OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anaerobi obligat

Els anaerobis obligats són organismes anaeròbis incapaços de créixer en presència d'oxigen.

## Metabolisme

Els anaerobis obligats (estrictes) moren en presència d'oxigen a causa de la manca dels enzims superòxid dismutasa i catalasa, que convertirien el superòxid letal que es forma a les cèl·lules a causa de la presència d'oxigen. En lloc d'oxigen, els anaerobis utilitzen acceptors d'electrons alternatius per respirar, com ara sulfats, nitrats, ferro, manganès, mercuri i monòxid de carboni. El rendiment energètic d'aquests processos respiratoris és inferior al de la respiració d'oxigen, i no tots aquests receptors d'electrons són iguals.
* El més favorable (a part de l'oxigen) és el sulfat. En els sediments marins això condueix a grans quantitats de reducció de sulfat, que provoca la pudor d'ous podrits i el material negre que es poden trobar només uns quants centímetres per sota la superfície del sediment.
* El següent és el nitrat.
* Després, els ions metàl·lics.
* Finalment, es troba una zona de metanogènesi. S'obté molt poca energia a partir de la metanogènesi i cal processar grans quantitats de substrat per sobreviure.

## Exemples

Les espècies de Bacteroides i Clostridium són exemples d'anaerobis estrictes no formadors d'espores i formadors d'espores, respectivament.
Altres anaerobis obligats són Peptostreptococcus, Veillonella i Actinomyces.

## Referències

* ↑ Microbiology. 3rd. Wm. C. Brown Publishers, 1996, p. 130–131. ISBN 0-697-29390-4.
* ↑ «ANAEROBIC BACILLI». Arxivat de l'original el 2009-01-29. [Consulta: 10 març 2009].
# Numbat

El numbat (Myrmecobius fasciatus) és un petit marsupial endèmic d'Austràlia occidental. És l'únic membre del gènere Myrmecobius i la família dels mirmecòbids (Myrmecobiidae), una de les tres que componen l'ordre Dasyuromorphia. Malgrat el seu nom científic rarament menja formigues i gran part de la seva dieta es compon gairebé únicament de tèrmits.

## Referències

Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Viaggio in Egitto e in Terrasanta

Viaggio in Egitto e in Terrasanta (‘Viatge a Egipte i Terra Santa’) és un relat del viatge emprès per Leonardo Frescobaldi entre el 1384 i el 1385.

## Context

Frescobaldi s'havia trobat amb el seu amic Onofre dello Steccuto Visdomini, bisbe de Volterra, en nom de Carles III d'Anjou-Durazzo, rei de Nàpols. Aquest últim els havia encomanat avaluar el valor estratègic dels llocs que visitessin per a una potencial croada. El 10 d'agost, Frescobaldi, Jordi Guccio Guccio i Andreu di Francesco Runiccini sortirin de Florència cap a Venècia, on es reuniren amb uns altres quatre viatgers florentins: Simó di Gentile Sigoli, Antoni di Paolo Mei, Santi del Ricco i el sacerdot Bartomeu da Castelfocognano.

## Contingut

Els viatgers salparen el 4 de setembre. Frescobaldi, Gucci i Rinuccini portaven cadascun 400 ducats i 300 ducats en cartes de crèdit. Després de passar per Zacint, Modó i Coró, arribaren a Alexandria el 27 de setembre. Després d'un temps al Caire, el 5 d'octubre partiren cap al mont Sinaí, on arribaren el dia 28. Arribaren a Gaza el 12 de novembre, a Betlem el 21 i a Jerusalem l'endemà. Eixiren de Jerusalem el 2 de desembre, travessaren Samaria i entraren a Damasc el 9 de desembre. En sortiren el 29 de gener del 1385 i arribaren a Beirut després del 15 de febrer. Hi romangueren fins a principis de maig. Viatjaren a Venècia per mar. Durant la navegació, es trobaren amb diverses tempestes i arribaren a Itàlia després de diverses peripècies. Andreu Rinuccini i un altre company moriren durant el viatge.

## Anàlisi del text

Un cop a Florència, Frescobaldi començà a escriure els seus records de viatge amb el títol de Viaggio in Egitto e in Terrasanta (‘Viatge a Egipte i Terra Santa’). Aquest text no només descriu el pelegrinatge, sinó que també narra un viatge per terres estrangeres, dedicant especial atenció als aspectes seculars i comercials. Segueix una estructura de relat de viatge, detallant etapa per etapa les impressions de l'autor: les ciutats, les tradicions matrimonials dels «sarraïns», la gastronomia, la roba, l'agricultura, l'artesanat i els preus locals. No conté meravelles increïbles, però sí que presenta xifres superlatives, típiques de l'exotisme, tot procurant restar creïble en la descripció de les experiències del viatge.

## Referències

* 1 2 3 4 «FRESCOBALDI, Lionardo» (en italià).
# Escomberesòcids

Els escomberesòcids (Scomberesocidae) són una família de peixos marins epipelàgics, inclosa en l'ordre Beloniformes. Es distribueixen per aigües superficials temperades i tropicals de tots els oceans.

## Gèneres i espècies

Existeixen només quatre espècies agrupades en dos gèneres:
* Gènere Cololabis (Gill, 1896)
** Cololabis adocetus (Böhlke, 1951)
** Cololabis saira (Brevoort, 1856)
* Gènere Scomberesox (Lacepède, 1803)
** Scomberesox saurus (Walbaum, 1792) trumfau, agulla tonyinera
** Scomberesox simulans (Hubbs and Wisner, 1980)

## Referències

* ↑ Schwartz, Frank J. «Beloniform Fishes in North Carolina: Families Belonidae, Scomberesocidae, Exocoetidae and Hemiramphidae». Journal of the North Carolina Academy of Science, 122, 2, 2006, pàg. 63–69. ISSN: 2167-5872.
* 1 2 «FAMILY Details for Scomberesocidae - Sauries». [Consulta: 15 maig 2024].
* ↑ Bemis, Katherine E.; Collette, Bruce B. Family Scomberesocidae. Sauries (en anglès). Yale University Press, 2018-10-23, p. 79–88. DOI 10.12987/9781933789347-005/pdf?licensetype=restricted. ISBN 978-1-933789-34-7.
# Alter Pedroso

Alter Pedroso és una ciutat portuguesa de la parròquia i municipi d'Alter do Chão.
Va ser un poble i seu d'un municipi fins a l'inici del liberalisme. Aquest estava format només per la parròquia de la seu. En extingir-se, es va incorporar al també des de llavors suprimit municipi de Cabeço de Vide. La parròquia també es va extingir a finals del segle XIX i annexada a la d'Alter do Chão.

## Patrimoni

* Castell de Alter Pedroso
# Joan Blasco i Ribera

Joan Blasco i Ribera (Torres Torres, Camp de Morvedre, 17 de gener de 1928 - 9 de març de 2016) va ser un intèrpret i mestre valencià de dolçaina i tabal. N'és considerat un dels màxims exponents de la difusió i recuperació de la dolçaina i tabal com instruments musicals al País Valencià.
Nascut a Torres Torres, Joan Blasco es va traslladar a València de xicotet, on va aprendre a tocar el tabal i la dolçaina, sent deixeble de Josep Sanfeliu. En 1962, en va dirigir la primera escola de dolçaina i tabal coneguda, sota l'auspici de la Junta Central Fallera. Més tard, Blasco va fundar l’escola de dolçaina a Algemesí en 1975 i l’Escola Municipal de Dolçaina de València en 1977.
Joan Blasco va escriure el primer mètode d'ensenyament de dolçaina en 1981. Va promoure l'estandardització de la tècnica de dolçaina i l’afinació en sol. A partir de 1978, va organitzar diversos aplecs per difondre l'instrument per diferents comarques valencianes. A 1979 va gravar La dolçaina, el primer àlbum dedicat a l'instrument des de les primerenques gravacions d'Honorat Gil als anys 1920.

## Referències

* 1 2 «OBITUARI - JOAN BLASCO, DOLÇAINER MAJOR DE LA CIUTAT DE VALÈNCIA, per Pau Llorca. Publicat al Llibret Faller Falles de València 2017 de la Junta Central Fallera». [Consulta: 7 abril 2024].
* ↑ Soriano, Ferran Navarro i. Joan Blasco Ribera: (aproximació a la vida musical del mestre dolçainer). Àrea de Cultura de la Diputació de València, 2021. ISBN 978-84-7795-879-6.
* 1 2 3 «Hui fa 5 anys que va morir el dolçainer Joan Blasco» (en catalan), 09-03-2021. [Consulta: 28 novembre 2023].
* 1 2 3 Llopis, Jordi Sanchis. «Joan Blasco Ribera, mestre dolçainer», 05-07-2022. [Consulta: 28 novembre 2023].
* ↑ «TABALETERS (i 4)». [Consulta: 28 novembre 2023].
* 1 2 3 4 Adsuara Mora, Vicent «Una aproximació històrica a la dolçaina (2008)». Academia.edu.
* ↑ Pardo Pardo, Fermín; Jesús-María Romero, José Angel. La música popular en la tradició valenciana, 2001. ISBN 978-84-482-2827-9.
* ↑ «Documental 'Dolçaina: del carrer a l'aula' [subtitulado/subtitled (2010, Rubén Soler Ferrer)]». [Consulta: 7 abril 2024].
* ↑ Eva Ortiz (ed.). INSTRUMENTS DE LA TRADICIÓ MUSICAL VALENCIANA ( PDF). Alacant: BARRACA QUINA FUMAGUERA, 2019.
# Escudella de Carnestoltes a Sant Feliu de Codines

La festa de l'escudella de Carnestoltes és una de les activitats dels actes de Carnaval a la localitat de Sant Feliu de Codines. Consisteix en un dinar popular amb escudella que es cuina al carrer amb grans perols i foc de llenya i se serveix gratuïtament a tots els assistents. També es coneix com l'olla dels pobres, en referència a la seva tradició vinculada a la beneficència i l'ajut als necessitats.
Forma part del Catàleg del patrimoni festiu de Catalunya.

## Història

La tradició de fer un àpat d'escudella el dimarts de carnestoltes no és exclusiva de Sant Feliu de Codines, sinó que també se celebra a altres indrets com Castellterçol, l'Espluga de Francolí, el Ranxo de Vidreres o les Festes del Ranxo, una agrupació de municipis del Segre Mitjà que celebra aquesta tradició.
L'existència de la festa a Codines es remunta al segle XVIII, quan surt esmentada a Diario de los viajes hechos en Cataluña, una obra escrita per Francisco de Zamora, un funcionari reial que va recórrer el territori de Catalunya i va destacar aquesta festa a l'entrada del 21 de febrer de 1789, quan va visitar Codines. Aquest fet fa que sigui considerada la més antiga documentalment registrada.
La festa va continuar celebrant-se fins a la guerra civil. No es va tornar a celebrar fins a l'any 1979 quan els veïns del Pla de l'Os van recuperar la tradició el dimarts de carnaval. Del caràcter originalment benèfic s'ha convertit en una festa que aplega veïns i forasters ajudant o simplement gaudint de l'espectacle de les olles bullint.
A partir de l'any 2001 l'organització de la festa de l'escudella de Carnestoltes va estar a càrrec de l'Associació Cultural i Gastronòmica Sense Estovalles, amb el suport de l'Ajuntament. L'any 2022 l'Associació Amics de l'Escudella, en va prendre el relleu de la seva organització.

## Referències

* 1 2 «Escudella de Carnestoltes (Sant Feliu de Codines) / Inici - Patrimoni festiu - Generalitat de Catalunya». Arxivat de l'original el 2024-03-04. [Consulta: 25 gener 2024].
* 1 2 «Arxiu Festiu Febrer - Patrimoni cultural - Diputació de Barcelona». [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ «Festa de l'Escudella (Castellterçol) / Inici - Patrimoni festiu - Generalitat de Catalunya». Arxivat de l'original el 2024-01-26. [Consulta: 26 gener 2024].
* ↑ «Carnaval (Espluga de Francolí, l') / Inici - Patrimoni festiu - Generalitat de Catalunya». Arxivat de l'original el 2024-03-04. [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ «Lo Ranxo de Ponts / Carnaval / Festes i elements festius catalogats o declarats / Inici - Patrimoni festiu - Generalitat de Catalunya». Arxivat de l'original el 2024-04-19. [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ Descobrir.cat. «Festa del ranxo 2015». [Consulta: 26 gener 2024].
* ↑ de Zamora, Francisco. Diario de los viajes hechos en Cataluña (en castellà). Text en línia, 1789, p. 108.
* 1 2 «L'escudella de Carnestoltes de Sant Feliu de Codines - Fires, festes, oci i llocs per visitar.». [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ «Sant Feliu de Codines. Escudella». Tomàs Mas Pascual, 03-04-2023. [Consulta: 26 gener 2024].
# Escut de Cadaqués

L'escut de Cadaqués és un símbol representatiu i oficial del municipi de Cadaqués, a la comarca de l'Alt Empordà. Té el següent blasonament:
| « | Escut caironat: d'or, un castell d'atzur obert; el peu ondat d'atzur amb un peix nedant d'argent. Per timbre, una corona mural de vila. | » |

## Història

L'actual escut d'armes oficial de Cadaqués fou aprovat per la Resolució PRE/2101/2024, de 7 de juny de 2024, publicada al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya núm. 9183, de 13 de juny de 2024. El procés per a la seva oficialització fou iniciat el 9 de novembre de 2023.
El castell és un senyal propi del poble que apareix al segell de Cadaqués més antic que es coneix, datat l'any 1580. La mar hi és present, en forma d'ones (actualment, un peu ondat), també des del segle xvi. El peix hi figura des de la dècada del 1980.

## Referències

* 1 2 3 «RESOLUCIÓ PRE/2101/2024, de 7 de juny, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Cadaqués». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 9183, 13-06-2024 [Consulta: 13 juny 2024].
* 1 2 «Aprovat definitivament el nou escut heràldic de Cadaqués». El Gerió Digital, 13-06-2024. [Consulta: 13 juny 2024].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà
# Partit d'Unitat Cristiana

El Partit d'Unitat Cristiana (noruec Kristent Samlingsparti, KSP) és un partit polític de Noruega d'ideologia conservadora cristiana. Va ser fundat el 26 de setembre de 1998 de la unificació del Partit Cristià Conservador, procedent d'una branca conservadora del Partit Democristià, i el Partit de la Coalició Nou Futur, escissió conservadors del Partit del Progrés. La seva ideologia està basada en el cristianisme, la interpretació literal de la Bíblia, i l'oposició a les reformes a l'Església de Noruega.
A les eleccions legislatives noruegues de 2001 va obtenir el 0,3% dels vots i a les de 2005 el 0,1% dels vots i, per tant, no té representació parlamentària.

## Enllaços externs

* (noruec) Kristent Samlingsparti - Web Oficial
# Mary Robinson

Mary Robinson (irlandès Maire Mhic Roíbin) (Béal an Átha, Comtat de Mayo 1944), nascuda Mary Therese Bourke, és una política irlandesa, la primera dona a presidir el seu país.
Filla de dos metges de família protestant protestant, va estudiar Dret al Trinity College de Dublín, on va graduar-se el 1967. Va estudiar també a King's Inn (Dublín) i a la Universitat de Havardad. El 1969 va ser nomenada professora al Trinity College de Dublín, essent la professora més jove de la història d'aquest centre universitari.
El 1970 es va casar amb el metge protestant Nicholas Robinson. Des d'aquest any fins al 1989 va ser senadora pel Partit Laborista Irlandès, bé que el 1985 l'abandonà per discrepàncies sobre l'acord angloirlandès. Va ser escollida Presidenta d'Irlanda del 1990 al 1997, ha estat la primera dona a ocupar el càrrec.
Durant el seu mandat prioritzà la lluita en favor dels drets i les llibertats de les dones i, en política internacional, el suport als drets humans, motiu pel qual el 9 de juny de 1997 fou nomenada Alta Comissionada de l'ONU pels Drets Humans, càrrec des del qual sovint ha polemitzat amb estadistes i organitzacions internacionals. En el marc del seu mandat, l'any 1998 presidí el 50è aniversari de la Declaració Universal dels Drets Humans. Dirigí les comissions internacionals d'investigació sobre la violació de drets humans a Palestina i a Timor Oriental, entre d'altres. Des del 1998 és rectora de la Dublin University. També és membre honorària del Trinity College de Dublín i doctora honoris causa de les universitats de Cambridge, Columbia, Toronto, Seül, Coïmbra, Califòrnia i Salamanca.

## Premis i reconeixements

* Va rebre el Premi Erasmus per la seva contribució a la construcció d'Europa.
* El 2006 fou guardonada amb el premi Premi Príncep d'Astúries de Ciències Socials.

## Referències

* 1 2 3 IT. «Mary Robinson - Premio Príncipe de Asturias de Ciencias Sociales» (en castella). Fundación Princesa de Asturias. [Consulta: 30 setembre 2023].
# Joan Brescó

Joan Brescó (Girona) fou un organista de la Catedral de Girona a partir de 1474.
Abans d'iniciar el seu mestratge a la seva Girona natal, Brescó va ser organista de l'església gòtica de Sant Joan de Perpinyà.
Brescó va assumir el magisteri de Pere Pons, organista de Vic,el 1473. Després que Pons no complís el seu contracte amb el Capítol. Com a conseqüència, va ser rellevat del magisteri el 1474, sent Brescó l'ocupant d'aquest carrec.
Aquest fet resulta molt rellevant per veure que, malgrat la Guerra Civil Catalana (1462 - 1472) i la cessió dels comtats del Rosselló i la Cerdanya per part de Joan II en favor de Lluís XI, va fer que els intercanvis musicals entre les ciutats de Girona i Perpinyà continuesin donant-se com havia estat tradicionalment gràcies a la precencia d'orgnaistes com Joan Brescó.

## Referències

* 1 2 3 Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Volum 10: Fons de la Catedral de Girona. 10. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona - Institut d'Estudis Catalans, 2019, p. XIII-LXXI.
# Escut de Castellgalí

L'escut oficial de Castellgalí té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un castell d'argent obert somat d'un gall d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Quan el castell de Castellgalí era part del patrimoni reial el castlà Berenguer de Castellgalí tenia unes armes d'atzur amb un castell d'argent fruit del seu llinatge.
Trobem un escut semblant al tractat de noblesa escrit per Pere Màrtir Ricard i Fargues entre 1834 i 1853. En aquesta versió hi trobem un castell maçonat d'atzur.
El gall aparegué posteriorment probablement a causa de l'antiga i errònia creença que el nom del poble significava "Castell del Gall". Probablement després d'una R.O. de l'any 1849 que manava a tots els municipis de l'estat tenir un segell propi. Amb tot sabem que en algun moment del segle XIX ja s'emprava l'escut amb tots els elements actuals. Inicialment l'escut era quadrilong però aquell mateix segle aparegué amb la forma caironada que encara té avui dia.
Durant la guerra civil espanyola s'emeté paper moneda al poble on hi apareixien els elements de l'escut al damunt. Aquests bitllets daten del 1937 i tenien valors de 50 cèntims i 1 pesseta.
A finals del segle XX l'escut no tenia timbre, això va canviar durant el procés d'adaptació a la normativa. L'estil del castell també va canviar ja que abans es representava amb una sola torre.
Va ser aprovat el 31 de juliol de 2002 i publicat al DOGC el 3 d'octubre del mateix any amb el número 3732.
Armes parlants relatives al nom del poble: s'hi representen el castell de Castellgalí (segle ix), que pertanyia a la Corona, i un gall.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2746/2002, de 31 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castellgalí.» (pdf). DOGC núm. 3732. Generalitat de Catalunya, 03-10-2002. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 Miralda i Iñigo, Alfred; Miralda i Iñigo, Jordi; Fulla i Abel, Mercé; Lozano i Palacín, Concepció; Calderón i Soler, Agnès. Els escuts municipals de Catalunya. Volum primer: el Bages. c/ Prol. Gral. Prim, 13. 3r. 1r. 0824-Manresa: L'heràldica catalana, Gener de 1997, p. 50, 51. ISBN 84-605-5481-3.
* ↑ «Arxiu Municipal de Barcelona». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «Apellido CASTELLGALÍ. Pagina de Heraldica, Apellidos, escudos y blasones». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ M. Gasol, Josep. L'escut de Manresa. Ajuntament de Manresa, 1992, p. 23. ISBN 84-87202-15-2.
* ↑ Gran geografía comarcal de Catalunya. 2: El Bages, el Berguedà, el Solsonès. - 1. ed. - 1981. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1981. ISBN 978-84-85194-16-2.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Viaggio in Egitto e in Terrasanta

Viaggio in Egitto e in Terrasanta (‘Viatge a Egipte i Terra Santa’) és un relat del viatge emprès per Leonardo Frescobaldi entre el 1384 i el 1385.

## Context

Frescobaldi s'havia trobat amb el seu amic Onofre dello Steccuto Visdomini, bisbe de Volterra, en nom de Carles III d'Anjou-Durazzo, rei de Nàpols. Aquest últim els havia encomanat avaluar el valor estratègic dels llocs que visitessin per a una potencial croada. El 10 d'agost, Frescobaldi, Jordi Guccio Guccio i Andreu di Francesco Runiccini sortiren de Florència cap a Venècia, on es reuniren amb uns altres quatre viatgers florentins: Simó di Gentile Sigoli, Antoni di Paolo Mei, Santi del Ricco i el sacerdot Bartomeu da Castelfocognano.

## Contingut

Els viatgers salparen el 4 de setembre. Frescobaldi, Gucci i Rinuccini portaven cadascun 400 ducats i 300 ducats en cartes de crèdit. Després de passar per Zacint, Modó i Coró, arribaren a Alexandria el 27 de setembre. Després d'un temps al Caire, el 5 d'octubre partiren cap al mont Sinaí, on arribaren el dia 28. Arribaren a Gaza el 12 de novembre, a Betlem el 21 i a Jerusalem l'endemà. Eixiren de Jerusalem el 2 de desembre, travessaren Samaria i entraren a Damasc el 9 de desembre. En sortiren el 29 de gener del 1385 i arribaren a Beirut després del 15 de febrer. Hi romangueren fins a principis de maig. Viatjaren a Venècia per mar. Durant la navegació, es trobaren amb diverses tempestes i arribaren a Itàlia després de diverses peripècies. Andreu Rinuccini i un altre company moriren durant el viatge.

## Anàlisi del text

Un cop a Florència, Frescobaldi començà a escriure els seus records de viatge amb el títol de Viaggio in Egitto e in Terrasanta (‘Viatge a Egipte i Terra Santa’). Aquest text no només descriu el pelegrinatge, sinó que també narra un viatge per terres estrangeres, dedicant especial atenció als aspectes seculars i comercials. Segueix una estructura de relat de viatge, detallant etapa per etapa les impressions de l'autor: les ciutats, les tradicions matrimonials dels «sarraïns», la gastronomia, la roba, l'agricultura, l'artesanat i els preus locals. No conté meravelles increïbles, però sí que presenta xifres superlatives, típiques de l'exotisme, tot procurant restar creïble en la descripció de les experiències del viatge.

## Referències

* 1 2 3 4 «FRESCOBALDI, Lionardo» (en italià).