicionalment com a emulgent i astringent, aplicat en forma de compresa sobre diverses faccions de la pell. Degut aquest mateix motiu, forma part de la composició d'alguns productes cosmètics per a pells sensibles. Inhibeix els enzims que col·laboren en la transformació de la testosterona en dihidrotestosterona (responsable de malmetre el fol·licle pilós i desencadena la pèrdua lenta de cabell (sobretot en homes). Tòpicament, s'utilitza en cas d'estomatitis (inflamació de la mucosa bucal), meningitis i faringitis, en forma de gargarismes, amb un efecte inflamatori.

### Toxicitat

S'ha de tenir en compte amb l'alcohol de l'extracte fluid.

## Observacions

En determinats països d'Amèrica del Nord com Alaska on les condicions climàtiques són òptimes per a la vida d'aquesta planta, se n'extreu la mel i es comercialitza. La mel d'Epilobium angustifolium és gairebé descolorida, de textura sedosa i llisa i de gust lleuger (se l'anomena "xampany de tota la mel").
Amb les fulles seques s'elabora un te dolç anomenat a Rússia Kaporie (10% de tanins). Durant la Segona Guerra Mundial, després del bombardeig de Londres, en molts dels solars amb enderrocs abandonats aviat va néixer aquesta planta. Floreixen des de finals de primavera fins a finals d'estiu.

### Aplicacions

* Infusions: 5g per tassa. Tres tasses al dia.
* Extracte sec (5:1): 300mg per càpsula, una a tres al dia.
* Extracte fluid (1:1): 30-50 gotes, una tres vegades el dia.
* Ús extern: Extracte glicòlic (1:5); en gels o cremes.

## Galeria d'imatges

* Aspecte general
* Detall fulles
* Detall flors
* Flors
* Detall fruit i llavors

## Notes i referències

* ↑ Herbari virtual de la Mediterrània occidental: epilobi
* ↑ Sinònims: Epilobium Angustifolium L.
* ↑ Botanical-online:fichas de plantas
* ↑ Asturnatura: ecologia
* ↑ «Geocities: Mil y una hierba». Arxivat de l'original el 2003-05-10. [Consulta: 10 maig 2003].
* ↑ Ayuntamiento de Granada
* ↑ «Plantas a diario: Epilobium». Arxivat de l'original el 2010-08-18. [Consulta: 16 abril 2009].
* ↑ British Columbia Outdoor Wilderness Guide: Fireweed
* ↑ «Chamerion angustifolim». Arxivat de l'original el 2009-04-22. [Consulta: 16 abril 2009].
* ↑ Hipernatural
* ↑ Plantes medicinals en jardinaria:infojardin
* ↑ «Mel d'Epilobi (en anglès)». Arxivat de l'original el 2009-03-22. [Consulta: 16 abril 2009].

## Bibliografia

* BERDONCES I SERRA. Gran Enciclopedia de las plantas medicinales: Terapia natural para el Tercer Milenio. Tikal ediciones. p. 404.
* BEWLEY, J. D.; BLACK, M. (1985). Seeds Physiology of Development and Germination. New York: Plenum Press.
* DE BOLÒS, O.; VIGO, J.; MASALLES, R. M.; NINOT, J. M. (2005). Flora: Manual dels Països Catalans. 3ª ed. Barcelona: Portic (Enciclopèdia Catalana).
* DÍAZ GONZÁLEZ, T. E.; FERNÁNDEZ-ÁLVAREZ, M. C.; FERNÁNDEZ PRIETO, J. A. (2004). Curso de Botánica. Ediciones Trea S.L.
* FONT QUER, P. (1980). Plantas Medicinales: El Dioscórides Renovado. 6ª ed. Barcelona: Editorial Labor S.A.
* FONT QUER, P. (2001). Diccionario de Botánica. 2ª ed. Barcelona: Península. p. 376.
* FOURNIER, P. (1977). Les Quatres Fleurs de France. 2ª ed. Paris: Éditions Lechevalier.
* GRAHAM, E.; GRAHAM, M.; WILCOX, W. (2006). Plant Biology. 2ª ed. London: Pearson Education, Inc.
* GRAU; JUNG; MÜNKER. (1997). Plantas medicinales: bayas, verduras silvestres. Barcelona: Ed. Blume.
* LAUNERT, E. (1982). Guía de las plantas medicinales y comestibles de España y Europa. Barcelona: Omega. p. 86.
* PALUNIN, O.; SMYTHIES, B. E. (1981). Guía de campo de las flores de España, Portugal y Suroeste de Francia. 2ª ed. Barcelona: Omega, S. A. p. 292.
* SITTE, P.; WEILER, E. W.; KADEREIT, J. W.; BRESINSKY, A.; KÖRNER, C. (2003). Strasburger: Tratado de Botánica. 3ª ed. Barcelona: Omega. p. 776, 841.
* WETTSTEIN, R. (1994). Tratado de Botánica Sistemática. Buenos Aires: Editorial Labor S. A. Argentina.