OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kristjan Palusalu

Kristjan Palusalu (Saulepi Rural Municipality, 10 de març de 1908 - Tallinn, 17 de juliol de 1987) va ser un lluitador estonià que va compaginar la lluita lliure i la lluita grecoromana durant la dècada de 1930. Fou el primer i únic lluitador de la història olímpica a guanyar la prova del pes pesant tant en l'estil lliure com grecoromà.
S'inicià en la lluita el 1929 i el 1931 ja guanyà el seu primer campionat estonià de lluita. La Gran Depressió va fer que no pogués participar en els Jocs Olímpics de 1932 perquè Estònia no hi envià cap equip.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va disputar dues proves del programa de lluita, una de lluita lliure i una altra de lluita grecoromana. En ambdues, el pes pesant de lluita lliure i el pes pesant de lluita grecoromana, guanyà la medalla d'or. El triomf fou celebrat arreu d'Estònia amb Palusalu i altres atletes estonians recorrent el país en ferrocarril donant discursos. Un terç dels habitants de Tallinn van anar a saludar-lo i el govern estonià li va regalar una granja. El 1937 guanyà el Campionat d'Europa de lluita d'estil grecoromà del pes pesant. A nivell nacional va guanyar 12 títols d'Estònia i el 1936 va ser escollit com a esportista estonià de l'any. El 1938 s'hagué de retirar de la competició per culpa d'una lesió a l'esquena.
Després que la Unió Soviètica ocupés Estònia el 1940, Palusalu va ser enviat a fer treballs forçats a Kotlas el 1941. Va intentar escapar amb altres presoners però va ser capturat al cap d'uns dies. Després va ser condemnat a mort juntament amb els seus companys fugitius, però se li va donar l'oportunitat d'anar a lluitar al front contra Finlàndia en la Guerra de Continuació. Allà va desertar cap al costat finlandès.
Va ser empresonat, però poc després se li va permetre tornar a la seva terra natal, aleshores sota ocupació alemanya. El 1944, amb l'arribada de l'exèrcit soviètic, va ser detingut de nou. Fou enviat a un camp de presoners a Sibèria, on va estar reclòs durant dos anys. Posteriorment se li va permetre treballar com a entrenador i àrbitre, així com participar en algunes competicions a Estònia.

## Referències

* ↑ Frucht, Richard. Eastern Europe: an introduction to the people, lands, and culture, Volume 1. ABC-CLIO, 2005, p. 97. ISBN 978-1-57607-800-6.
* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Kristjan Palusalu». [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ Daimar Lell, Kalle Voolaid. «Every Nation Has Her Own Olympics: The Estonian Example». la84foundation.org. [Consulta: 20 desembre 2011].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 24 octubre 2024].
* 1 2 3 «ESBL - Palusalu, Kristjan». [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ Helsingin Sanomat newspaper 13 May 2007
# L'aprenent de Pare Noel i el floc de neu màgic

L'aprenent de Pare Noel i el floc de neu màgic o La volva de neu màgica (títol original francès, L'Apprenti Père Noël et le flocon magique) és una pel·lícula de comèdia d'aventures nadalenca del 2013 realitzada per Gaumont Animation. Aquest llargmetratge d'animació va ser coproduït amb Snipple Animation i Dapaco Productions. Es tracta d'una seqüela de la pel·lícula d'animació del 2010 L'aprenent del Pare Noel. S'ha doblat al català oriental amb el títol de L'aprenent de Pare Noel i el floc de neu màgic, i al valencià per a À Punt amb el nom de La volva de neu màgica.

## Referències

* 1 2 «L'aprenent de Pare Noel i el floc de neu màgic». ésAdir. [Consulta: 24 desembre 2022].
* 1 2 «La volva de neu màgica». À Punt, 31-12-2022. [Consulta: 23 desembre 2023].
* ↑ «Santa's Apprentice 2». Snipple Animation. Arxivat de l'original el 28 març 2015. [Consulta: 7 gener 2016].
# La terrible veritat

La terrible veritat (títol original en anglès The Awful Truth) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Leo McCarey i estrenada l'any 1937.

## Argument

Jerry i Lucy Warriner són un matrimoni en tràmits de divorci que lluiten per la custòdia del seu gos, Mr Smith. Poc abans que surti la sentència de divorci, Jerry decideix que vol tornar amb Lucy, moment en què s'assabenta que la seva dona es va a casar amb un home de camp que s'ha fet ric gràcies al petroli. Jerry contraataca anunciant el seu compromís amb l'aristocràtica Molly Lamont.

## Comentaris

És una comèdia sobre la infidelitat d'una parella i els embolics del seu procés de divorci, especialment divertits pel que fa a la custòdia del gos. Basada en una obra teatral d'Arthur Richman, la pel·lícula va merèixer cinc nominacions de l'Acadèmia de Hollywood, però només el va guanyar McCarey com a millor director.

## Repartiment

* Irene Dunne: Lucy Warriner
* Cary Grant: Jerry Warriner
* Ralph Bellamy: Dan Leeson
* Alexander D'Arcy: Armand Duvalle
* Cecil Cunningham: Aunt Patsy
* Molly Lamont: Barbara Vance
* Esther Dale: Mrs. Leeson
* Joyce Compton: Dixie Belle Lee
* Robert Allen: Frank Randall
* Robert Warwick: Mr. Vance
* Mary Forbes: Mrs. Vance

## Premis i Nominacions
### Premis

* Oscar al millor director (Leo McCarey)

### Nominacions

* Oscar a la millor pel·lícula (Leo McCarey, Everett Riskin)
* Oscar al millor guió (Viña Delmar)
* Oscar a la millor actriu (Irene Dunne)
* Oscar al millor actor secundari (Ralph Bellamy)
* Oscar al millor muntatge (Al Clark)

## Referències

* ↑ «The Awful Truth». The New York Times.
* 1 2 «The 10th Academy Awards» (en anglès). Academy of Motion Picture Arts and Sciences. [Consulta: 10 desembre 2023].
# Hellen Obiri

Hellen Obiri (Kisii, Kenya, 13 de desembre de 1989) és una atleta kenyana, especialitzada en les proves de fons. Ha participat en 3 Olimpíades, guanyant 2 medalles de plata en la prova dels 5000m. A més, ha guanyat 4 medalles (2 d'or) en els Campionats del Món i 2 medalles d'or en els Campionats d'Àfrica.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| 1500m llisos | 3:57.05 | Eugene | 31 de maig de 2014 |
| 5000m | 14:18.37 | Roma | 8 de juny de 2017 |
| 10000m | 30:10.02 | Eugene | 16 de juliol de 2022 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2012 | Londres | 8a posició | 1.500m llisos |
| 2016 | Rio de Janeiro | 2 | 5.000m |
| 2020 | Tòquio | 2 | 5.000m |
| 2020 | Tòquio | 4a posició | 10.000m |
| Campionat del Món ||||
| 2011 | Daegu | 10a posició | 1.500m llisos |
| 2013 | Moscou | 3 | 1.500m llisos |
| 2017 | Londres | 1 | 5.000m |
| 2019 | Doha | 1 | 5.000m |
| 2019 | Doha | 5a posició | 10.000m |
| 2022 | Eugene | 2 | 10.000m |
| Campionat d'Àfrica ||||
| 2014 | Marràqueix | 1 | 1.500m llisos |
| 2018 | Asaba | 1 | 5.000m |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial d'atleta» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 7 gener 2024].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 7 gener 2024].
# Quartettsatz, D 103 (Schubert)

El Quartettsatz en do menor, D. 103 (en català: Moviment de quartet en do menor), fou compost per Franz Schubert el 1814. Es creu que podria ser l'únic moviment supervivent d'un quartet complet en do menor.

## Antecedents

Es creu que aquest moviment seria un dels diversos quartets venuts a Anton Diabelli per Ferdinand Schubert després de la mort del seu germà el 1828. Quedaren sense publicar i el manuscrit supervivent, que comprèn un moviment incomplet que finalitza amb una recapitulació va ser adquirida per la Gesellschaft der Musikfreunde durant la darrera meitat del segle xix. El musicòleg Alfred Orel va preparar una versió interpretable que va ser publicada el 1939.

## Estructura

La composició completada per ser interpretada consisteix en un sol moviment amb les indicacions Grave - Allegro i dura al voltant de 8 minuts.

## Referències
### Notes

* 1 2 (Ussi 2004, p. 6)
* 1 2 (Anderson 2007)
* ↑ (Black 1996, p. 171)

### Fonts

* Aderhold, Werner (editor). New Schubert Edition, Series VI, Volume 4: String Quartets II. Bärenreiter, 1994.
* Anderson, Keith (2007). Liner Notes to Schubert:String Quartets No. 7 (Naxos CD 8.557126). Recuperat 1 de desembre d 2013.
* Black, Brian (1996). Schubert's Apprenticeship In Sonata Form: The Early String Quartets ( (Tesi).) (Ph.D.) (PDF).
* Deutsch, Otto Erich (i altres). Schubert Thematic Catalogue (diverses edicions), No. 103.
* Ussi, Larius J. (Spring 2004). Franz Schubert's Unknown String Quartets - Part III (PDF). The Chamber Music Journal. 15 (1): 5–8. Consultat 1 de desembre de 2013.

## Enllaços externs

* Quartettsatz en do menor, D. 103: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Mollet de Peralada

Mollet de Peralada és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Fins al 1984 se'n va dir Mollet d'Empordà, i tradicionalment s'havia anomenat Mollet prop Peralada. És als peus de la serra de l'Albera, amb boscos de pins, alzines i matolls.

## Història

Disposat sobre una petita elevació de terreny, el poble és a prop de l'església romànica de Sant Cebrià, antiga possessió del monestir de Santa Maria de Vilabertran, d'una única nau amb absis, modificat posteriorment amb capelles laterals. Al veïnat de Les Costes hi destaca l'església de Sant Joan Degollaci del segle xviii. Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Mollet.
L'any 1846 el terme de Les Costes (Mollet de Peralada) va ser agregat al de Mollet per la política de reducció del número de municipis.

## Geografia

* Llista de topònims de Mollet de Peralada (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Mollet de Peralada | 200 |
| les Costes | 15 |
| Cagaloca | 0 |
| Font: Idescat ||

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 13 | 26 | 28 | 122 | 173 | 453 | 485 | 403 | 343 | 366 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 364 | 305 | 308 | 288 | 248 | 233 | 177 | 164 | 180 | 180 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 183 | 180 | 189 | 190 | 174 | 172 | 171 | 170 | 180 | 182 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 180 | 190 | 198 | 202 | 215 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Economia

Els conreus són de secà. Principalment la vinya, els vins de la qual pertanyen a la denominació d'Origen Empordà. Sobresurten els vins blancs macabeus, la garnatxa, els rosats i els negres. La Cooperativa Agrícola Mollet va ser fundada el 1954. La ramaderia de bestiar boví i porcí en complementa l'economia.

## Referències

* 1 2 Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ «Provincia de Gerona». Gaceta de Madrid, 184, 02-07-1916, pàg. 13 [Consulta: 18 agost 2020].

## Bibliografia

* Volumen 4. El meu país, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya. Barcelona, Edicions 62, 2006. ISBN 84-297-5571-3.
* Volum7. Catalunya poble a poble. Barcelona, Edicions 62, 2005. ISBN 84-297-5795-3.

## Enllaços externs

* Mollet de Peralada - Lloc web oficial
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# L'honestà negli amori

L'honestà negli amori és un dramma per musica en tres actes amb música del compositor Alessandro Scarlatti i llibret en italià de D F Bernini o Domenico Filippo Contini. Es va estrenar al Teatro di Palazzo Bernini de Roma el 3 de febrer de 1680.
Va ser escrita entre 1679 i 1680, quan Scarlatti tenia dinou anys, i va ser la seva segona òpera. L'ària de l'òpera Già il sole dal Gange ha obtingut una certa popularitat, perquè ha estat enregistrada per diversos cantants, com ara Luciano Pavarotti.

## Referències

* ↑ «www.amadeusonline.net». Arxivat de l'original el 2012-06-12. [Consulta: 18 novembre 2016].
# Federico Dupuy de Lôme y Paulín

Federico Dupuy de Lôme y Paulín (Barcelona, 22 de gener de 1855 - València, 1924) fou un militar i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill de l'empresari i polític Santiago Lluís Dupuy de Lôme. Ingressà a la carrera militar, arribant a comandant de cavalleria, que va deixar per a dedicar-se a la política amb el seu germà Enrique Dupuy de Lome y Paulín. Fou elegit diputat pel Partit Conservador per Sagunt a les eleccions generals espanyoles de 1903 i senador per la província de València el 1907-1908.

## Referències

* ↑ Muñoz de Prat, Javier. «Federico Dupuy de Lôme» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 26 octubre 2021].
* ↑ Paniagua Fuentes, Javier; Piqueras Arenas, José Antonio. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005 (en castellà). València: Institució Alfons el Magnànim, 2005, p.185. ISBN 9788495484802.
* ↑ «Fitxa del Congrés dels Diputats».
* ↑ «Fitxa del Senat».
# Monestir de Sant Esperit

El monestir de Sant Esperit (Sancti Spiritu del Monte) és un monestir franciscà del segle xvii enclavat en la serra de la Calderona a la vall de Toliu, al municipi valencià de Gilet (Camp de Morvedre).

## Història

El monestir va ser fundat per Maria de Luna, esposa de Martí l'Humà, arran de la pacificació de Sicília. Per a això, va obtenir la donació dels terrenys de Jaumeta de Poblet, vídua de Pere Guillem Català, senyor de Gilet, el qual va heretar la propietat juntament amb la seva filla Joana, i confirmà la donació del papa Benet XIII el 1403. El monestir fou creat el 3 de març de 1404.
El rei Ferran el Catòlic va sol·licitar la cessió del convent a les trinitàries, accedint al desig de sor Isabel de Villena; però això no va arribar a consumar-se i el monestir va romandre abandonat fins al 1491. El 1679 s'iniciaren les obres de reconstrucció de l'edifici ruïnós. El 1692, va tenir lloc la inauguració de l'església actual, després d'uns anys d'abandó.
Durant la Guerra de la Independència, els frares van abandonar el convent i es convertí en un hospital de sang. El 1813, tornen els frares i, ja en la desamortització, les extenses pinedes passen a mans de l'estat.
El 1835, els frares tornen a abandonar el convent, i l'ocupen novament el 1878; el declaren col·legi de missions per a Terra Santa i el Marroc el 1889 sota el patronat de la reial corona.
Després del parèntesi de la Guerra civil, va cobrar esplendor amb l'assistència d'un gran nombre de novicis, però actualment ha perdut la seva condició de col·legi. Hui dia, s'hi ha instal·lat un museu amb obres i documents interessants, encara que cal assenyalar que, fonamentalment, és un lloc d'esplai i descans, que té un servei d'alberg.

## Referències

* ↑ Fuster, Joan. Obres completes: Viatge pel Pais Valencià. Edicions 62, 1984, p. 107. ISBN 978-84-297-0164-7.
* 1 2 3 Carnicer, José Soler. Sierra Calderona y el Camp de Morvedre (en castellà). Carena Editors, S.l., 2001, p. 24. ISBN 978-84-87398-46-9.

## Enllaços externs

* Web oficial del monestir.
# La vieja música

La vieja música és una pel·lícula espanyola dirigida per Mario Camus en 1985.

## Argument

Martín Lobo és un uruguaià exiliat als Estats Units per raons polítiques que arriba a Lugo amb la seva filla per a fer-se càrrec de la direcció tècnica d'un equip de bàsquet, el Breogán, malgrat la seva poca experiència. Aprofitarà aquest fet com un pretext per a buscar a un vell amor.

## Repartiment

| Actor | Personatge |
| Federico Luppi | Martín Lobo |
| Charo López | Paloma |
| Antonio Resines | Ramón |
| Assumpta Serna | Luz |
| Jim Wright | Art Davies |
| Francisco Rabal | Domingo Ferreiro |
| Agustín González | Bravo Ortiz |
| Haydée Padilla | |

## Referències

* ↑ La vieja música a estelafilms.com
* ↑ Cuando Lugo se convirtió en plató de cine

## Enllaços externs

* La vieja música a Historia de nuestro cine
# Li (unitat)

El li (en xinès simplificat: 里; en xinès tradicional: 釐; en pinyin: Lǐ) és una antiga unitat de longitud de la Xina.
Un li equival a 500 m i es divideix en 180 zhang. La Gran Muralla també es coneixia tradicionalment com "La muralla dels 10.000 Li" (en xinès simplificat: 万里长城; en pinyin: Wànlĭ chángchéng), cosa que ve a significar una distància interminable.
Aquesta unitat és utilitzada també al Japó on es coneix com a ri i es divideix en 36 chō.

## Referències

* ↑ Gran Muralla de la Xina
Viccionari
# Mas del Pere Domènech

El Mas del Pere Domènech és un edifici del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És a les Quarterades, a tocar de Bellisens, entre la carretera de Salou i el camí de Bellissens. També se'n diu Mas del Xupena. L'accés principal és per la carretera de Salou, i té un segon accés pel camí de Vila-seca.

## Descripció

El mas és una construcció aïllada de planta quadrada i volum senzill, amb dues plantes d'alçada i coberta amb terrat i badalot. A la dreta té afegida una construcció de dues plantes. A l'esquerra una ampliació i uns coberts malmesos. Tot el conjunt és de creixement lineal. Les obertures no presenten composició simètrica, ni igualtat de forma ni de mida en cap de les façanes. Hi ha restes d'esgrafiats (abans era una llaçada feta amb fulles). La façana principal, del mas, té una porxada integrada en el quadrat de la planta, i la primera planta té dos balcons de baranes ornamentades. La barana d'obra remata la façana per sobre del ràfec. A la part alta de la façana hi ha un medalló amb un bust masculí a la zona davantera i femení a la posterior. Aquesta ornamentació és de pedra artificial.
A la dreta de l'edifici, hi ha un cos de planta baixa amb un pis que presenta una galeria d'arcs lobulats. A l'edifici se li han fet moltes reformes, canviant gairebé tota la construcció inicial. Davant del mas hi ha una placeta amb una massa d'arbres que la protegeix. És interessant la tanca, de ferro forjat, a l'entrada del jardí, entre pilastres (de pedra artificial) ornades amb motius florals.
Té una porció de terra en forma de L, plantada i cultivada de pruneres i figueres (2024). La plaça de davant del mas és un jardí amb pins, palmeres, llorers, tarongers, llimoners i uns frondosos plataners. La porta d'entrada al mas, de ferro forjat, té a banda i banda uns pinacles amb roses de pedra damunt dels pilars.

## Referències

* 1 2 «Mas Pere Domènech». Patrimoni Gencat. Arquitectura. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2015].
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 629. ISBN 8486387655.
* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 05: camí de Salou. Reus: l'Ajuntament; COAC, 2024, p. 23. ISBN 9788409559343.
* ↑ Pla especial urbanístic: catàleg de masos en sòl no urbanitzable, Reus. Reus: l'Ajuntament, 2004, p. 160-161.
# Pomatoschistus minutus

Pomatoschistus minutus és una espècie de peix marí de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes. Va ser descrit per Peter Simon Pallas el 1770.

## Morfologia

Els adults poden assolir fins a 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Noruega fins a la península Ibèrica, la mar Mediterrània i la mar Negra.

## Referències

* ↑ Pallas, Peter Simon; Voss, Christianus Fridericus. Spicilegia zoologica : quibus novae imprimis et obscurae animalium species iconibus, descriptionibus atque commentariis illustrantur (en llatí). Berolini: Prostant apud Gottl. August. Lange, 1767.
* 1 2 Koli, Lauri; et alii. «Pomatoschistus minutus (Pallas, 1770) Sand goby» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Muus, B. i P. Dahlström 1978. Meeresfische der Ostsee, der Nordsee, des Atlantiks. BLV Verlagsgesellschaft, Múnic. 244 p.

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Miller & Sanda (2008). "A new West Balkanian sand-goby (Teleostei: Gobiidae)". Journal of Fish Biology 72 (1): 259-270.
# Ma (kana)

En l'escriptura japonesa, els caràcters ま (hiragana) i マ (katakana) són dues mores o kanes que ocupen la 31a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre ほ i み; i el 30è en el poema iroha, entre や i け. En fonologia, una mora és la unitat superior al segment i inferior a la síl·laba.
En la taula de l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), es troba en la setena columna (a la qual dona el nom: ま行, columna «ma») i la primera fila (あ段, fila «A»).
Tant ま com マ provenen del kanji 末.

## Romanització

Segons els sistemes de romanització Hepburn modificat, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, ま, マ es romanitzen com a «ma».

## Escriptura

* El caràcter ま s'escriu amb tres traços:
* Traç horitzontal.
* Traç horitzontal a sota del primer.
* Traç que comença essent vertical de sota a amunt i acaba girant a l'esquerra i formant un bucle
* El caràcter マ s'escriu amb dos traços:
* Traç horitzontal que es torça cap avall a l'esquerra.
* Traç diagonal curt cap avall a la dreta.

## Altres escriptures

ま / マ en braille japonès :
| ま / マ ma | まあ / マー mā |
| Altres kanes en braille basades en ま ||
| みゃ / ミャ mya | みゃあ / ミャー myā |
* Alfabet fonètic: 「マッチのマ」 (la «ma de matchi», on matchi significa llumí)
* Codi Morse: －••－

## Referències

* ↑ «escriptura japonesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bernabé, Marc. Japonès en vinyetes. Norma editorail, maig del 2005, p. 17-19 i 26-28. ISBN 84-9814-162-1.
* ↑ Gilhooly, Helen. Beginner's Japanese Script (en anglès). Teach Yourself, 2003. ISBN 978-0-340-86024-3.
* ↑ «mora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Romanization of Japanese Kana – Modified Hepburn System» (pdf) (en anglès) p. 2. Government Digital Service (GDS) – The National Archives (Regne Unit), 01-10-2016.
* ↑ «Japanese Braille» (en anglès). Accessible Japan, 12-10-2015. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Ohta, Satoru. «The Earliest Japanese Telecommunication Technology» (en anglès). IEEE Conference Publication. Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE), 01-08-2017. DOI: 10.1109/histelcon.2017.8535723. [Consulta: 4 febrer 2024].

## Bibliografia

* López i Vidal, Lluc López i. L'escriptura japonesa. Editorial UOC, 2008. ISBN 978-84-9788-772-4.
* Nolla i Cabellos, Albert. L'escriptura en kanji (pdf). Barcelona: Universitat Oberta de Catalunya, p. 40.
# Mas del Querol

El mas del Querol és un mas que es troba a la carretera de Castellvell, pujant cap a aquest poble des de Reus i dins del seu terme municipal, a la banda dreta, damunt del mas del Lozano.

## Descripció

És un edifici compacte, amb un cos central rectangular de planta baixa i un pis, a més d'unes golfes sota la coberta a dues vessants en forma de L, i la resta és un terrat. A la façana s'hi afegeix, a la planta baixa, un cos rectangular cobert per un terrat, i al costat, a la banda sud-oest, hi puja una torre quadrada amb planta baixa i tres pisos, que no té quasi finestres ni balconades, amb una coberta a quatre aigües, que té teules ceràmiques, com les altres del mas.
Les obertures principals i les pilastres tenen una sanefa de rajoles vidriades blaves i blanques, com un tauler d'escacs, com també el cos afegit i sota la coberta del mas i de la torre.

## Història

Per Ferran de Querol i de Bofarull, que era propietari del Palau Bofarull, Pere Caselles havia projectat una casa al carrer de Llovera, la casa Querol. Com a mas d'estiueig es va fer construir a la seva finca de la carretera de Castellvell un mas, sembla que per Domènec Sugranyes, que va reformar i ampliar un mas més antic. L'edifici és a un camí veïnal que surt de la carretera i dona accés a altres finques i masos i fa cap a la part del darrere del mas. Està rodejat d'un bosc d'alzines, palmeres i pins, molt dens, on hi ha una pista de tennis i una piscina.

## Referències

* ↑ Amigó Anglès, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 472. ISBN 8486387655.
* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus, vol. o1: camí de Castellvell. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 21. ISBN 9788409559305.