OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pecorino

El pecorino és una família de formatges italians de llet d'ovella i pasta dura. El seu nom prové de pecora, que en italià vol dir ovella. Des de 1996 hi ha quatre formatges pecorino amb denominació d'origen protegida (DOP) per la Unió Europea; el més conegut d'aquests fora d'Itàlia és el romano, que malgrat el nom es produeix sobretot a Sardenya. Els altres són el sardo, també fet a Sardenya i una mica més suau; el toscano i el siciliano.
El pecorino més madur, anomenat stagionato, és més dur amb un sabor més intens de nous i mantega; el pecorino menys madur, dels tipus semi-stagionato o fresco, són més suaus de pasta i de sabor. El pecorino stagionato se serveix sovint a la fi de l'àpat amb mel o peres, o per a guarnir els plats de pasta.

## Pecorino romano

Un formatge de pasta dura i de sabor salat, el pecorino romano es produeix sobretot a l'illa de Sardenya, però també a Laci i la Província de Grosseto en Toscana. Té una aroma i un sabor picants, i s'usa molt en els plats de pasta, particularment per a guarnir les salses de sabor molt ric, com ara l'amatriciana. És madurat durant almenys cinc mesos per un formatge fresc, i almenys vuit mesos per un formatge stagionato, adequat per ratllar.
El pecorino romano és un dels formatges italians més vells; els legionaris de l'Imperi Romà el menjaren com un aliment habitual. La seva producció és descrita en les escriptures de Plini el Vell i Varró.

## Pecorino sardo

El pecorino sardo també es fa a Sardenya, del llet de l'ovella sarda, una raça criada en l'illa. És més suau que el pecorino romano, en sabor i pasta, i menys salat. Es menja en plats de sabor delicat en els quals el sabor de pecorino romano podria dominar, com ara el pesto, i amb fruit. L'escorça és de color groc o marró, i el formatge és blanc o groguenc.
Amb l'addició de les larves de la mosca casearia es fa el formatge casu marzu (formatge podrit), un producte il·legal a Itàlia però tanmateix venut al mercat negre a Sardenya.

## Pecorino toscano

El pecorino toscano, com el pecorino romano, es madura durant un període d'entre vint dies i quatre mesos, i la duració de maduració determina si el sabor és delicat o fort. Com d'altres varietats de pecorino, les varietats més velles (i dures) es ratllen per a guarnir sopes i plats de pasta, i els més joves es mengen amb fruit.

## Pecorino lucano

El pecorino lucano és produït en la província de Potenza. El més famós és el pecorino di Filiano.

## Pecorino siciliano

El pecorino siciliano (sicilià: picurinu sicilianu) és un pecorino de l'illa de Sicília, produït sobretot en les províncies d'Agrigento, Caltanissetta, Enna, Trapani, i Palerm.

## Referències

* ↑ Downie, David. Cooking the Roman Way (en anglès). HarperCollins, 2011, p. 80. ISBN 0062031090.
# Cíclid de vellut

El cíclid de vellut o òscar (Astronotus ocellatus) és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 45,7 cm de longitud total i 1.580 g de pes.

## Alimentació

Menja peixets, crancs, cucs i larves d'insectes.

## Hàbitat

És una espècie de clima tropical entre 22 °C-25 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones al Perú, Colòmbia i el Brasil. També és present a la Guaiana Francesa i l'Argentina

## Observacions

La seua carn és molt apreciada a Sud-amèrica.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kullander, S.O., 1986. Cichlid fishes of the Amazon River drainage of Peru. Department of Vertebrate Zoology, Research Division, Swedish Museum of Natural History, Estocolm, Suècia, 394 p.
* ↑ Yamamoto, M.N. i A.W. Tagawa, 2000. Hawai'i's native and exotic freshwater animals. Mutual Publishing, Honolulu, Hawaii. 200 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Jean-Claude Magnan

Jean-Claude Magnan (Aubanha, 4 de juny de 1941) és un tirador d'esgrima francès, ja retirat, especialista en floret, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1960, 1964, 1968 i 1972. En aquestes participacions guanyà quatre medalles olímpics: d'or el 1968 en la prova del floret per equips; de plata el 1964 en floret individual; i de bronze el 1964 i 1972, en ambdós casos en la prova del floret per equips.
En el seu palmarès també destaquen sis medalles al Campionat del Món d'esgrima, tres d'or, una de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1963 i 1971 així com una medalla d'or a les Universíades de 1963. El 1960, 1962, 1965, 1968, 1971 i 1972 guanyà el campionat de França de floret.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Jean-Claude Magnan». [Consulta: 4 agost 2023].
# Spaniel de Sussex

L' spaniel de Sussex és una raça de gos.

## Història i origen

El spaniel de Sussex va ser reconegut des del segle xviii, ja que es tenien pocs exemplars per a la cria. Es va creuar amb altres varietats per a evitar l'endogàmia. Va ser criat des de fa 150 anys com gos de caça.

## Descripció

Cap gran i arrodonit entre les orelles; ulls color avellana de suau expressió; orelles bastant llargues i gruixudes; pit profund i ben desenvolupat; cua baixa que mai duu per sobre del nivell de la seva esquena.
Pelatge: Abundant i llis; àmplia capa externa resistent a adversitats meteorològiques. Color daurat de to color fetge, tornant-se daurat en les puntes; el color fetge fosc o castanyer vermellós no és el desitjat per als gossos d'exhibicions.
Alçada: 33-40 cm
Pes: 16-23 kg.

## Cures

Si neix amb cua deu amputar-se-la i no deixar més de 12,5-17,5 cm de longitud.

## Temperament

Enèrgic, viu i audaç, és molt actiu en les accions que realitza. És amigable i afectuós i resulta fàcil d'educar. Fidel per naturalesa i bo amb el seu amo.

## Entrenament

A causa de la seva tossuderia necessita una educació plena de dedicació i afecte, però amb un xic de mà dura.

## Utilitat

És un gos de caça de mostra i cobrament. Ben ensenyat pot ser un bon gos de companyia.

## Enllaços externs

* Llistat de races de gossos i descripció a la web d'Affinity Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine..
# Regne Jaintia

El regne Jaintia fou un estat que va existir entre vers el 1500 i el 1835, dominant les muntanyes Jaintia (fins al riu Kalang a la plana d'Assam, avui a Meghalaya) i les terres a la plana conegudes com plana de Jaintia. Les primeres foren incorporades després del 1835 al districte de Jaintia i Khasi Hills i les segones annexionades al districte de Sylhet com a parganes de Jaintia. La capital del regne fou Jaintiapur, avui en ruïnes. A l'estiu la residència era a Nartiang de la que només resta un temple i algunes ruïnes.
Els sobrians Jaintia eren d'origen khasi o synteng, i encara que hinduistes tenien successió per via femenina. La tradició ha conservat el nom de 22 rages i aquest record es conforme a les monedes i a les dades conservades que explica la conquesta de l'estat pel rei de Koch Bihar de nom Nar Narayan vers el 1565 i va dominar el país com a vassall fins vers el 1581; a l'inici del segle xviii el rei Jaintia fou derrotat i capturat pels generals ahoms d'Assam però el poble es va negar a sotmetre's i va resistir mantenint la independència. Els birmans van envair Cachar el 1824 i el raja Jaintia es va aliar als britànics, però la seva fidelitat era dubtosa; el 1832 quatre britànics de Sylhet foren segrestats i tres d'ells sacrificats a Phaljor a la capella de la deessa Kali; com que no era el primer cas (ja hi havia hagut dos casos anteriors) el govern britànic va exigir l'entrega dels culpables, però no fou obtinguda. Llavors el govern britànic va declarar annexionada la part del regne a la plana de Sylhet (1835). El raja llavors va renunciar a tot l'estat i el va transferir als britànics. El darrer raja, Rajendra Singh, va rebre una pensió de 600 lliures a l'any i va viure tranquil·lament a Sylhet fins a la seva mort el 1861.

## Llista de rages

* Prabhat Ray (1500–1516)
* Majha Gosain (1516–1532)
* Burha Parbat Ray (1532–1548)
* Bar Gosain (1548–1564)
* Bijay Manik (1564–1580)
* Pratap Ray (1580–1596)
* Dhan Manik (1596–1612)
* Jasa Manik (1612–1625)
* Sundar Ray (1625–1636)
* Chota Parbat Ray (1636–1647)
* Jasamanta Ray (1647–1660)
* Ban Singh (1660–1669)
* Pratap Singh (1669–1678)
* Lakshmi Narayan (1678–1694)
* Ram Singh I (1694–1708)
* Jay Narayan (1708–1731)
* Bar Gosain (1731–1770)
* Chattra Singh (1770–1780)
* Bijay Narayan (1780–1790)
* Ram Singh II (1790–1832)
* Rajendra Singh (1832–1835)

## Bibliografia

* Edward Gait, A History of Assam, Calcuta, 1906.
* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Gai Ummidi Quadrat

Gai Ummidi Quadrat (en llatí Caius Ummidius Quadratus) va ser un magistrat romà que va viure a inicis de l'imperi.
Va ser governador de Síria al final del regnat de Claudi, cap a l'any 51 i a principis del de Neró, durant uns nou anys, fins a la seva mort l'any 60. Durant la seva administració va donar suport a Radamist per enderrocar el rei Mitridates d'Armènia, que Tiberi havia posat al tron i que els romans havien recolzat fins aquell moment, l'any 51 o 52. El 52 va anar a Judea i va posar fi als disturbis locals. Es diu que va enviar a l'emperador Claudi al procurator Pau Ventidi Cumà, o segons alguns el va condemnar ell mateix, i va protegir l'altre procurator Marc Antoni Fèlix que va ser absolt.
Durant el seu govern no va estar massa d'acord amb Corbuló en la seva política contra els parts (54 a 60). Segons una inscripció el seu nom complet era Gai Ummidi Durmi Quadrat (Caius Ummidius Durmius Quadratus) i havia estat anteriorment el legat de Cal·lígula a Lusitània. Era segurament el pare (o germà) de Ummídia Quadratil·la, morta en temps de Trajà.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 631-632.
# Fenicúlids

Els fenicúlids (Phoeniculidae) són una família d'ocells constituïda per dos gèneres i 9 espècies vives, conegudes genèricament com a puputs dels arbres.

## Descripció

Són ocells arborícoles de mitjana grandària (21 - 38 cm), generalment negres, sovint amb iridescències, de vegades amb taques blanques sobre les ales i la cua. El bec, habitualment corbat, està adaptat per a desplaçar els artròpodes de les fissures i les esquerdes de l'escorça dels arbres.

## Hàbitat i distribució

Els fenicúlids viuen en l'àrea afrotròpica, en medi forestal, des del bosc humit de planura fins a la malesa àrida.

## Taxonomia

La posició filogenètica dels fenicúlids ha sigut objecte de controvèrsia. Durant molt de temps es van considerar una família dels coraciformes (Coraciiformes). En la classificació de Sibley et Monroe van ser incloses als Upupiformes, un ordre creat per aquesta família i la dels upúpids. La classificació (versió 2.2, 2009) del Congrés Ornitològic Internacional inclou fenicúlids i upúpids dins l'ordre dels Bucerotiformes.

## Taxonomia

S'han descrit uns 2 gèneres amb 8 espècies.
* Gènere Phoeniculus, amb 4 espècies.
* Gènere Rhinopomastus, amb 4 espècies.

## Referències

* ↑ Clements, J. F. 2007. The Clements Checklist of Birds of the World, 6th Edition. Cornell University Press. Downloadable from Cornell Lab of Ornithology
* ↑ «Els fenicúlids als Upupiformes». Arxivat de l'original el 2009-04-15. [Consulta: 13 gener 2010].
* ↑ Els fenicúlids als Bucerotiformes
# Tribunal constitucional

Un tribunal constitucional és un tribunal que s'ocupa principalment de dret constitucional. La seva autoritat principal és pronunciar-se sobre si les lleis que s'impugnen són inconstitucionals, és a dir, si entren en conflicte amb els drets establerts per una constitució.

## Vegeu també

* Tribunal Constitucional d'Andorra
* Tribunal Constitucional d'Alemanya
* Tribunal Constitucional d'Espanya
* Tribunal Constitucional de Turquia
# Platistèirids

Els platistèirids (Platysteiridae) són una família de petits ocells passeriformes que habiten boscos generalment oberts i zones arbustives, d'Àfrica tropical. Van ser classificats com una subfamília dels muscicàpids. Són aus insectívores que cacen llurs preses a terra, a la manera dels botxins.

## Alimentació

El component més important de la dieta de totes les espècies són els insectes, tot i que també es prenen aranyes, milpeus i escorpins, i fins i tot hi ha registres de consum de sargantanes petites. Entre les preses d'insectes, se'n mengen diversos tipus: escarabats, llagostes i altres ortòpters, mosques, mosquits, vespes, tèrmits, mantis i altres. Els membres d'aquesta família s'alimenten individualment o en grups familiars. Algunes espècies també s'uniran en grups d'alimentació d'espècies mixtes, la qual cosa confereix alguns avantatges en la ingesta.

## Llista de gèneres

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020), aquesta família està formada per tres gèneres amb 31 espècies.
* Gènere Batis, amb 19 gèneres.
* Gènere Lanioturdus, amb una espècie: batis terrestre (Lanioturdus torquatus).
* Gènere Platysteira, amb 11 espècies.

## Referències

* ↑ Winkler, David W.; Billerman, Shawn M.; Lovette, Irby J. «Wattle-eyes and Batises (Platysteiridae), version 1.0» (en anglès). Birds of the World. Cornell Lab of Ornithology, 2020. DOI: 10.2173/bow.platys1.01species_shared.bow.project_name. ISSN: 2771-3105.
* ↑ Louette, Michel. Del Hoyo, J.; Elliot, A. & Christie D. (editors).. Handbook of the birds of the world. Volume 11: Old World Flycatchers to Old World Warblers. Barcelona : Lynx Edicions, 1992. ISBN 978-84-87334-10-8.
* ↑ Thomson, Robert L; Ferguson, J Willem H «Composition and foraging behaviour of mixed-species flocks in two adjacent African woodland habitats: a spatial and temporal perspective» (en anglès). Ostrich, 78, 1, 3-2007, pàg. 65–73. DOI: 10.2989/OSTRICH.2007.78.1.10.54. ISSN: 0030-6525.
* ↑ IUCN «Lanioturdus torquatus» (en anglès). BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2016:, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-3.rlts.t22707446a94124604.en.
# Jean-Pierre Jouyet

Jean-Pierre Jouyet, nascut el 13 de febrer de 1954 a Montreuil, és un alt funcionari, lobbyista i polític francès. Va ser secretari d'Estat d'Afers Europeus al govern de François Fillon entre 2007 i 2008 i col·laborador de François Hollande com a secretari general de la Presidència de la República entre 2014 i 2017.
Va ser president de l'Autoritat dels Mercats Financers del 2008 al 2012, director general de la Caisse des Depôts et Consignations i president del Banc Públic d'Inversions (BPI) entre 2012 i 2014, ambaixador de França al Regne Unit entre 2017 i 2019, i ambaixador, representant permanent de França davant l'OCDE entre 2019 i 2020. Després es va incorporar a la firma de lobby Lysios així com al consell d'administració de Covéa.

## Referències

* ↑ «l'Association des Sciences-Po - Fiche profil». [Consulta: 9 març 2018].
* ↑ Christian Jacob demande la démission de Jean-Pierre Jouyet Arxivat 2014-11-13 a Wayback Machine. LCP, le 12/11/2014 à 16:02
* ↑ Jouyet, Jean-Pierre (1954-....).. Albin Michel / Impr. CPI Bussière. L'envers du décor (en francès), p. 317. ISBN 978-2-226-45228-3. OCLC 1223010168.
* ↑ «Contrats passés par la Caisse des dépôts : Jean-Pierre Jouyet et Augustin de Romanet bientôt jugés pour «favoritisme»», 28-09-2023. [Consulta: 13 octubre 2023].
# Enric Hernández March

Enric Hernández March (Barcelona, 9 de juny de 1959), de nom de ploma Enric H. March, és un historiador i blocaire català.

## Biografia

És llicenciat en filologia hispànica i semítica, i el 2022 exercia com a professor d’història.
Fruit de la seva recerca en arxius, ha publicat algunes obres sobre diversos aspectes de la història de Barcelona, com El Rec Comtal (2016), o Barcelona. Freak show (2021), una investigació enciclopèdica feta sobre zoològics humans a la ciutat des del segle xviii fins a l’any 1939.
El 2022 va formar part del jurat del premi Santa Eulàlia de novel·la sobre Barcelona, convocat per Àfora Focus i l'editorial Comanegra, juntament amb Llucia Ramis, Alba Cayón (Comanegra) i Jordi González (Focus).
El 2000 va ser campió de Catalunya dels 800 metres llisos en pista coberta, en la categoria de veterans d'entre 40 i 44 anys.

## Obres

* El Rec Comtal. Viena Edicions, 2016. ISBN 978-84-8330-903-2.
* Somorrostro. Mirades literàries (coordinador). Ajuntament de Barcelona, 2018.
* Barcelona. Anatomia històrica d'una ciutat. Viena Edicions, 2018. ISBN 978-84-949066-4-0.
* Guia del Rec Comtal: Caminant pel Rec i la seva història. Viena Edicions, 2019. ISBN 978-84-17998-00-4.
* Barcelona: Freak show. Història de les barraques de fira i els espectacles ambulants del segle xviii al 1939. Viena Edicions, 2021. ISBN 978-84-9156-356-3.

## Referències

* 1 2 Pou, Salva. «L´atleta internauta Enric Hernández March campió de catalunya de veterans en 800 m. llisos en pista coberta». atletisme.com, 31-01-2000. Arxivat de l'original el 20-04-2021.
* 1 2 Permanyer, Lluís. «Espectacles de la Barcelona sòrdida». La Vanguardia, 12-12-2021.
* ↑ Montanyà, Xavier. «La identitat de Barcelona, entre la història, la vida i la llegenda». Vilaweb, 23-12-2018.
* 1 2 Cervera, Jordi. «La Barcelona Freak». El Punt Avui, 23-02-2022.
* 1 2 3 Marquillas Masó, Francesc. «El defecte com a espectacle». Núvol, 19-06-2022.
* ↑ Permanyer, Lluís. «Resseguir el rec Comtal». La Vanguardia, 20-10-2016.
* ↑ «Presència viva als carrers». La Vanguardia, 06-09-2014.
* ↑ Bombí-Vilaseca, Francesc. «Neix el premi Santa Eulàlia de novel·la sobre Barcelona». La Vanguardia, 17-06-2022.
* ↑ «El Somorrostro, tot un mapa literari». Arxivat de l'original el 2020-11-28.
* ↑ Nerin, Gustau. «Barcelona: E.H. March ens n'ofereix una anatomia històrica». El Nacional, 06-01-2019.
* ↑ Pauné, Meritxell M. «Viaje interactivo por el antiguo Rec Comtal de Barcelona, una joya milenaria desconocida y enterrada». La Vanguardia, 19-12-2016.

## Enllaços externs

* Enric Hernández March - Lloc web oficial
# Teucrium

Teucrium és un gènere d'angiospermes que pertany a la família de les lamiàcies. Els membres d'aquest gènere tenen un port arbustiu o herbaci, comú en hàbitats insolats de tipus timoneda o formant part del sotabosc i fins i tot emprat en jardineria (T. fruticans). El gènere està compost per 67 espècies, moltes de les quals presenten una gran diversificació subespecífica, i n'és la península Ibèrica una de les àrees més riques i amb major grau d'endemismes: igual succeeix amb les espècies europees (al voltant de 50). Una característica diagnòstica del gènere és la manca del llavi superior en les flors bilabiades, tan típiques d'aquesta família.

## Taxonomia

| Teucrium asiaticum Teucrium balthazaris Teucrium botrys Teucrium buxifolium - trencapedres, te de roca, poliol amarg de roca Teucrium campanulatum - herba de Sant Ponç, llengua de passerell Teucrium canadense Teucrium capitatum Teucrium carthaginense Teucrium carolipaui Teucrium chamaedrys - auledella, herba felera negra Teucrium compactum Teucrium cossonii Teucrium cubense Teucrium dunense Teucrium edetanum (Endemisme del País Valencià) Teucrium expassum Teucrium flavum - quina vera, herba escurçonera Teucrium franchetianum Teucrium frunii Teucrium fruticans Teucrium glandulosum Teucrium gnaphalodes Teucrium homotrichum | Teucrium intricatum (Endemisme de la província d'Almeria) Teucrium laciniatum Teucrium lanigerum Teucrium leonis Teucrium libanitis Teucrium lusitanicum Teucrium marum - marduix anglès, herba del Papa Teucrium montanum L. Teucrium murcicum Teucrium muletii Teucrium polium - lledània, capsigranyera, poliol mascle Teucrium pseudochamaepitys - cabeçuda de guix Teucrium pyrenaicum - angelins Teucrium rivasii Teucrium rivas-martinezii Teucrium rotundifolium Teucrium similatum Teucrium scordium - escordi Teucrium scorodonia Teucrium thymifolium Teucrium webbianum |

## Sinònims

* Chamaedrys Mill., Gard. Dict. Abr. ed. 4 (1754).
* Polium Mill., Gard. Dict. Abr. ed. 4 (1754).
* Scordium Mill., Gard. Dict. Abr. ed. 4 (1754).
* Scorodonia Hill, Brit. Herb.: 372 (1756).
* Iva Fabr., Enum.: 45 (1759), nom. illeg.
* Melosmon Raf., Fl. Tellur. 3: 85 (1837).
* Monipsis Raf., Fl. Tellur. 3: 85 (1837).
* Scorbion Raf., Fl. Tellur. 3: 85 (1837).
* Trixago Raf., Fl. Tellur. 3: 85 (1837).
* Poliodendron Webb i Berthel., Hist. Nat. Illes Canàries 3: 106 (1845).
* Monochilon Dulac, Fl. Hautes-Pyrénées: 405 (1867).
* Botrys Fourr., Ann. Soc. Linn. Lyon, n.s., 17: 138 (1869).
* Kinostemon Kudô, Trans. Nat. Hist. Soc. Taiwan 19: 1 (1929).
# Microlita

La microlita és un mineral de la classe dels òxids que rep el seu nom del grec mikros (petit) i lithos (pedra).

## Enllaços externs

* Mindat Microlita (anglès)
* http://webmineral.com/data/Microlite.shtml
* http://rruff.geo.arizona.edu/doclib/hom/microlite.pdf
# L'edat de ferro

L'edat de ferro és una novel·la escrita pel premi Nobel sud-africà John Maxwell Coetzee el 1990 amb el títol original en anglès de Age of Iron. Traduïda al català el 2002 per Dolors Udina li fou atorgat el Premi llibreter l'any següent.
La novel·la s'ambienta a Ciutat del Cap al final del règim de l'apartheid. La protagonista és la senyora Curren que pateix un càncer terminal i s'enfronta a aquest fet en soledat. Amb l'aparició d'un rodamón tot canvia, ja que li permet afrontar les seves pors i la soledat i escriure a la seva filla amb qui fa anys que no té contacte. El resultat d'aquesta carta és la novel·la que el lector llegeix i que mostra amb extrema cruesa els fets que es podien viure durant l'apartheid contra la població negra i també és una mostra interessant dels sentiments de les persones soles en moments de dificultats.
# Enrique Saura Gil

Enrique Saura Gil (Onda, 2 d'agost de 1954) és un futbolista valencià, ja retirat, que jugà de centrecampista durant les dècades de 1970 i 1980. Jugà al CE Castelló i el València CF, amb qui guanyà una Copa del Rei, una Recopa d'Europa i una Supercopa d'Europa. Va ser internacional amb la selecció espanyola.

## Internacional

El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on la selecció espanyola quedà eliminada en quarts de vuitens de final en la competició de futbol.
Va ser internacional amb la selecció espanyola en 23 partits, marcant 4 gols. Va debutar el 8 de novembre de 1978 front a França a París. Va disputar la Copa del Món Espanya 1982 marcant el gol de la victòria front a Iugoslàvia.

## Clubs

* CE Castelló - ????-1974
* València CF - 1975-1985 - Primera divisió – 304 partits i 37 gols
* CE Castelló - 1985-1988 - Segona divisió

## Palmarès
### Títols estatals

* 1 Copa del Rei – València CF – 1979

### Internacionals

* 1 Recopa d'Europa - València CF - 1980
* 1 Supercopa d'Europa - València CF - 1980

## Referències

* 1 2 3 Strack-Zimmermann, Benjamin. «Enrique Saura (Player)» (en anglès). [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ Pardo, Pau. «Enrique Saura: Una leyenda en blanco y negro» (en castellà), 02-08-2022. [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ «El mítico futbolista Enrique Saura recibe un homenaje con la exposición que repasa su vida y excelente carrera deportiva» (en castellà). Ajuntament d'Onda, 08-07-2022. [Consulta: 5 febrer 2025].
* 1 2 «Enrique Saura Gil». eu-football.info. [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ «Olympedia – Saura». [Consulta: 5 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Saura a www.lfp.es
Enrique Saura Gil amb la selecció espanyola - Caixes de navegació :
Selecció de futbol d'Espanya – Jocs Olímpics d'estiu 1976
1 Arconada •
2 San José •
3 Camus •
4 Sanjosé •
5 Pulido •
6 Sánchez •
7 Juanito •
8 Saura •
9 Idígoras •
10 Vitoria •
11 Esteban •
12 Cundi •
13 Manzanedo •
14 Olmo •
15 Bermejo •
16 Mir •
17 Juani •
Entrenador: Kubala
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de futbol 1982
1 Arconada (c) •
2 Camacho •
3 Gordillo •
4 Alonso •
5 Tendillo •
6 Alexanko •
7 Juanito •
8 Joaquín •
9 Satrústegui •
10 Zamora •
11 López Ufarte •
12 Urquiaga •
13 Jiménez •
14 Maceda •
15 Saura •
16 Sànchez •
17 Gallego •
18 Uralde •
19 Santillana •
20 Quini •
21 Urruti •
22 Miguel Ángel •
Entrenador: Santamaría :