# Ester de Andreis

Ester de Andreis (Gènova 1901 - Menèrba, 19 de setembre de 1989) va ser una escriptora, poetessa i traductora italo-espanyola. És considerada com una de les poetesses que han portat a estudiar l'autoria de poesia per part de dones en els temps posteriors a la Guerra Civil Espanyola com un apartat especial dins de la història de la literatura d'aquests anys.

## Notes biogràfiques

Espanyola d'adopció, va arribar d'Itàlia amb els seus pares quan tenia set anys. Segons ella mateixa afirma en una entrevista va estudiar a Anglaterra.
Es va fer especialment coneguda entre els poetes de la Barcelona de la postguerra a causa de les tertúlies literàries que organitzava setmanalment a sa casa, una torrassa noucentista del carrer de Ganduxer número 55, prop de la via Augusta. Aquestes trobades es van seguir celebrant durant cinquanta anys després d'enderrocada la casa, en la nova residència de la poetessa molt propera l'anterior. En elles hi van convergir assíduament diverses generacions de personalitats literàries i d'altres disciplines com Jordi Rubio, Joan Teixidor, Dionisio Ridruejo, Carles Soldevila, Eugenio Nadal, Juan Ramón Masoliver, Joan Vinyoli, Guillem Díaz-Plaja, Sagarra Riquer, Jordi Maragall, Marià Manent, els jesuïtes Bertran i Batllori, Arderiu, Vancells, Dámaso Alonso, Ungaretti, el Comte de Keyserling, Vicente Aleixandre, etc. En paraules de Dionisio Ridruejo, van ser "punt de reunió per a escriptors catalans, forasters i transeünts (en aquella casa, per exemple, vaig conèixer jo a Vicente Aleixandre)".

## Personalitat

Ridruejo la descriu com "decididament suau i a mitja veu, una mica absorta... Molt sensible, molt colpejada per la bellesa de les coses, inclinada a un èxtasi en el qual es beu el més bell i sensible del món: la flor, la tarda, la distància de la muntanya...", mentre que Albert Manent, explica en el seu obituari de La Vanguardia que el seu pare, que havia estat visitant habitual de l'escriptora, comentava que "tenia un encant, un charme, un senyoriu, una dolçor que deixaven en el record una petjada perenne. Parlava amb musicalitat i deixava entreveure la seva educació italiana i anglesa".
Ella mateixa afirmava que l'afició de llegir li va venir des de molt petita, encara que, en les seves pròpies paraules, "els desitjos d'escriure els vaig tenir per primera vegada en començar a traduir els Diaris de Katherine Mansfield. Llavors vaig començar a estudiar seriosament el castellà amb el professor Oliver Asín, qui, d'una manera indirecta, em va empènyer a escriure, instant-me al fet que, en lloc de traduir a aquells autors, "amb el que no aniria a cap lloc", escrivís cada dia una pàgina sobre el que havia vist, pensat o sentit durant el dia". Admetia la seva preferència pel "dolce stil nuovo" de Leopardi, els romàntics anglesos, Machado i Juan Ramón Jiménez.

## Obres
### Poesia

Prímulas (1943), publicada per Edicions Mediterrànies, és considerada com la seva obra poètica principal. En ella evoca "les prímules dels prats de la meva infància". Acusa influències de Juan Ramón Jiménez i d'Antonio Machado, entre d'altres.
Pastor en Morea (Ínsula, Madrid, 1961), versos inspirats en un viatge que va fer a Grècia i Sicília. Prologat per Teixidor, aquest qualifica la seva poesia de "meravellosament descriptiva".
Instantes (Ed. Joventut, 1982), últim llibre de poesia publicat per l'autora. Alguns dels poemes que presenta són fines i delicades traduccions d'uns altres que ella mateixa havia escrit en italià, com "Il figlio che senar ebbi", amb influències de Machado i Maragall arrelades en l'ambientació d'una naturalesa gairebé ossiànica.
D'entre els seus llibres en italià sobresurt una hagiografia lírica de Santa Clara publicada en espanyol per l'Editorial Herder (1959).
Sant Joan: és una altra hagiografia, publicada en castellà per Edicions Destino (1967).
La políglota Ester de Andreis va publicar, a més, versions castellanes d'altres idiomes, no només de l'italià: traduccions del francès, com el Cancionero amoroso de Luisa Labé (en l'editorial Adonaís, 1956), o de l'anglès, com el Diario, La casa de muñecas i Felicidad de Katherine Mansfield, o els Sonetos del Portugués d'Elizabeth Barrett Browning.

## Afins

Hi ha tot un conjunt de poetesses que se solen associar per al seu estudi en sintonia amb Ester de Andreis, encara que moltes d'elles estan incloses en els seus respectius moviments compromesos contemporanis (com la poesia arrelada, desarrelada, social, etc.) i presenten diferències polítiques o ideològiques. Són, entre moltees altres: Alfonsa de la Torre, Ana Inés Bonnin, Ángela Figuera Aymerich, Angelina Gatell, Beatriz Domínguez, Carmen Conde, Celia Viñas, Chona Madera, Clemència Laborda, Concha Zardoya, Ernestina de Champourcín, Glòria Fuertes, Josefina de la Torre, Josefina Romo Arregui, Luz Pozo Garza, María Alfaro, María Beneyto, Mercedes Chamorro, Montserrat Vayreda, Pilar Váquez Cuesta, Pino Ojeda, Pura Vázquez, Susana March, o Trina Mercader.

## Referències

* ↑ Freijanes, J. B. i Tskitishvili, N., Historia de la literatura española.
* 1 2 «Marià Manent». [Consulta: 2 agost 2017].
* ↑ Digitals, Servei de Recursos. «Cartes de Carles Riba - Institut d'Estudis Catalans». [Consulta: 2 agost 2017].
* 1 2 Entrevista a Ester de Andreis a La Vanguardia
* ↑ La Vanguardia, edició 21 de setembre de 1989
* ↑ DD.AA.. Dionisio Ridruejo: de la Falange a la oposición (en castellà). Madrid: Taurus, 1976, p. 271.
* ↑ Pàgina contemporània del diari ABC en què es ressenya l'edició espanyola de la hagiografia.
* ↑ Conde, C. Poesía femenina española, 1939-1950 (en castellà). Barcelona: Bruguera, 1970.