OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cos de Bombers Voluntaris de Matadepera

El Cos de Bombers Voluntaris de Matadepera és un cos de bombers de Matadepera format per personal exclusivament voluntari. Depèn de Bombers de la Generalitat. L'any 2012 van celebrar els primers 30 anys d'existència.
Una de les primeres actuacions importants va ser durant la nevada de la matinada del 31 de desembre de 1985, quan més de 5.000 pins van caure i es van tallar diverses carreteres. Com a conseqüència del mal estat en que van quedar els boscos a la zona, l'estiu següent es van produir tres grans incendis, entre ells el de Montserrat del 18 d'agost de 1986. Per la seva ubicació, actuen habitualment en tasques tant de prevenció com d'intervenció a la Mola. El 21 de maig del 2001, Ramon Guinjoan va presentar la carta de renúncia com a Cap de Parc per diferències amb l'Administració i per protestar pel «mal tracte ofert als bombers voluntaris».
A part de la seva tasca de prevenció i servei, el cos de bombers voluntaris de Matadepera han participat històricament en diverses accions de voluntariat solidari. Durant la invasió russa d'Ucraïna del 2022, dos bombers de Matadepera van incorporar-se a una expedició de suport als Bombers per Ucraïna. El setembre de 2020 van rebre la donació d'un camió Man BRP de 18 tones, comprat per la Fundació Patrimoni Natural de Matadepera amb la col·laboració de l'Ajuntament de Matadepera.

## Referències

* 1 2 ««S'ha negat formació als bombers voluntaris»». VilaWeb - El Punt, 24-09-2005. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ «Últims dies per veure l'exposició dels bombers». Ajuntament de Matadepera, 18-03-2012.
* ↑ «30 anys d'una nevada històrica que va fer mal als boscos de Matadepera». Nació Digital, 01-02-2016. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ «SOS dels Bombers per l'incivisme a la Mola: "la propera vegada publicarem les fotos senceres"». iSabadell.cat, 01-04-2021. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ «Els Bombers de Matadepera reben la medalla d’honor d’argent de la Generalitat». Diari de Terrassa, 17-12-2022. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ «Dos bombers de Matadepera, a Ucraïna». Diari de Terrassa, 30-03-2022. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ «FOTOS El conseller Sàmper visita el parc de Bombers de Matadepera en la presentació d'un nou camió». Nació Digital, 14-09-2020. [Consulta: 24 desembre 2023].

## Bibliografia

* Ferrer, Marc [et al.].. Bombers de Catalunya. Història i present. Barcelona: Departament d'Interior, 2009. ISBN 978-84-393-8002-3.
# Cosmosoul

Cosmosoul és una banda de jazz, soul i R&B. formada el 2009 a Madrid. Els cinc membres són tots de diferents llocs: Sergio Salvi, teclista d'origen napolità; Abel Calzetta, guitarrista argentí; Arturo García, bateria de Bilbao; Manuel Pablo Sanz, baixista madrileny i Alana Sinkëy, cantant portuguesa d'origen de Guinea Bissau, que canta en portuguès i anglès. El 2018 van publicar el seu primer tema en castellà, Rebeldía ("Rebel·lia"). Els temes inclouen influències del rock, el blues, la música del món, el pop i fins i tot l'electrònica.
L'àlbum de debut Sunrise, publicat el 2011 combina soul i funk. El seu segon àlbum, Terra, experimenta amb ritmes africans i més orgànics, i inclou la participació del raper El Chojin i el cor Gospel Factory. El 2017 van publicar el seu últim àlbum, Walk, amb sons del blues i l'electrònica, i influències que abasten des de principis dels setanta fins als sons més actuals de la "música negra". Han fet gires per Europa i Amèrica i han participat en diversos festivals de jazz, entre els quals el Festival Internacional de Jazz de Madrid. Alana Sinkëy també és cantant del grup Patax.
El 2012, Cosmosoul va ser nomenat «Millor grup revelació» i «Millor grup de música negra» als Guilles, els premis als artistes més destacats dins del circuit de música en directe de la Comunitat de Madrid. En 2019 van ser guardonats amb el premi Pop Eye per ser un «referent nacional de la música negra a Espanya».

## Discografia
### Àlbums

* Sunrise (2011)
* Terra (2014)
* Walk (2017)

### Singles

* Rebel·lia (2018)
Vegeu la discografia completa de Cosmosoul (en castellà) a Discogs.

## Referències

* 1 2 «La banda madrileña CosmoSoul retoma la programación del Real Jazz Ciudad Real» (en castellà). Lanza Digital, 27-07-2020. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ «COSMOSOUL» (en castellà). Café Berlín. Arxivat de l'original el 2021-07-22. [Consulta: 22 juliol 2021].
* 1 2 «Cosmosoul - Neo Soul Jazz y R&B desde Madrid al mundo.» (en espanyol europeu). Manantial de Músicas. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ «CosmoSoul» (en castellà). Time Out Barcelona. [Consulta: 22 juliol 2021].
* 1 2 3 Fanjul, Eva. «Queremos que el público interactúe y nos diga qué le gusta» (en castellà). El Comercio, 07-12-2018. [Consulta: 24 juliol 2021].
* ↑ «CosmoSoul, una de las bandas más prometedoras del soul-funk, llega a Móstoles» (en castellà). La Vanguardia, 12-08-2017. [Consulta: 22 juliol 2021].
* 1 2 «Premio Pop Eye Música Negra». Premios Pop-Eye, 2019. Arxivat de l'original el 2021-07-22. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ Iñiguez, Fernando «Bidinte, la sonrisa de África en Madrid» (en castellà). , 31-03-2015 [Consulta: 24 juliol 2021].
* ↑ García López, José Antonio. «Alana Sinkëy e Iván 'Melón' Lewis, lírica y virtuosismo en el Jazz San Javier» (en castellà). La Opinión de Murcia, 19-07-2021. [Consulta: 24 juliol 2021].
* ↑ «CosmoSoul». Poplacara, Revista independiente de música. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ País, El «Iván Ferreiro y El Sorderita, premios Guille 2012» (en castellà). , 19-04-2012 [Consulta: 22 juliol 2021].
# Amicles

Amicles (en llatí Amyclae, en grec Ἀμύκλαι) era una antiga ciutat de Lacònia situada a la riba dreta del riu Eurotes, i a 20 estadis del sud d'Esparta en una zona que destacava per l'abundància dels seus boscos i la seva fertilitat, segons Polibi.
La seva fundació s'atribueix al rei Amiclas, fill de Lacedèmon i pare de Jacint. La ciutat va ser residència de Tindàreu i de Càstor i Pòl·lux, que tenien també el nom de "els germans d'Amicles", segons Pausànies.
Homer la menciona a la Ilíada, al "Catàleg de les naus" i diu que era una de les ciutats que va marxar a Troia amb Menelau. Va mantenir la seva independència com a ciutat dels aqueus fins molt de temps després de la conquesta del Peloponès pels doris. La tradició diu que els descendents d'Hèracles van conquerir el Peloponès i la ciutat d'Amicles va ser cedida pels doris a Filònom que la va repoblar amb colons d'Imbros i Lemnos, però no hi ha dubte de què els aqueus es van mantenir a la ciutat amb una certa independència d'Esparta. Després de la primera guerra messènica va ser conquerida pel rei Telecle d'Esparta. Una tradició que recull Virgili a l'Eneida diu que els habitants d'Amicles s'havien alarmat tant sovint amb avisos d'atacs imminents per part de l'enemic, que van aprovar una llei prohibint que ningú mencionés mai cap mena d'atac. Quan van arribar els espartans ningú no va gosar a donar avís, i Amicles es va perdre "pel seu silenci". Sota el domini espartà va perdre importància destacant només pel festival de les Hiacíntia que se celebrava cada any, i per la colossal estàtua d'Apol·lo que s'alçava al temple de la ciutat, anomenat Apol·lo Amicleu. El tron sobre el que descansava aquesta estàtua va ser esculpit per Baticles, el famós escultor de Magnèsia del Meandre, adornada amb un gran nombre de baixos relleus dels que parla Pausànies.
Alguns autors consideren que correspon a la moderna Sklavokhóri, fundada al segle xiv pels eslaus, però segurament la ciutat estava més propera a Esparta, i la nova ciutat es va construir aprofitant pedres de l'antic assentament.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Amyclae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 19 desembre 2020].
# Llista de les persones vives més longeves

Aquesta és una llista de les persones vives més longeves amb les dates comprovades amb les fonts de suport citades. L'any 2015 es calculava que entre 150 i 600 persones vives havien arribat als 110 anys. El nombre real és incert, ja que no tots els supercentenaris són coneguts pels investigadors en un moment determinat, i algunes afirmacions no es poden validar o són fraudulentes.
El 17 de gener de 2023, la catalana Maria Branyas Morera va esdevenir la persona viva més vella del món l'edat de la qual ha estat validada. Va morir el 19 d'agost del 2024 amb 117 anys.

## Persones vives més longeves

Llista actualitzada a 6 de gener de 2025:
| Ordre | Nom | Sexe | Data de naixement | Edat L'16 de març de 2025 | Lloc de naixement | Residència |
| 1 | Inah Canabarro Lucas | Dona | 8 de juny de 1908 | 116 anys, 281 dies | São Francisco de Assis, Rio Grande do Sul, Brasil | Porto Alegre, Rio Grande do Sul, Brasil |
| 2 | Elizabeth Francis | Dona | 25 de juliol de 1909 | 115 anys, 234 dies | Parròquia de St. Mary, Louisiana, Estats Units d'Amèrica | Houston, Texas, Estats Units d'Amèrica |

## Vegeu també

* Llista de les persones més longeves dels Països Catalans
* Supercentenaris americans
* Supercentenaris estatunidencs
* Supercentenaris japonesos

## Referències

* 1 2 Nuwer, Rachel «Keeping Track of the oldest People in the World». Smithsonian Magazine, 16-09-2015 [Consulta: 16 setembre 2015].
* ↑ Ballinger, Barbara «Q&A: Supercentenarian Vera Van Wagner On Living to a Really Ripe Old Age, Marrying the Love of Her Life and Waiting For a Big Birthday Bash». . Arxivat 2018-05-12 a Wayback Machine.
* ↑ Epstein, Louis. «GRG World Supercentenarian Rankings List». Gerontology Research Group, 05-11-2022. [Consulta: 6 novembre 2022].
* ↑ «La catalana Maria Branyas esdevé la persona més longeva del món a 115 anys». VilaWeb, 18-01-2023. [Consulta: 18 gener 2023].
* ↑ «Una catalana de 115 anys, la més vella del món després de la mort d'una monja francesa de 118». 3/24, 17-01-2023. [Consulta: 18 gener 2023].
* 1 2 ; Young, Robert; Adams, Johnny«GRG World Supercentenarian Rankings List». Gerontology Research Group, 10-02-2023. Arxivat de l'original el 20 de març 2023. [Consulta: 10 febrer 2023].
# Isidre Sola i Llop

Isidre Sola i Llop (Bellver de Cerdanya, 1927 – Maó, 5 de setembre de 2005) fou un locutor i actor de radioteatre català. Va formar part del quadre d'actors de Ràdio Barcelona, emissora amb la qual va estar vinculada quaranta anys. Es va estrenar en aquest mitjà amb el concurs Piense y acierte i va aconseguir la seva popularitat interpretant el protagonista del programa de misteri Taxi Key, que va representar durant vint anys. Com a actor de radioteatre va protagonitzar amb Encarna Sánchez obres com La vida es sueño, Hamlet, Don Juan Tenorio, La venganza de Don Mendo i Mort d'un viatjant i d'autors com Josep Maria de Sagarra, Àngel Guimerà i Santiago Rusiñol.
En doblatge, habitualment va doblar els actors Edward G. Robinson, Walter Pidgeon, Adolphe Menjou, Joseph Cotten i Peter Cushing. Va començar en aquest sector fent ambients al doblatge en castellà dels films Ludwig i Elephant Walk. Va participar en el doblatge en català de la pel·lícula Terra de faraons, on va posar veu al personatge de Hamar interpretat per l’actor Alexis Minotis; d'Els tres mosqueters, on dobla Vincent Price en el personatge del cardenal Richelieu, i a Allò que el vent s'endugué. Va participar en diferents sèries emeses per TV3 com Dallas, Jo, Claudi, i Hotel Fawlty. Va doblar sobretot papers secundaris, però també alguns protagonistes com el de Lex Luthor a Superman II interpretat per Gene Hackman, o el de Walter Donovan (Julian Glover) a Indiana Jones i l'última croada.
El 1954 va rebre un Premi Ondas al millor actor de Barcelona pel seu paper a Taxi Key. Va ser pare de la també actriu de doblatge Alba Sola, que ha posat veu a actrius com Sandra Bullock, Lisa Kudrow i Julianne Moore. Va morir el 2005 amb 78 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Isidro Sola, radiofonista y actor de doblaje». El País, 06-09-2005.
* 1 2 3 4 5 6 «La Vermella - Sílvia Vilarrasa, la veu Geena Davies». CCMA. [Consulta: 24 juny 2024].

## Enllaços externs

* Isidre Sola a ElDoblatge.com
# Bandera de Malawi

La bandera de Malawi és la que va adoptar Nyasalàndia, l'any 1964, quan va independitzar-se de l'Imperi Britànic i va canviar el seu nom pel de Malawi. El 2010 fou canviada per una versió diferent, però el parlament malawià decidí readoptar-la el 28 de maig del 2012.
La bandera té els tres colors panafricans del partit Nyasaland African Congress, la principal força de lluita per la independència del país. El negre representa el poble africà alliberat; el verd, la natura; el color vermell simbolitza la sang dels màrtirs de la llibertat africana i el sol ixent simbolitza l'esperança d'una Àfrica lliure. És força semblant a la bandera de Biafra i a la bandera panafricana de Marcus Garvey.

## Colors

Els colors de la bandera es defineixen utilitzant els colors estàndard britànics; aquests són els mateixos colors que s'utilitzen a la bandera de Kenya:
| | Negre | Vermell | Verd |
| Colors estàndard britànics | 0-000 | 0-005 | 0-010 |

## Disseny

La primera bandera de Malawi independent es va adoptar el 6 de juliol de 1964. Un sol naixent contra un camp negre també és present a l'escut de Malawi i a la bandera representa oficialment l'alba de l'esperança i la llibertat per al continent d'Àfrica (quan es va crear la bandera, més països africans es van independitzar del domini europeu).
També s'assembla a la bandera de l'ara desapareguda República de Biafra i a la bandera nacional de l'Afganistan utilitzada entre 1973 i 1992.

## Altres banderes

Una nova bandera de Malawi fou adoptada el 29 de juliol del 2010, a proposta del partit demòcrata-progressista al govern. Era molt similar, però canviava l'ordre dels colors de l'antiga bandera i també la posició i la forma del sol. El sol de la bandera nova estava al centre, era complet, i deixava de ser ixent i també canviava de color, passant del roig al blanc. Aquest canvi representava la prosperitat econòmica assolida pel país des de la seva independència. La bandera fou aprovada pel president Bingu wa Mutharika. Una de la població no quedà satisfeta amb aquest canvi, el partit de l'oposició United Democratic Front no l'aprovà i va portar la qüestió als tribunals. Després de la mort de Mutharika i l'accés a la presidència de Joyce Banda el 2012, el parlament de Malawi va aprovar el retorn de la bandera històrica.
Durant l'època de domini britànic, el protectorat de Nyasalàndia havia tingut una bandera amb cantó britànic i fons blau, basat en el pavelló blau britànic.
* Bandera de Malawi (2010-2012)
* Bandera de la Nyasalàndia britànica

## Referències

* 1 2 «Malaŵi» (en anglès). Flags of the World, 02-12-2023. [Consulta: 25 maig 2024].
* ↑ Flag change to be challenged in court Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine., Nyasa Times (anglès)
* ↑ Malawi torna a la bandera antiga, 29 de maig del 2012 (anglès)

## Vegeu també

* Rhodèsia i Niassalàndia; bandera anterior a la independència.

## Enllaços externs

* Flags of the World - Malawi
# Puntius everetti

Puntius everetti és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Borneo i Sumatra.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Mills, D. i G. Vevers, 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 208 p.

## Bibliografia

* Boulenger, G. A. 1894. Descriptions of new freshwater fishes from Borneo. Annals and Magazine of Natural History (Series 6) v. 13 (núm. 75): 245-251.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* Lambert, Derek J.: Freshwater Aquarium Fish. Chartwell Books, Edison, Nova Jersey, Estats Units. Any 1997. ISBN 0-7858-0867-1.
* Mills, Dick: The Bumper Book of Tropical Aquarium Fishes (2a edició). Interpet Publishing. Any 2002. ISBN 1842860747.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Front Nacional Progressista

El Front Nacional Progressista (en àrab: الجبهة الوطنية التقدمية, al-Jabha al-Waṭaniyyah al-Taqaddumiyyah, FNP) era una coalició pro-governamental de partits d'esquerres i progressistes que acceptava el lideratge a la societat siriana del Partit Baas Àrab Socialista de Síria.
El Front va ser establert el 1972 pel govern del president sirià Hafez al-Assad. Fins al 2011, només les organitzacions que participaven en el Front estaven autoritzades a operar a Síria. El Decret legislatiu sobre la llei de partits de 2011, la Llei d'eleccions generals i la nova constitució siriana de 2012 van introduir el sistema multipartidista a Síria.

## Constituent parties

El Front estava compost al 2024, abans de la caiguda del règim de Baixar al-Àssad, pels següents partits:
| Partit | Partit | Líder | Ideologia | Escons | Govern |
| | Partit Baas Àrab Socialista | Bashar al-Assad | Baasisme Panarabisme | 167 / 250 | Coalició |
| | Partit Social Nacionalista Sirià | Fares al-Saad | Nacionalisme Secularisme | 3 / 250 | Coalició |
| | Unió Socialista Àrab de Síria | Baria al-Qudsi | Nasserisme Nacionalisme àrab | 2 / 250 | Suport extern |
| | Partit Comunista Sirià (Bakdash) | Ammar Bakdash | Comunisme | 2 / 250 | Suport extern |
| | Partit Socialista Unionista | Shaaban Shaheen | Nasserisme Socialisme àrab | 2 / 250 | Coalició |
| | Partit Comunista Sirià (Unificat) | Hanin Nimir | Comunisme | 2 / 250 | Coalició |
| | Partit del Pacte Nacional | Ghassan Othman | Socialisme àrab Panarabisme | 2 / 250 | Suport extern |
| | Partit de la Unió Àrab Democràtica | Iyad Ghassan Osman | Nasserisme Nacionalisme àrab | 2 / 250 | Suport extern |
| | Partit Unionista Socialista Democràtic | Fadlallah Nasreddine | Nasserisme Socialisme àrab | 1 / 250 | Suport extern |
| | Moviment Socialista Àrab | Omar Adnan al-Alawi | Baasisme Socialisme àrab | 0 / 250 | Suport extern |
| | Unionistes Socialdemòcrates | | Socialdemocràcia | 0 / 250 | Suport extern |
| Organitzacions associades ||||||
| | Federació General de Sindicats | Yassin Tulaimat | Sindicalisme | 0 / 250 | Suport extern |
| | Unió General de Camperols | Ahmed Saleh Ibrahim | Sindicalisme Agrarisme | 0 / 250 | Suport extern |
| | Unió de la Joventut Revolucionària | Maan Abboud | Baasisme | 0 / 250 | Suport extern |

## Resultats electorals
### Consell del Poble

| Any | Escons | +/– | Pos. |
| 1973 | 186 / 186 | Nou | 1r |
| 1977 | 195 / 195 | 9 | = 1r |
| 1981 | 195 / 195 | = | = 1r |
| 1986 | 195 / 195 | = | = 1r |
| 1990 | 250 / 250 | 55 | = 1r |
| 1994 | 250 / 250 | = | = 1r |
| 1998 | 250 / 250 | = | = 1r |
| 2003 | 250 / 250 | = | = 1r |
| 2007 | 250 / 250 | = | = 1r |
| 2012 | 168 / 250 | 82 | = 1r |
| 2016 | 200 / 250 | 32 | = 1r |
| 2020 | 183 / 250 | 17 | = 1r |
| 2024 | 185 / 250 | 2 | = 1r |

## Referències

* ↑ «Is Syria Socialist? 2024 Guide» (en anglès), 03-08-2022. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ Leverett, Flynt Lawrence. Inheriting Syria: Bashar's trial by fire. Washington, D.C: Brookings Institution Press, 2005. ISBN 978-0-8157-5204-2.
# Esagila

Esagila fou un dels temples de Babilònia, el seu nom, d'origen sumeri, significa "el que aixeca el cap".
El temple estava dedicat a Marduk, deu protector de la ciutat, i el seu consort Serpanitu. Estava situat a la cara sud del ziggurat Etemenanki, el coneixement del qual ha arribat a nosaltres a través del mite bíblic de la torre de Babel.
El complex d'Esagila, va ésser completat durant el regnat de Nabucodonosor II (604–562 aC) Es trobava tancat darrere d'una sèrie de línies de murs, constituïa el centre de la ciutat de Babilònia. Era una gran estructura de al voltant de 40 × 70 metres quadrats, que conté una petita avantsala (d'aproximadament 25 × 40 m2) i, finalment, el santuari central.

## Apogeu

En el temple es donava culte a la imatge de Marduk, estava envoltat per les imatges de culte de totes les ciutats que s'havien sotmès a l'hegemonia de l'Imperi Babilònic des del segle XVIII aC; hi havia també un petit estany, conegut amb el nom d'Abzu pels sacerdots babilònics, que representava a Enki, pare de Marduk i deu de les aigües.

## Decadència

Segons Heròdot, Xerxes I tenia una estàtua, que havia pertanyut a l'Esagila, quan va envair Babilònia en el 482 aC, i saquejar la ciutat i va dessacralitzar el temple. Alexandre Magne ordenà la seva restauració, motiu pel qual el templo es mantingué al llarg del segle ii aC, com un dels últims baluards de la cultura babilònia, igual que l'escriptura cuneïforme. Sota l'Imperi Part, Babilònia fou gradualment abandonada i el temple va caure en runes durant el segle I aC.

## Redescobriment

L'any 1900 l'arqueòleg Robert Koldewey, va trobar sota una enorme massa de runes les restes del temple d'Esagila, tot i que va ésser examinat seriosament fins a l'any 1910. L'estructura es trobava feta malbé perquè l'aigua havia disgregat molts dels totxos d'adob i d'altres materials de construcció més febles. La majoria de les troballes corresponen al període Neobabilònic i posteriors.

## Enllaços externs

* Esagila Arxivat 2006-11-08 a Wayback Machine. (livius.org)
* The Ancient Middle Eastern Capital City — Reflection and Navel of the World by Stefan Maul ("Die altorientalische Hauptstadt — Abbild und Nabel der Welt," in Die Orientalische Stadt: Kontinuität. Wandel. Bruch. 1 Internationales Kolloquium der Deutschen Orient-Gesellschaft. 9.-10. Mai 1996 in Halle/Saale, Saarbrücker Druckerei und Verlag (1997), p. 109-124.