OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Constantí II d'Imerècia

Constantí II era germà de Jordi I d'Imerècia i fill de Bagrat I Mtziré. Va succeir al seu germà a Imerècia i Xoropan. Va morir en la batalla de Xalaghan el 1401.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Sonata en re major a quatre mans, Op. 6 (Beethoven)

La Sonata en re major per a clavecí o piano a quatre mans, op. 6, fou composta per Ludwig van Beethoven per als seus alumnes l'any 1796 o començament 1797. Va aparèixer publicada l'any 1797 per Artaria a Viena.
L'Allegro comença amb un ritme que recorda el del tema del primer moviment de la Simfonia núm. 5.

## Estructura

* Allegro molto
* Rondo

## Referències

* ↑ Jean i Brigitte Massin, Ludwig van Beethoven, Fayard 1967.
* ↑ François-René Tranchefort (dir.), Guide de la musique de piano et de clavecin, Paris, Fayard, coll. «Les indispensables de la musique», 1987, 870 p. (ISBN 978-2213016399, notice BnF no FRBNF35064530)

## Enllaços externs

* Sonata en re major a quatre mans, opus 6: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Bagatel·les, Op. 33 (Beethoven)

Les set Bagatel·les, Op. 33, per a piano van ser compostes per Ludwig van Beethoven el 1801-02 i publicades en 1803, per l'editor vienés Bureau des arts et d'industrie. Les set bagatel·les són molt típiques de l'estil inicial de Beethoven, i conserven moltes característiques compositives del classicisme.
* La primera bagatel·la, que està en mi bemoll major, és potser la més coneguda de la sèrie. Està escrita en forma A–B–A. La secció comença amb la mà dreta tocant una suau melodia, i la mà esquerra acompanya amb concordes trencats. La secció B, que s'inicia amb la tonalitat de mi bemoll menor, presenta una melodia simple, que després modula a la tonalitat original amb l'escala de si bemoll major i, a continuació, a l'escala de mi bemoll major i, finalment, torna a la secció A.
* La segona bagatel·la, en do major, és potser la segona més difícil de la sèrie. Conté escales en terceres, arpegis, i una escala contínua en la mà esquerra.
* La tercera bagatel·la, en fa major, comença amb la mà dreta tocant la introducció i la mà esquerra fent arpegis.
* La quarta bagatel·la, en la major, la secció central està en la menor.
* La cinquena bagatel·la, que és potser la més difícil de la sèrie, està en la tonalitat de do major. Comença amb arpegis, una mica similar a l'Estudi Op. 10, núm. 1 de Chopin. Després de la introducció, la mà dreta i la mà esquerra toquen la melodia amb la el quart i cinquè dits. Després d'una secció en do menor reapareix al tema principal.
* La sisena bagatel·la està en la tonalitat de re major.
* La setena i última bagatel·la està en la bemoll major. Comença amb la mà esquerra tocant staccati, i la mà dreta interpreta la melodia.

## Vegeu també

* Bagatel·les, Op. 119
* Bagatel·les, Op. 126

## Referències

* ↑ Maurice Hinson; Wesley Roberts Guide to the Pianist's Repertoire, Fourth Edition. Indiana University Press, 3 de desembre de 2013, p. 124–. ISBN 978-0-253-01023-0.

## Enllaços externs

* Ludwig Van Beethoven (1770-1827) - 7 Bagatellen, Op. 33
# Obertura per a un festival acadèmic (Brahms)

* Obertura per a un festival acadèmic, Op. 80
* Interpretació de la Skidmore College Orchestra. Per cortesia de Musopen
L' Obertura per a un festival acadèmic (en alemany, Akademische Festouvertüre), Op. 80, de Johannes Brahms data, igual que l'altra obertura que va compondre, l'Obertura tràgica, de 1880. Ambdues foren estrenades el 4 de gener de 1881 a Breslau sota la direcció de l'autor. El propi compositor va dur a terme l'estrena de l'obertura i va rebre el títol honorífic en un acte especial celebrat a la Universitat el 4 de gener de 1881. Hi va haver un contrast "irònic" entre l'estat d'ànim de les cançons de beure interpretades i la seriositat de la cerimònia.

## Context i anàlisi de l'obra

L'any 1879 Brahms va ser nomenat doctor Honoris causa per la Universitat de Filosofia de Breslau. En principi, volia donar tan sols unes paraules d'agraïment. Bernard Scholz, el director que el va proposar per a la distinció, li va demanar un gest més important: "Escriviu una bona simfonia per a nosaltres". Brahms, com a agraïment, va compondre aquesta obertura.
Tot i així, quan treballava en la partitura va decidir escriure també una altra obertura d'esperit ben oposat: "Una que plora i una altra que riu", va afirmar Brahms. Així, aquesta Obertura per a un festival acadèmic no és una altra cosa que una obra de circumstàncies; una espècie de fantasia en la qual utilitza una dotzena de motius diferents, entre ells, quatre cançons estudiantils: Wir hatten gebaut ein stattiches Haus, Melodie des Landesvaters, Was kimmt dort von der Höh i, sobretot, el cèlebre himne universitari Gaudeamus igitur, i així acaba l'obra amb una jocosa solemnitat.
L'obertura consta de quatre parts:
* Allegro (do menor)
* Maestoso (do major)
* Animato (sol major)
* Maestoso (do major)
La durada d'aquesta obertura és d'aproximadament de deu minuts.

## Referències

* ↑ Oxford Companion to Music, Alison Latham, ed., Oxford University Press, 2003
* ↑ Jan Swafford, Johannes Brahms: A Biography(1997:462).

### Fonts

* Tranchefort, F. R. (2002): Guia de la música simfònica, Madrid.

## Enllaços externs

* (anglès)Program notes from the Los Angeles Philharmonic Arxivat 2014-07-18 a Wayback Machine.
# El Grinch (pel·lícula de 2018)

El Grinch del Dr. Seuss (títol original en anglès, Dr. Seuss' The Grinch) és una pel·lícula de comèdia nadalenca d'animació estatunidenca de 2018 produïda per Illumination i distribuïda per Universal Pictures. És la tercera adaptació a la pantalla del llibre de 1957 del Dr. Seuss, Quan el Grinx va robar el Nadal!, després de l'especial de televisió de 1966 i del llargmetratge d'imatge real de 2000. La pel·lícula representa la segona adaptació cinematogràfica de Dr. Seuss per part d'Illumination, després de The Lorax el 2012. La trama segueix el Grinx i el seu gos Max que planegen aturar la celebració de Nadal de Vila Qui robant totes les decoracions i regals de la ciutat. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula va ser dirigida per Scott Mosier i Yarrow Cheney (en el primer llargmetratge debut com a director) i produïda per Chris Meledandri i Janet Healy, a partir d'un guió escrit per Michael LeSieur i Tommy Swerdlow. La pel·lícula la protagonitzen les veus en anglès de Benedict Cumberbatch com a personatge principal, amb Rashida Jones, Kenan Thompson, Angela Lansbury i Pharrell Williams, que actua com a narrador. La pel·lícula es va anunciar el 2013, i el 2016 que Cumberbatch en seria el personatge titular, i que Cheney i Peter Candeland la dirigirien. Tanmateix, el 2018, Mosier va assumir el càrrec de Candeland com a codirector. Danny Elfman va compondre la base sonora, amb una cançó escrita i interpretada per Tyler, the Creator.
El Grinch es va estrenar als Estats Units el 9 de novembre de 2018. Va recaptar més de 526 milions de dòlars a tot el món, i es va convertir en la pel·lícula de Nadal més taquillera de tots els temps, així com en l'adaptació cinematogràfica de Dr. Seuss més taquillera. Els crítics van elogiar l'animació i les interpretacions vocals (especialment de Cumberbatch) però van criticar la manca de llicència creativa. Aquesta va ser l'última adaptació cinematogràfica del Dr. Seuss que es va estrenar durant la vida de la vídua de Seuss, Audrey Geisel, que va exercir de productora executiva de la pel·lícula i va morir el 19 de desembre de 2018, cinc setmanes després de l'estrena de la pel·lícula.

## Repartiment

| Personatge | Veu original | Veu catalana |
| El Grinch | Benedict Cumberbatch | Lluís Posada |

## Referències

* ↑ «El Grinx». Goita què fan, ara!. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ Cavna, Michael «Do we need another 'Grinch' movie? Some reviews say yes, but others...». , 08-11-2018.
* ↑ «Audrey Geisel, widow of Dr. Seuss, dead at 97». .
# Quatre peces per a piano, Op. 119 (Brahms)

Les Quatre peces per a piano (en alemany, Klavierstücke) Op. 119, són quatre peces compostes per Johannes Brahms el 1893. És l'última d'una sèrie de col·leccions per a piano que Brahms va agrupar com a Op. 116, 117 i 118. Van ser estrenades a Londres el gener de 1894.
Les quatre peces són 3 intermezzi i una rapsòdia.

## Anàlisi musical

Les tonalitat de les peces són:
* Intermezzo, en si menor
* Intermezzo, en mi menor
* Intermezzo, en do major
* Rapsòdia, en mi bemoll major
L'ambient poètic del primer intermezzo d'Op. 119 desmenteix el seu vague títol. En una carta de maig de 1893 a Clara Schumann, Brahms va escriure:
   "Estic temptat de copiar una peça de piano petita per a tu, perquè m'agradaria saber com està d'acord amb això, que està plagat de dissonàncies. Aquests poden [ser] correctes i [es poden explicar], però potser van guanyar No us agradi el paladar, i ara m'hagués agradat, seria menys correcte, però més apetitós i agradable al vostre gust. La petita peça és excepcionalment melancòlica i "es juga molt lentament" no és una eufemonia. Cada barra i cada nota ha de sonar com un ritardando, com si algú volgués xuclar el malenconia de tots i cadascun, amb il·lusió i plaer per aquestes mateixes dissonàncies. Bon Senyor, aquesta descripció [segurament] despertarà el vostre desig ".
Clara Schumann quedà entusiasmada i li va demanar que enviés les altres peces del seu nou treball.
* No. 3, Intermezzo in C major
* Enregistrat per Ossip Gabrilowitsch en un piano mecànic Welte-Mignon el 4 de juliol de 1905.
L'intermezzo en mi menor, la segona peça, pot considerar-se com a monotemàtica, encara que cada repetició del tema es transforma de manera significativa. La secció mitjana i la coda està en mi major (la tonalitat paral·lela).
La tercera peça, l'intermezzo en do major, es pot pensar que té una forma binària; la secció B començaria en el compàs 49 on apareix nou material musical.
En la darrera peça, la Rapsòdia en mi bemoll major, Brahms experimenta amb els ritmes i les durades de les frases; durant 60 compassos manté frases de cinc compassos.

## Referències

* ↑ Geiringer, pag. 185
* ↑ Naxos
* ↑ Berthold Litzmann, Clara Schumann: Ein Künstlerleben nach Tagebüchern und Briefen, 3 vols. (Leipzig: Breitkopf & Härtel, 1909), vol.III, pp.570-571.

### Fonts

* Karl Geiringer. Brahms, his Life and Work, 3a edició, 1984. Dona Capo Press. ISBN 0-306-80223-6.
* Naxos. Llibret de l'enregistrament Arxivat 2018-08-07 a Wayback Machine. Intermezzi, Op. 117 / Piano Pieces, Opp. 118-119 (Biret).

## Enllaços externs

* Guia d'audició detallada usant enregistraments de Martin Jones
# Sonata per a piano núm. 1 (Brahms)

La Sonata per a piano núm. 1 en do major és l'obra de Johannes Brahms identificada com la seva opus 1. Escrita i publicada el gener de 1853 a Hamburg, és la primera de les seves tres sonates per a piano.
Malgrat ser el seu primer treball publicat, en realitat va ser compost després de la seva segona sonata per a piano. No obstant això, la segona sonata va ser publicada més tard perquè Brahms va reconèixer la importància d'una publicació inaugural i va considerar que la sonata en do major era d'una qualitat superior. Va ser enviada juntament amb la seva segona sonata a Breitkopf & Härtel amb una carta de recomanació de Robert Schumann. Aquesta obra està dedicada a Joseph Joachim; Brahms va anar a la seva casa on va conèixer també a Hans von Bülow, pianista i director d'orquestra que fou el primer a interpretar aquesta obra en públic en un concert a Hamburg l'any 1854.

## Anàlisi musical

La sonata es compon de quatre moviments:
* I. Allegro (do major)
* II. Andante (nach einem altdeutschen Minneliede) (do menor - do major)
* III. Allegro molto e con fuoco - Più mosso (el meu menor - do major)
* IV. Allegro con fuoco - Prest non troppo ed agitato (do major)

### I. Allegro.

El primer moviment està escrit en la forma sonata, amb una exposició repetida.

### II. Andante.

El segon moviment és un tema amb variacions, que està inspirat en la cançó Verstohlen geht der Mond auf. El compositor creia que era un antic Minnelied (una cançó de tema amorós) alemany però en realitat ho havia escrit el dialectòleg alemany Anton Wilhelm von Zuccalmaglio el 1840. Brahms reescriuria aquesta obra per a cor de dones el 1859 (classificada com a WoO 38/20).

### III. Allegro molto e con fuoco - Più mosso.

El tercer moviment és un scherzo seguit d'un trio.

### IV. Allegro con fuoco - Prest senar troppo ed agitato.

El quart moviment és un rondó, amb un tema que queda modificat notablement en cada repetició.

### Text

Text de la cançó Verstohlen geht der Mond auf.
| Text original en alemany | Traducció |
| Verstohlen geht der Mond auf. Blau, blau Blümelein! Durch Silberwölkchen führt sein Lauf. Blau, blau Blümelein! Rosen im Tal, Mädel im Saal, O schönste Rosa! | Sigil·losament s'eleva la lluna. Blava, flor blava! A través de petits núvols platejats s'obre camí. Blava, flor blava! Roses a la vall, Donzella en el saló, Oh, la més bella Rosa! |

## Vegeu també

* Sonata per a piano núm. 2
* Sonata per a piano núm. 3

## Referències

* ↑ Geiringer, 1984.
* ↑ «refinandonuestrossentidos.com». [Consulta: 13 novembre 2015].

### Fonts

* Geiringer, Karl: Brahms. La seva vida i la seva obra. Madrid: Altalena, 1984. ISBN 84-747-5166-7
* Young, John Bell: Brahms: A Listener's Guide. Nova York: Amadeus Press, 2008.

## Enllaços externs

* Text complet (en alemany) de Verstohlen geht der Mond auf
* Text complet en alemany amb traducció a l'anglès.
* Sonata per a piano núm. 1 de Brahms. Guia auditiva de l'enregistrament interpretat pel pianista Martin Jones.
# El Molinot (Riudaura)

El Molinot o Molí d'en Bagó és un petit molí d'origen medieval de Riudaura (Garrotxa), protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta gairebé quadrada, de dues alçades, de parets de pedra arrebossats i teulada a dues vessants. Conserva un molí de pedra de roda vertical i una bassa, que actualment està colgada.

## Referències

* ↑ Guardiola, Gaspar. Notes històriques dels masos i molins de Riudaura. Editorial Oliveras. ISBN 978-84-616-9934-6.
* 1 2 «El Molinot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Sonata per a violí i piano núm. 3 (Brahms)

La Sonata per a violí i piano núm. 3 en re menor, Op. 108, de Johannes Brahms és una obra de música de cambra composta entre 1886 i 1888. Dedicada al director d'orquestra i amic Hans von Bülow, fou estrenada el 22 de desembre de 1888 a Budapest amb Jenő Hubay al violoncel i Brahms al piano.
Composta en el mateix període que la Sonata per a violí i piano núm. 2, té més protagonisme al piano que en les dues precedents.

## Anàlisi musical

A diferència de les altres sonates per a violí i piano de Brahms, consta de quatre moviments:
* Allegro alla breve
* Adagio (en re major, compàs 3/8)
* Un poco presto e con sentimento (en fa sostingut menor, compàs 2/4)
* Presto agitato (en re menor, compàs 6/8)
La durada de l'execució és d'uns 22 minuts.
El primer moviment està en la forma sonata tradicional. El primer tema, una llarga melodia molt lírica en re menor, que presenta sotto voce el violí amb el piano que fa un senzill acompanyament.
El segon moviment, en re major, és una cavatina lírica i suau a càrrec del violí, amb el piano que fa el paper d'acompanyant al llarg de tot l'Adagio. El caràcter és romàntic i nostàlgic, amb el compàs 3/8, amb un ritme lent de vals.
En contrast amb el segon moviment, en aquest moviment el piano té més protagonisme. El piano afirma el tema principal, un balbuceig, inquiet i scherzando en fa sostingut menor, amb el violí que proporciona un senzill acompanyament amb ritme que complementa i intercala amb breus fragments melòdics.
El quart i darrer moviment torna a la tonalitat principal de re menor. És el més virtuós dels quatre moviments i té un caràcter frenètic i apassionat, juntament amb el compàs 6/8, que suggereix una tarantel·la. L'estructura és similar a la del primer moviment, amb dos temes contrastants units entre si per interludis de fragments i modulacions melòdiques.

## Enllaços externs

* Guia d'audició detallada a partir de l'enregistrament d'Itzhak Perlman i Daniel Barenboim.
* Interpretació de Mayuko Kamio (violí) i Pei-Yao Wang (piano) a l'Isabella Stewart Gardner Museum (en format MP3)
# Quartet per a piano núm. 2 (Brahms)

El Quartet per a piano i corda núm 2, en la major, Op. 26 de Johannes Brahms fou acabat de compondre en la mateixa època que el seu Quartet per a piano núm. 1, l'octubre de 1861, quan vivia a la seva ciutat natal, Hamburg. Segons Geiringer, el quartet va ser estrenat amb el Quartet Hellmesberger i el mateix Brahms al piano, el 29 de novembre de 1862 a Viena.
S'observa clarament la influència de l'obra de Franz Schubert. En el quartet destaca l'experimentació amb la forma sonata del primer moviment, en introduir variacions, i la seva proximitat a les formes de l'estil de la primera escola vienesa.

## Anàlisi musical

Dura aproximadament uns 50 minuts, aquest quartet és el més llarg de la música de cambra de Brahms per interpretar. L'obra està escrita per a piano, violí, viola i violoncel, i està dividida en quatre moviments:
* Allegro non troppo
* Poco adagio
* Scherzo: poco allegro
* Allegro, alla breve
El primer moviment, en la tonalitat de la major, està en la forma sonata; el compàs és de 3/4. El segon moviment, en mi major, és un rondó en compàs 4/4. El tercer moviment té la tonalitat de l'Scherzo en la major i la del Trio, en re menor. Ambdues seccions estan en la forma sonata i en compàs ternari (3/4). El darrer moviment, en la major, té la forma de rondó-sonata.

## Referències

* 1 2 «Johannes Brahms – Piano Quartet No.2 in A, Op.26». Classical Archives. [Consulta: 19 agost 2012].
* ↑ Brahms, his life and work, Karl Geiringer, 3ª edición. p.73. Da Capo Press. ISBN 0-306-80223-6
* ↑ «Brahms: Piano Quartets –CD – CDA67471/2 – Johannes Brahms (1833–1897)». Hyperion Records. [Consulta: 19 agost 2012].
* ↑ LA Phil. «Piano Quartet No. 2 in A major, Op. 26». LA Phil, 14-05-2012. Arxivat de l'original el 2014-11-08. [Consulta: 19 agost 2012].

### Altres fonts

* Guide de la Musique de Chambre, ed. Tranchefort. Fayard (hi ha versió en castellà). ISBN 978-2-213-02403-5
# Llywelyn ap Gruffydd Fychan

Llywelyn ap Gruffydd Fychan de Caeo (1341? - 9 d'octubre del 1401) fou un terratinent gal·lès. L'any 1401 despistà les forces angleses que cercaven el líder de la resistència gal·lesa, Owain Glyndŵr. Això permeté fugir a Owain però la implicació de Llywelyn li costà la vida. Com a càstig per les seves accions, el rei anglès el condemnà a ser executat a la plaça major de Llanymddyfri. Els anglesos li extragueren l'estómac i el cuinaren davant seu. Tot seguit, fou esquarterat, un tipus d'execució habitualment reservada per als traïdors.
Una escultura de nou metres d'una figura amb casc i capa que porta una llança i un escut commemora aquest esdeveniment. Està feta completament d'acer inoxidable i fou erigida al costat del Castell de Llanymddyfri l'any 2001 (el 600è aniversari de la seva execució). La base de pedra prové del poble de Caeo, on visqué Llywelyn ap Gruffydd Fychan. En aquesta base hi ha inscrit el vers final d'un poema de Carodyn.

## Enllaços externs

* Monument a Llywelyn ap Gruffydd Fychan Arxivat 2006-06-23 a Wayback Machine. (anglès)
# El Pago

El Pago, o el Portatge, és una entitat de població del municipi de Subirats, a la comarca de l'Alt Penedès. La caseria o llogaret se situa a l'est de Sant Pau d'Ordal, a tocar del quilòmetre 1.223 de la carretera N-340, entre Ordal i Cantallops. Té una població de 66 habitants (2023). Al nord del nucli hi ha el carrer de Can Sala, conjunt de cases del segle XVIII per als treballadors de la vinya.

## Història

A principis del segle XIX s'hi instal·là una casa per al pagament d'un peatge al rei per poder transitar per la carretera de Tarragona a Barcelona. El pas de la carretera estava tancat per dues parets i una cadena de ferro. El peatge es començà a cobrar l’any 1805, en nom del rei, set quartos per cada matxo amb sella, i vint-i-set quartos per cada carro amb dos matxos. Es va interrompre el 1808, durant la guerra del Francès, i es tornà a implementar el 1815, fins al 1835, que s'anul·là a causa de la seva impopularitat.

## Llocs d'interès

* La Creu del Pago és una creu de terme que es compon d'un pilar de base circular fet amb pedres irregulars unides amb morter.
* El jaciment del Pago, al nord-oest del nucli urbà, són uns terrenys esplanats amb cultius de presseguers i vinyes. S'hi ha trobat ceràmica indígena ibera.
* Centre d'interpretació última defensa de Barcelona (CIUDEB), museu que es complementa amb la visita a les trinxeres de la Guerra Civil espanyola pels boscos a tocar del nucli.

## Toponímia

El nom del poble prové del passat fiscalitzador de l'indret, expressat en castellà. Hi ha hagut intents de catalanitzar el nom, com 'el Portell' o 'el Portatge', que no han reeixit.

## Referències

* ↑ «el Pago». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «082732 Subirats». Institut d’Estadística de Catalunya. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Carrer de Can Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Memòria de l'inventari de patrimoni cultural i natural de Subirats (Alt Penedès)» p. 23. Diputació de Barcelona, 01-02-2007.
* ↑ «El Pago». Pat.mapa: arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ «CIUDEB, Centre d'interpretació última defensa de Barcelona». Consorci de Promoció Turística del Penedès.
* ↑ «El paratge dels herois». El Punt avui, 10-02-2010.
* ↑ Querol i Rovira, Carles. Subirats. Conèixer el seu atractiu, viure'l i gaudir-lo. Ajuntament de Subirats i Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 44. ISBN 978-84-96995-03-1.
# L'enigma di Lea

L'enigma di Lea és una òpera composta per Benet Casablancas amb llibret en italià de Rafael Argullol. Està previst, però, que les parts corals es cantin en la llengua de la ciutat on es representi l'òpera. L'estrena mundial de l'obra va tenir lloc al Gran Teatre del Liceu el 9 de febrer de 2019, la primera de les quatre funcions programades. La direcció d'escena va anar a càrrec de Carme Portaceli, i la direcció musical va recaure en Josep Pons.
L'enigma di Lea fou distingida amb el 1er. "Premi Alicia a l'Autoria" atorgat per l'Acadèmia Catalana de la Música (2019) i el 1er. Premi "El Temps de les Arts, en la modalitat de Composició Clàssica (2021). El gener de 2022 el segell discogràfic Naxos publicà l'òpera en DVD i Bluray.

## Sinopsi

En un espai intemporal, Lea ha estat posseïda per un déu, una criatura per al plaer diví (“pur instint, cristal·lina sensualitat”) que no pot revelar el seu secret. Portador de l'immortal, el personatge central esdevé objecte de vigilància de dos éssers monstruosos, garants de la moral contra un ésser lliure. La primera òpera de Benet Casablancas, amb text de l'escriptor Rafael Argullol, constitueix una peça que plasma l'ideal de fregar l'absolut com l'última de les utopies romàntiques.

## Repartiment de l'estrena

| Paper | Artista |
| Lea | Allison Cook |
| Ram | José Antonio López |
| Primera dama de la frontera | Sara Blanch |
| Segona dama de la frontera | Anaïs Masllorens |
| Tercera dama de la frontera | Marta Infante |
| Millebocche | Sonia de Munck |
| Milleocchi | Felipe Bou |
| Dr. Schicksal | Xavier Sabata |
| Michele | David Alegret |
| Lorenzo | Antonio Lozano |
| Augusto | Juan Noval-Moro |

## Enllaços externs

* Estrena mundial de 'L'enigma di Lea' al Liceu Arxivat 2021-09-17 a Wayback Machine. (notícia al web del Gran Teatre del Liceu.
* Notícia sobre l'estrena a Betevé.
* Ressenya de l'òpera a Sonograma Magazine.
* Publicació de l'òpera en dvd i bluray per Naxos .