OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Percina tanasi

Percina tanasi és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja caragols de riu dels gèneres Leptoxis and Lithasia, larves de tricòpters (Glossosoma, Hydropsyche i Brachycentrus), larves de mosquit i nimfes d'efemeròpters.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima temperat (36°N-34°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: conca del riu Tennessee a l'est de Tennessee i el nord de Geòrgia (els Estats Units).

## Referències

* ↑ BioLib
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Etnier, D.A. i W.C. Starnes, 1993. The fishes of Tennessee. The University of Tennessee Press, Knoxville (Tennessee), Estats Units.
* ↑ Hugg, D.O., 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. i Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater (Maryland), Estats Units.
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
# Baixi bozuq

Baixi bozuq (Başı bozuk) és una paraula turca que vol dir "independent" o "sense cap", era un soldat irregular de l'exèrcit otomà, criat en temps de guerra. L'exèrcit va reclutar principalment albanesos i circassos com a bashi-bazouks, però els reclutes provenien de tots els grups ètnics de l'Imperi Otomà, inclòs esclaus d'Europa o Àfrica. Els bashi-bazouks tenien fama de ser indisciplinats i brutals, coneguts per saquejar i fer presa de civils com a resultat de una manca de regulació i de l'expectativa que es mantindrien fora de la terra. S'aplicava tant als rodamons originaris de províncies que arribaven a la capital Istanbul, com als subjectes del sultà que no estaven afiliats a cap cos militar, i d'aquesta segona accepció va derivar el nom dels auxiliars otomans a la guerra de Crimea (bashi-bozuk askeri); la majoria eren kurds, albanesos i circassians.
A "les aventures de Tintín" és un dels insults emprats pel capità Haddock.

## Referències

* 1 2 Houtsma, 1993, p. 670.
* ↑ Vizetelly, 1897, p. 83.
* ↑ «Bashi-Bazouk». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* ↑ Horatio Clare. Running for the Hills: A Memoir. Simon and Schuster, 11 March 2008, p. 168–. ISBN 978-0-7432-7428-9.
# Mireia Borrás Pabón

Mireia Borrás Pabón (Madrid, 14 d'octubre de 1986) és una política espanyola diputada de Vox al Congrés dels Diputats per la Comunitat de Madrid des del 3 de desembre de 2019. És llicenciada en Econòmiques i Periodisme, i Màster en Finances per la Universitat Carles III de Madrid, i un màster en Direcció i Gestió d'Empreses de Moda, gràcies a una beca l'any 2015 del Centro Superior de Diseño madrileny. Ha estat també consultora en dues de les quatre Big Four, primer a KPMG Espanya i posteriorment a Ernst & Young (EY) a Londres, col·laborant també com a consultora freelance en projectes d'impacte social, i ha fundat dues empreses relacionades amb tecnologia i la sostenibilitat. Mireia Borrás és també accionista de l'empresa GoiPlug de la qual posseeix el 51% de les accions del grup, una empresa dedicada a la fabricació de bateries portàtils ecològiques. El seu compromís amb la defensa del medi ambient sovint hauria sigut assenyalat perquè podria contradir la postura negacionista del canvi climàtic de Vox, però Mireia no s'ha pronunciat al respecte, i només s'ha limitat a assistir a actes com la Conferència de l'ONU sobre el Canvi Climàtic 2019 sense fer-hi declaracions.

## Referències

* ↑ Palmero, María «Por qué Mireia Borrás, la diputada "pibón" de Vox, participa en un reality de La Sexta». Vozpópuli, 28-09-2020 [Consulta: 17 agost 2021].
* ↑ «Mireia Borrás Pabón (Madrid)». VOX. [Consulta: 17 agost 2021].
* ↑ Salvado, Nico «Mireia Borrás, la députée d'extrême-droite espagnole qui fait le buzz». Equinox, la radio française de Barcelone, 17-01-2020 [Consulta: 17 agost 2021].
* ↑ Marcos, Minerva «El negocio ecológico de la diputada de Vox Mireia Borrás». Moncloa, 10-01-2020 [Consulta: 17 agost 2021].
* ↑ Chao Rodríguez, Manuel Angel «Quién es Mireia Borrás, la diputada de VOX de la que todos hablan». Moncloa, 22-01-2020 [Consulta: 17 agost 2021].
# Royal Collection

La Royal Collection del Regne Unit és l'extensa col·lecció d'obres d'art i objectes decoratius de la família reial britànica. El seu propietari formal és el rei Carles III d'Anglaterra com actual titular de la corona. La Royal Collection roman lligada a la corona i a la nació, no es pot vendre ni dividir, i els successius monarques estan obligats a garantir la seva integritat. La Royal Collection és l'última gran col·lecció de la reialesa europea que continua sota propietat formal dels reis.
Altres col·leccions similars, com les d'Espanya, França i Rússia, van ser nacionalitzades entre els segles XVIII i XX, i es custodien (almenys en part) en museus estatals com el Museu del Prado, el Louvre de París i l'Ermitage de Sant Petersburg.
La col·lecció real anglesa es desplega per les diverses residències reals del país, tant en galeries d'exhibició obertes al públic com decorant les estades privades que habita la Família Real. Els seus nuclis més valuosos es concentren al Palau de Buckingham, el Castell de Windsor i el palau de Hampton Court.
Altres peces de la col·lecció s'exhibeixen prestades de manera més o menys perllongada en museus públics del país, com la National Gallery de Londres i el Victoria and Albert Museum.
Encara que és difícil posar preu a un conjunt tan extens, alguna font estima el seu valor global en 10.000 milions de lliures esterlines.

## Enllaços externs

* Royal Collection - Lloc web oficial
# Castell d'Edimburg

El castell d'Edimburg és una antiga fortalesa que domina l'horitzó de la capital d'Escòcia, des de la seua posició a sobre del Castle Rock. És la segona atracció turística del país més visitada. L'ocupació humana del lloc es remunta al voltant del segle ix aC. El castell que tenia guarnició al nom de Maria I d'Escòcia, es va convertir en el focus de la Guerra civil mariana i es va rendir només després d'una intervenció anglesa el maig de 1573. Tal com està avui, algunes de les estructures del castell daten d'abans del segle xvi durant l'Assalt Lang, amb la notable excepció de la Capella de Santa Margalida, l'edifici més antic d'Edimburg, que data de principis de segle xii.

## Referències

* ↑ "The refurbished Kelvingrove Art Gallery and Museum has knocked Edinburgh Castle off the top spot as Scotland's busiest tourist attraction", BBC News Scotland, accessed 3 May 2007.
* ↑ Wormald, Jenny. Mary, Queen of Scots (en anglès). Londres: George Philip, 1988, p. 184. ISBN 978-0-540-01131-5.

## Bibliografia

* Ashmole, Myrtle. Harpers Handbook to Edinburgh. Noel Collins, 1981. ISBN 0-907686-00-1.
* Driscoll, S.T., Yeoman, Peter, and Clark, Jane. Excavations within Edinburgh Castle in 1988-91. Society of Antiquaries of Scotland, 1997. ISBN 0-903903-12-1.
* Fernie, Eric «Early Church Architecture in Scotland». Proceedings of the Society of Antiquaries of Scotland, 116, 1986, pp.393-411. Arxivat de l'original el 2009-03-26 [Consulta: 2 desembre 2008].
* Harris, Stewart. The Place Names of Edinburgh: Their Origins and History. Steve Savage, 2002. ISBN 1-904246-06-0.
* Salter, Mike. The Castles of Lothian and the Borders. Folly Publications, 1994. ISBN 1-871731-20-8.
* Scott-Moncrieff, George. Edinburgh, 1965. ISBN 0-05-001829-9.
* Tabraham, Chris. Scotland's Castles. BT Batsford/Historic Scotland, 1997. ISBN 0-7134-7965-5.
* Tabraham, C.J.. Edinburgh Castle: Official Guide. Historic Scotland, 2003. ISBN 1-903570-33-6.
* Tabraham, C.J.. Edinburgh Castle: Official Guide. Historic Scotland, 2008. ISBN 1-903570-33-6.

## Enllaços externs

* www.edinburghcastle.gov.uk Arxivat 2015-09-02 a Wayback Machine.
* Undiscovered Scotland's page on Edinburgh Castle
# Francisco Espíldora Muñoz

Francisco Espíldora Muñoz (nascut el 22 d'octubre de 1948) és un exfutbolista espanyol. Va competir en el torneig masculí dels Jocs Olímpics d'estiu de 1968.

## Clubs

| Club | Any |
| Reial Madrid CF | 1969-1970 |
| Vila-real CF | 1971 |
| Racing de Santander | 1971-1975 |
| Cadis CF | 1975-1976 |

## Referències

* ↑ «Francisco Espíldora Olympic Results». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC. [Consulta: 21 octubre 2018].

## Enllaços externs

* Fitxa a footballdatabase.eu
# Acanthocybium solandri

Acanthocybium solandri és una espècie de peix de la família dels escòmbrids i de l'ordre dels perciformes present a l'Atlàntic, l'Índic i el Pacífic, incloent-hi el Carib i la mar Mediterrània.
Els adults poden assolir els 250 cm de longitud total i els 83 kg de pes.

## Referències

* ↑ Cuvier, Georges; Valenciennes, A. Histoire naturelle des poissons (en francès). Tome huitième. Livre neuvième. Des Scombéroïdes, 1832, p. i-xix + 5 pp. + 1-509, Pls. 209-245.
* ↑ FishBase (anglès)
# Francisco Javier Sánchez Cano

Francisco Javier Sánchez Cano (Barcelona, 1965) és un politòleg català, actual director del Centre d’Estudis de Temes Contemporanis des de setembre de 2024.
Nascut a Barcelona l'any 1965, és llicenciat en Filologia Anglogermànica per la Universitat de Barcelona i en Ciències Polítiques i Sociologia per la Universitat Autònoma de Barcelona.
Entre 1992 i 2001, va treballar com a investigador i professor ajudant de Relacions Internacionals a la Facultat de Ciències Polítiques de la Universitat Autònoma de Barcelona i també va ser professor al Màster de la Fundació CIDOB.
Del 2001 al 2005, va ocupar el càrrec de secretari general del Centre Iberoamericà de Desenvolupament Estratègic Urbà (CIDEU) i va actuar com a assessor a l'Ajuntament de Barcelona. Posteriorment, entre el 2005 i el 2008, va ser director de Polítiques de la Unió Europea al Govern de Catalunya.
Entre el 2008 i el 2011, va dirigir el Centre Europeu de les Regions de l'Institut Europeu d'Administració Pública. Des del 2012 fins al 2023, va ser responsable de Planificació, Seguiment i Avaluació a la Direcció General de Cooperació al Desenvolupament de la Generalitat de Catalunya.
Ha publicat diversos articles sobre la cooperació descentralitzada i la participació subestatal en la integració regional i en les agendes globals. A més, ha impartit cursos a la UOC i a la Universitat Internacional d’Andalusia. El 2016 va obtenir el doctorat en Ciència Política amb la tesi titulada “Els governs no centrals i les seves xarxes: anàlisi del seu rol com a actors a la governança global”.
Actualment (2024) és vicepresident de l'Associació per a les Nacions Unides a Espanya, membre de FundiPau i forma part de diverses organitzacions professionals, com l’Associació Catalana de Gestió Pública i la Xarxa Espanyola d’Estudis de Desenvolupament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Redacció. «Francisco Javier Sánchez Cano, nou director del Centre d’Estudis de Temes Contemporanis», 25-09-2024. [Consulta: 12 desembre 2024].
* 1 2 «El Govern nomena nous càrrecs del Departament d’Unió Europea i Acció Exterior». [Consulta: 12 desembre 2024].
# Litràcies

Les Litràcies (Lythraceae) són una família de plantes amb flor de l'ordre de les mirtals. Normalment són plantes herbàcies amb alguns arbusts i arbres. Tenen una distribució cosmopolita. Lythraceae inclou el magraner que abans es considerava dins de la família Punicaceae. La família inclou unes 500-600 espècies distribuïdes en 32 gèneres.

## Taxonomia

Els gèneres de la família Lythraceae que són autòctons als Països Catalans són:Ammannia, Peplis i Lythrum. Hi ha entre 28 i 32 gèneres:
* Subfamília Lythroideae Juss. ex Arn. 1832 = 'Lythraceae sensu stricto', 28 gèneres:
** Adenaria
** Ammannia
** Capuronia
** Crenea (planta)
** Cuphea
** Decodon (planta)
** Didiplis
** Diplusodon
** Galpinia
** Ginoria
** Haitia
** Heimia
** Hionanthera
** Koehneria
** Lafoensia
** Lagerstroemia
** Lawsonia
** Lourtella
** Lythrum
** Nesaea (planta)
** Pehria
** Pemphis
** Peplis
** Physocalymma
** Pleurophora
** Rotala (Rotala rotundifolia)
** Tetrataxis
** Woodfordia
* Subfamília Punicoideae (Horan. 1834) S. A. Graham, Thorne & Reveal 1998 = 'Punicaceae'
** Punica
* Subfamília Sonneratioideae (Engl. i Gilg 1924) S. A. Graham, Thorne & Reveal 1998
** Sonneratia
* Subfamília Duabangoideae (Takht. 1986) S. A. Graham, Thorne & Reveal 1998 = 'Duabangaceae'
** Duabanga
* Subfamília Trapoideae Voigt 1845 = 'Trapaceae'
** Trapa

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1980

## Enllaços externs

* Graham, S. A., Thorne & Reveal «Validation of subfamily names in Lythraceae». Taxon, 47, 2, maig 1998, pàg. 435–436. DOI: 10.2307/1223775.
* Little S. A., Stockey R. A., and Keating, R. C. «Duabanga-like leaves from the Middle Eocene Princeton chert and comparative leaf histology of Lythraceae sensu lato». American Journal of Botany, 91, 2004, pàg. 1126–1139. DOI: 10.3732/ajb.91.7.1126.
* Lythraceae Arxivat 2005-04-24 a Wayback Machine. in L.Watson and M.J.Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants: Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. descriptions, illustrations, identification, information retrieval.
# Francisco de Villagra

Francisco de Villagra Velázquez (Santervás, Corona de Castella, 1511 - † Concepción; Xile, 22 de juliol de 1563) va ser un conquistador espanyol, Governador de Xile durant els períodes 1547-1549, 1553-1557 y 1561-1563.
Era fill d'Álvaro de Sarría i d'Ana Velázquez de Villagra, que no van contraure matrimoni, pel que se li va donar el cognom de la mare.
En arribar a Amèrica es va dirigir al Perú on va planejar al costat del capità Alonso de Mesa un intent d'alliberament de Diego de Almagro, presoner dels Pizarro. Descobert l'intent, va ser condemnat a mort, però Hernando Pizarro li va perdonar la vida. Va estar present a la fundació de Santiago de Nueva Extremadura, avui Santiago de Xile, el 1541,
Quan Pedro de Valdivia va decidir viatjar al Perú el 1548 a la recerca de reforços, li va encarregar a Villagra el govern interí. En començar el seu mandat va descobrir una conspiració dirigida per Pedro Sánchez de la Hoz que li va ocasionar la pena de mort. El 1551 va ser enviat al Perú a reclutar els homes necessaris per les campanyes al sud contra les tribus maputxes,
El 1553 va morir Valdivia a la batalla de Tucapel i les ciutats del sud el proclamen governador. A la Batalla de Marihuenyu de 1554 contra els indígenes va patir una severa derrota amb nombroses baixes i la destrucció de la ciutat de Concepción. Durant la guerra d'Arauco el guerriller Lautaro torna a vèncer els espanyols a Angol ia la refundada Concepción. Villagra marxa al sud, i aconsegueix introduir-se amb els seus homes per sorpresa al campament maputxe, matant Lautaro i vencent els araucans a la batalla de Mataquito, el 30 d'abril de 1557.

## Referències

* ↑ Quezada Vergara, Abraham. Diccionario de historia y geografía de Chile (en castellà). RIL Editores, 2011, p. 294.
* 1 2 Inostroza Córdova, Luis Iván «La colonización minera y agrícola en la ciudad Imperial del Sur de Chile: 1551-1561». Revista complutense de historia de América, 39, 2013, pàg. 107–127. ISSN: 1132-8312.
* ↑ Ortega Rubio, Juan. Historia de América: Tomo II (en castellà). BoD – Books on Demand, 2022-04-22, p. 155. ISBN 978-3-368-00100-1.
* ↑ Zavala Cepeda, José Manuel; Dillehay, Tom D. «THE "ARAUCO STATE" AGAINST THE SPANISH CONQUEST: RITUAL AND SOCIO-POLITICAL STRUCTURE OF THE ARAUCANO-MAPUCHES IN THE NAHUELBUTA VALLEYS DURING THE 16TH AND 17TH CENTURIES». Chungará (Arica), 42, 2, 12-2010, pàg. 433–450. DOI: 10.4067/S0717-73562010000200007. ISSN: 0717-7356.
* ↑ Cabero Matilla, Aurelia; Rodríguez Pérez, Francisco Javier «Francisco de Villagrá y Pedro de Valdivia». Argutorio: revista de la Asociación Cultural "Monte Irago", 4, 9, 2002, pàg. 26–28. ISSN: 1575-801X.
* ↑ Zuleta Carrandi, Joaquín «La arenga militar de doña Mencía de los Nidos, heroína de La Araucana». Mujer y literatura femenina en la América virreinal. Instituto de Estudios Auriseculares (IDEA), 2015, pàg. 115–125.
* ↑ Promis Ojeda, José «Formación de la figura literaria de Caupolicán en los primeros cronistas del Reino de Chile». Rebeldes y aventureros: del Viejo al Nuevo Mundo /. Iberoamericana Vervuert, 2008, pàg. 195–219.
# Eros i Psique

Eros i Psique és una pintura a l'oli exposada al Museu del Louvre de París realitzada per François Gérard el 1798.
La jove princesa Psique és sorpresa pel primer petó de Cupido, o l'Amor, que és invisible per a ella. El mite antic que aquí s'explica és una història d'amor però també una al·legoria metafísica: Psique és la personificació de l'ànima humana. L'obra pintada el 1798 per Gérard, un antic alumne de David, testimonia l'evolució del neoclassicisme cap a l'expressió de la sensualitat i una certa abstracció formal.
La relació d'Amor i Psique s'inspira en L'ase d'or de Luci Apuleu, i va ser un tema que van apreciar els artistes neoclàssics, pintors, escultors i literats. Els gests d'Eros, déu de l'Amor, són mesurats, mancats de passió i lliurament. Les línies del cos reflecteixen l'atenció que es concedeix a l'anatomia. L'expressió de Psique denota una relaxació serena però distant, com esforçant-se a amagar els seus sentiments. La capacitat de l'artista s'aprecia en la transparència del vestit que cobreix les cames de la noia.

## Vegeu també

* Al·legoria de l'Amor, Cupido i Psique obra de Goya, al MNAC

## Enllaços externs

* Fitxa al Louvre
# Finances corporatives

Les Finances Corporatives (en anglès Corporate Finance) són una àrea de les finances que se centra en la forma en què les empreses poden crear valor i mantenir a través de l'ús eficient dels recursos financers.
El propòsit de les finances és maximitzar el valor per als accionistes o propietaris. Les finances estan fermament relacionades amb altres dues disciplines: l'Economia i la Comptabilitat.
# Unió de la Llibertat

La Unió de la Llibertat (en polonès: Unia Wolności, UW) fou un partit polític liberal de Polònia. Va ser fundat el 14 d'abril de 1994. La major part dels seus membres havia estat membres de la Unió Democràtica (Unia Demokratyczna) i del Congrés Liberal Democràtic (Kongres Liberalno-Demokratyczny). El partit era dirigit per Tadeusz Mazowiecki (UD) i Donald Tusk (Congrés Liberal Democràtic).
A les eleccions parlamentàries poloneses de 1997 va obtenir el 13,4% i 60 escons, i formà part d'un govern de coalició amb Solidaritat-Aliança Democràtica de la Dreta (Akcja Wyborcza Solidarność) que va governar Polònia entre 1997 i 2000. El president de la Unió de la Llibertat va ser Leszek Balcerowicz. A les eleccions parlamentàries poloneses de 2001 va patir l'escissió Plataforma Cívica i no va assolir el 5% de vots necessaris per a assumir representació a l'Assemblea Nacional Polonesa.
El 2005 el partit va canviar el seu nom pel de Partit Democràtic (Partia Demokratyczna). El president del Partit Democràtic és Janusz Onyszkiewicz i a les eleccions parlamentàries poloneses de 2007 cap escó.

## Resultats electorals
### Sejm

| Any | Vots | % | Escons | +/– | Govern |
| 1997 | 1,749,518 | 13.4 (#3) | 60 / 460 | Nou | Coalició (1997–00) |
| 1997 | 1,749,518 | 13.4 (#3) | 60 / 460 | Nou | Oposició (2000–01) |
| 2001 | 404,074 | 3.1 (#9) | 0 / 460 | 60 | Extraparlamentari |

### Senat

| Any | Vots | % | Escons | +/– |
| 1997 | 2,943,527 | 11.35 | 8 / 100 | Nou |
| 2001 | Dins Senat 2001 | Dins Senat 2001 | 5 / 100 | 3 |

### Presidencials

| Any | Candidat | 1a volta | 1a volta | 2a volta | 2a volta | Resultat |
| Any | Candidat | Vots | % | Vots | % | Resultat |
| 1995 | Jacek Kuroń | 1,646,946 | 9.2 (#3) | Suport a Lech Wałęsa | Suport a Lech Wałęsa | Derrota |

### Assemblees regionals

| Any | % | Escons | +/– |
| 1998 | 10.3 (#4) | 76 / 855 | Nou |
| 2002 | 2.3 (#7) | 3 / 561 | 73 |

### Parlament Europeu

| Any | Vots | % | Escons | +/– |
| 2004 | 446,549 | 7.3 (#6) | 4 / 54 | Nou |

## Referències

* ↑ Paul G. Lewis. Political Parties in Post-Communist Eastern Europe. Routledge, 2000, p. 51–. ISBN 978-0-415-20182-7 [Consulta: 6 febrer 2013].
* ↑ Nordsieck, Wolfram. «Poland», 2001. Arxivat de l'original el 7 febrer 2005. [Consulta: 6 juny 2019].

## Enllaços externs

* Web Oficial
# Ivan Khandoixkin

Ivan Ievstàfievitx Khandoixkin (rus: Иван Евстафьевич Хандошкин, ucraïnès: Іва́н Оста́пович Хандо́шко, Ivan Ostàpovitx Khandoixko (1747 – 29 o 30 de març del 1804) va ser un violinista i compositor de l'lmperi Rus membre dels cosacs del Kuban. Ha estat descrit com "el millor violinista rus del segle XVIII".

## Biografia

Va néixer en una família cosaca prop del Myrhorod. Se'l relaciona amb la família de Hetman Danylo Apostol. Ostap, pare d'Ivan, va rebre formació de sastre, però amb el temps va esdevenir intèrpret de trompa i percussió professional en l'orquestra de la cort del tsar Pere III. Ivan va estudiar amb Tito Porta i va rebre la influència de Domenico Dall'Oglio i Pietro Peri. Va ser músic des de 1765 a la cort russa, de la qual més tard va ser mestre de capella, i va ensenyar violí a l'Acadèmia Musical Ekaterinoslavia, fundada per Grigori Potiomkin el 1785; però després de la mort de Potiomkin, Giuseppe Sarti rival de Khandoshkin, va obligar-lo a renunciar. Va tornar a Sant Petersburg el 1789.

## Obra

Entre les seves obres hi ha sis sonates per a violí i diversos cicles de variacions basats en cançons populars. La seva música (principalment per a violí) és comparable a la de contemporanis seus com l'estudiant de Giuseppe Tartini, Antonio Lolli (les acrobàcies del qual amb el violí precedeixen Paganini), Gaetano Pugnani, Ludwig Spohr i molts altres. La seva música era força desconeguda a Occident fins fa poc, quan la violinista Anastasia Khitruk va descobrir-ne algunes de les partitures i va començar a interpretar-ne diverses obres, i més tard les va gravar per a Naxos a Sant Petersburg, a l'església de Santa Caterina el 2005.

### Concert per a viola

L'anomenat Concert per a viola en do major, escrit el 1801, de Khandoixkin, publicat per primera vegada per l'State Publishing House, a Moscou, el 1947, i enregistrat a l'antiga Unió Soviètica per la discogràfica Melodya, amb Rudolf Barxai tocant la viola i dirigint l'Orquestra de Cambra de Moscou, en realitat no és una composició de Khandoixkin sinó un engany musical de Mikhail Goldstein.

## Referències

* 1 2 Geoffrey Norris, "Ivan Khandoshkin". The New Grove Dictionary of Music and Musicians online.
* ↑ Anne Mischakoff Heiles per a Naxos
* ↑ Khandoshkin and the Beginning of Russian String Music, UMI Press, 1984.
# Ivo Trumbić

Ivo Trumbić (Split, 2 d'abril de 1935 - Zagreb, 12 de març de 2021) fou un waterpolista i entrenador de waterpolo croat que va competir sota bandera iugoslava durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on guanyà la medalla de plata en la competició del waterpolo. Quatre anys més tard, als Jocs de Ciutat de Mèxic, guanyà la medalla d'or en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat d'Europa de waterpolo, de plata el 1962 i de bronze el 1966, així com dues medalles als Jocs del Mediterrani, de plata el 1963 i d'or el 1967. Jugà 159 partits amb la selecció nacional.
A nivell de clubs s'inicià al PVK Jadran. El 1962 fitxà pel HAVK Mladost, amb qui guanyà tres lligues de Iugoslàvia, el 1968, 1969 i 1970, i tres edicions de la Copes d'Europa de Waterpolo, el 1968, 1969 i 1970.
En retirar-se passà a exercir d'entrenador. El 1971 guanyà la lliga grega de 1971 amb l'Olympiakos i el 1976, als Jocs de Montreal, guanyà la medalla de bronze amb la selecció masculina dels Països Baixos. També entrenà el Pescara, amb qui guanyà la lliga italiana, la Copes d'Europa i la Supercopa d'Europa i la selecció grega, entre d'altres equips. El 2015 fou inclòs a l'International Swimming Hall of Fame i el 2020 va rebre el màxim honor esportiu de Croàcia, el Premi Franjo Bucar.

## Referències

* ↑ «Preminuo Ivo Trumbić» (en croat). [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ Editor, Dan D'Addona-Swimming World Managing. «Passages: Ivo Trumbic, Croatian Olympic Gold Medalist in Water Polo, Dies at 86» (en anglès americà), 16-03-2021. [Consulta: 7 desembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 «Olympedia – Ivo Trumbić». [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «Ivo Trumbic» (en anglès americà). [Consulta: 7 desembre 2023].