OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gil Won-ok

Gil Won-ok (Huichon, 30 de novembre de 1928 - Inchon, 16 de febrer de 2025) també coneguda com l'àvia Gil, va ser una activista coreana que es va veure obligada a convertir-se en una dona de conhort durant la Segona Guerra Mundial Va dedicar la seva vida a exigir reparacions i una disculpa oficial al Japó per la violència sexual militar que va afectar més de 200.000 dones a la guerra.
El 1940, amb tretze anys, Gil va pujar a un tren cap a una fàbrica japonesa on se li va prometre feina. En lloc d'entrar a una fàbrica, van dur-la a Harbin, i la van manar cap a una casa de conhort a l'hivern de 1940 on, dels tretze als divuit anys, va ser agredida sexualment repetidament per soldats japonesos. Durant els anys que Gil va ser víctima de l'esclavitud sexual militar, va contreure la sífilis, que va generar tumors al seu cos, i va haver de passar quatre cirurgies. Les complicacions de la cirurgia van fer que els metges li fessin una histerectomia que la va deixar estèril. Després de la guerra, Gil va intentar tornar a casa a Corea del Nord, però es va trobar la frontera tancada. Gil mai no va poder tornar a casa. Més tard va muntar una parada de menjar i va vendre makgeolli, un tipus de vi d'arròs coreà.
La salut de Gil va disminuir en els seus darrers anys a causa de la malaltia d'Alzheimer, i va morir a casa seva a Inchon el 16 de febrer de 2025, a l'edat de 96 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Lee, Anita. (Producer) & Hsiung, T. (Director). (2016). The Apology [Film]. Canada: National Film Board of Canada.
* 1 2 Son, Elizabeth. Embodied Reckonings. Ann Arbor, MI: University of Michigan Press, 2018. DOI 10.3998/mpub.8773540. ISBN 9780472130733.
* ↑ Choe, Sang-hun «Gil Won-ok, Victim of Wartime Sex Slavery Who Fought for Japan’s Apology, Dies at 96». , 18-02-2025 [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «'Comfort woman,' activist Gil Won-ok dies at 97» (en anglès). The Korea Herald, 16-02-2025. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Festa de Sant Nicolau

La festa de Sant Nicolau, que té lloc el dia 5 o 6 de desembre, és una celebració de tradició cristiana dedicada als infants, en què aquests reben presents o llaminadures tal com es fa al dia de reis a casa nostra. És una tradició molt present als Països Baixos (i Flandes), al Luxemburg i a Alsàcia i la Lorena, però també se celebra a altres regions del Nord de França i a la resta de Bèlgica, així com a Alemanya, Àustria, Suïssa, a diversos països balcànics (Croàcia, Sèrbia, Eslovàquia) i d'Europa central (Hongria, Polònia, República Txeca, Lituània, Romania, Bulgària, Ucraïna).
La festa es basa en la llegenda de Nicolau de Mira, i el Santa Claus nord-americà així com el Pare Nadal britànic són igualment derivacions d'aquesta llegenda. De fet, 'Santa Claus' prové de 'Sinterklaas', en neerlandès.
Les festivitats i costums entorn d'aquesta festa difereixen segons les regions:

## Sinterklaas als Països Baixos

Sinterklaas o Sant Nicolau és la figura central d'una festa per infants que se celebra cada 5 i 6 de desembre a Flandes i als Països Baixos. La nit del 5 de desembre, Sinterklaas duu presents a tots els nens que han fet bondat. Tot i això, Sinterklaas arriba a moltes ciutats abans d'aquesta data. Es diu que ve d'Espanya, a bord d'un vaixell de vapor, i és ajudat pel Zwarte Piet (Pere Negre), que duu vestits moros (tot plegat el feu ser vist com a quelcom racista durant els 60 i 70, però sembla que ara la preocupació per la correcció política ja no l'afecta tant). Es diu que porta xocolata i mandarines per als nens. La festa també duu associades un reguitzell de cançons i dolços exclusius.
# Sonata per a piano núm. 3 en mi major, D 459 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 3 en mi major, D 459, és una obra per piano sol composta per Franz Schubert l'agost de 1816. No arribà a sortir publicada fins a l'any 1843 –molt després de la mort del compositor–, en una publicació a càrrec de Carl August Klemm a Leipzig, amb el títol Fünf Klavierstücke (Cinc peces per a piano). En la primera edició del Catàleg Deutsch les cinc peces van ser agrupades amb el mateix número, D. 459. Si és una sola composició amb 5 moviments, és una qüestió discutida. En la segona edició del Catàleg Deutsch les darreres tres peces del conjunt agrupades com a Drei Klavierstücke, D 459A (Tres Peces de Piano), i només el dos primers moviments es consideren que formaven part de la mateixa sonata, D 459.
S'ha suggerit que la peça D 506 podria ser el tercer i darrer moviment d'una sonata juntament amb la tercera peça de la D 459A (Allegro patetico), que correspondria al primer moviment, i l'Adagio D 349, que seria el segon moviment.
Andrea Lindmayr-Brandl està d'acord amb Klemm en la seva afirmació que va compilar les peces de la seva publicació de 1843 de diferent s obres de Schubert. Lindmayer conclou que l'obra és "fragmentària", perquè Schubert hi havia interromput la sonata al final de la secció de desenvolupament del segon moviment.

## Peces / de moviments

I. Allegro moderato
    Mi major
    Amb un recapitulació en la subdominant
II. Scherzo: Allegro
    Mi major
III. (o D 459A I.) Adagio
    C major
IV. (o D 459A II.) Scherzo: Allegro - Trio: Più tardo
    La major
    La recapitulació d'aquest moviment està descrita per Daniel Coren.
V. (o D 459A III.) Allegro patetico
    Mi major

## Notes

* 1 2 Lindmayr-Brandl, Andrea «Die "wiederentdeckte" unvollendete "Sonate in E" D 459 und die "Fünf Klavierstücke" von Franz Schubert». Archiv für Musikwissenschaft. Franz Steiner Verlag, 57 Jahrg., H.2., pàg. 130–150. JSTOR: 931138.
* ↑ F. Bisogni, quoted in Walburga Litschauer's Preface to Schubert: Piano Sonatas I. Bärenreiter 2000
* ↑ Coren, Daniel «Ambiguity in Schubert's Recapitulations». The Musical Quarterly, LX, 4, pàg. 568–582. DOI: 10.1093/mq/LX.4.568 [Consulta: 7 febrer 2009].

## Referències

* Tirimo, Martino. Schubert: The Complete Piano Sonatas. Viena: Wiener Urtext Edition, 1997.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 3 en mi major/5 peces per a piano: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Windows Bitmap

Windows Bitmap o simplement BMP és un tipus d'arxiu per a gràfics basat en el mapa de bits. És l'estàndard dels sistemes operatius de Microsoft. Cada píxel té associat un número determinat de bits per a representar el color que conté. De fet, en funció d'això, podem distingir diversos formats: blanc i negre (1 bit), 16 colors (4 bits), 256 colors (8 bits), 16 milions de colors (24 bits), etc.
L'estructura interna dels fitxers BMP és la següent:
* Capçalera de l'arxiu
* Capçalera d'informació
* Paleta de colors (només per als arxius de 8 bits)
* Dades
Encara que aquest format permet la compressió no se sol usar, ja que hi ha altres tipus de fitxers gràfics que permeten una relació qualitat/compressió molt millor (vegeu per exemple JPG).
El principal avantatge d'aquest tipus de fitxers és que la seva càrrega i lectura és extremadament ràpida. Si a això se li sumen que és capaç d'aconseguir una profunditat de color de 24 bits (aproximadament 16,7 milions de colors) és fàcil d'explicar el seu èxit en el món dels ordinadors personals.
L'únic problema d'aquest format és el fet de no aparèixer habitualment en la seva versió comprimida, i per tant, la seva mida el fa inviable per al seu ús en entorns com per exemple Internet, on la mida de les imatges és fonamental.
# Gimnàstica als Jocs Olímpics d'estiu de 2024 - Cavall amb arcs

L'esdeveniment de cavall amb arcs als Jocs Olímpics d'estiu de 2024 es va celebrar els dies 27 de juliol i 3 d'agost de 2024 a l'Accor Arena (anomenat Bercy Arena a causa de les normes de patrocini del COI). És una modalitat del torneig olímpic que només es disputa en categoria masculina.

## Format de competició

Els 8 primers classificats (límit de dos per NOC) per a cavall amb arcs van avançar a la final d'aparells. Els finalistes van tornar a actuar a l'aparell. Aleshores es van ignorar les puntuacions de la ronda de qualificació, i només comptaven les puntuacions de la ronda final.

## Programació

La competició es va celebrar durant dos dies, el 27 de juliol i el 3 d'agost. La fase de classificació (per a totes les proves de gimnàstica masculina) va ser el primer dia i la final de l'aparell el segon dia.
| Data | Temps | Ronda | Subdivisió |
| 27 de juliol | 11:00 | Qualificació | Subdivisió 1 |
| 27 de juliol | 15:30 | Qualificació | Subdivisió 2 |
| 27 de juliol | 20:00 | Qualificació | Subdivisió 3 |
| 3 d'agost | 17:15 | Final | – |
| Totes les hores són l'hora d'estiu d'Europa central (UTC+2) ||||

## Qualificació

| Posició | Gimnasta | Dif | Ex | Total | Qual. |
| 1 | Rhys McClenaghan (IRL) | 6.3 | 8.900 | 15.200 | Q |
| 2 | Stephen Nedoroscik (USA) | 6.4 | 8.800 | 15.200 | Q |
| 3 | Max Whitlock (GBR) | 6.6 | 8.566 | 15.166 | Q |
| 4 | Takaaki Sugino (JPN) | 6.5 | 8.533 | 15.033 | Q |
| 5 | Oleg Verniaiev (UKR) | 6.6 | 8.433 | 15.033 | Q |
| 6 | Nariman Kurbanov (KAZ) | 6.4 | 8.600 | 15.000 | Q |
| 7 | Hur Woong (KOR) | 6.7 | 8.200 | 14.900 | Q |
| 8 | Loran de Munck (NED) | 6.4 | 8.366 | 14.766 | Q |
| 9 | Zou Jingyuan (CHN) | 5.9 | 8.700 | 14.600 | R1 |
| 10 | Nils Dunkel (GER) | 6.4 | 8.166 | 14.566 | R2 |
| 11 | Shinnosuke Oka (JPN) | 5.9 | 8.566 | 14.466 | R3 |

### Reserves

Els reserves per a la final masculina de cavalls amb armes eren:
* Zou Jingyuan (CHN)
* Nils Dunkel (GER)
* Shinnosuke Oka (JPN)

## Final

| Posició | Gimnasta | Dif | Ex | Total |
| 1 | Rhys McClenaghan (IRL) | 6.600 | 8.933 | 15.533 |
| 2 | Nariman Kurbanov (KAZ) | 6.700 | 8.733 | 15.433 |
| 3 | Stephen Nedoroscik (USA) | 6.400 | 8.900 | 15.300 |
| 4 | Max Whitlock (GBR) | 6.900 | 8.300 | 15.200 |
| 5 | Oleg Verniaiev (UKR) | 6.600 | 8.366 | 14.966 |
| 6 | Takaaki Sugino (JPN) | 6.700 | 8.233 | 14.933 |
| 7 | Hur Woong (KOR) | 6.700 | 7.600 | 14.300 |
| 8 | Loran de Munck (NED) | 6.500 | 7.233 | 13.733 |

## Referències

* ↑ Petrequin, Samuel. «Stephen 'Pommel Horse Guy' Nedoroscik adds another bronze medal to his Olympic tally». Associated Press, 03-08-2024.
* ↑ McGoldrick, Sean. «Rhys McClenaghan wins Olympic gold for Ireland in pommel horse final, insisting 'it feels like a dream'». Irish Independent, 03-08-2024.
* ↑ «Men's Pommel Horse - Final results». Olympics, 03-08-2024. [Consulta: 11 agost 2024].
# Ro

La ro o rho és la dissetena lletra de l'alfabet grec. S'escriu Ρ en majúscula i ρ (o ϱ) en minúscula. Té un valor numèric de 100.
La lletra ro s'utilitza habitualment en els següents contextos:
* Física i Química: en minúscula, símbol de la densitat.
* Expressa el coeficient de correlació en estadística
* Es refereix a la resistivitat d'un material en electricitat
Viccionari
# Filadèlfia (pel·lícula)

Filadèlfia (títol original en anglès, Philadelphia) és una pel·lícula de Jonathan Demme estrenada el 1993 i guanyadora de dos oscars. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.

## Argument

Andrew Beckett és un brillant advocat. La seva carrera promet. Adulat pel seu mitjà, no hi ha res que sembli poder aturar la seva pujada. Però un dia, els seus associats descobreixen que Andrew té el virus de la SIDA i és acomiadat per falta professional. Andrew decideix no deixar-ho passar i ataca el gabinet per acomiadament abusiu. Tindrà l'ajuda d'un advocat negre que és molt popular a la ciutat i també als tribunals.

## Repartiment

* Tom Hanks: Andrew Beckett
* Denzel Washington: Joe Miller
* Mary Steenburgen: Belinda Conine
* Jason Robards: Charles Wheeler
* Antonio Banderas: Miguel Alvarez
* Ron Vawter: Bob Seidman
* Daniel Chapman: Narrador a la clínica
* Charles Glenn: Kenneth Killcoyne
* Joanne Woodward: Sarah Beckett
* David Drake: Bruno

## Premis i nominacions
### Premis

* 1994: Oscar al millor actor per Tom Hanks
* 1994: Oscar a la millor cançó original per Bruce Springsteen amb "Streets of Philadelphia"
* 1994: Globus d'Or al millor actor dramàtic per Tom Hanks
* 1994: Globus d'Or a la millor cançó original per Bruce Springsteen amb "Streets of Philadelphia"
* 1994: Os de Plata a la millor interpretació masculina per Tom Hanks
* 1995: Grammy a la millor cançó escrita específicament per a pel·lícula o televisió per Bruce Springsteen amb "Streets of Philadelphia"

### Nominacions

* 1994: Oscar al millor guió original per Ron Nyswaner
* 1994: Oscar al millor maquillatge per Carl Fullerton i Alan D'Angerio
* 1994: Oscar a la millor cançó original per Neil Young amb "Philadelphia"
* 1994: Globus d'Or al millor guió per Ron Nyswaner
* 1994: Os d'Or
* 1995: BAFTA al millor guió original per Ron Nyswaner

## Referències

* ↑ esadir.cat. Filadèlfia. esadir.cat.
* ↑ «Philadelphia». The New York Times.
# Mastí tibetà

El mastí tibetà és un gos de guarda i defensa, gros i robust originari del Tibet. El seu lladruc ronc i profund és molt característic i semblant al rugit del lleó.
Era utilitzat pels assiris com a gos de guerra i va tenir una gran difusió. Amb les conquestes romanes i les invasions dels pobles asiàtics, es va escampar ràpidament per la conca del Mediterrani.
El mastí tibetà ha sofert pocs canvis al llarg del temps. D'aquest han evolucionat la majoria de gossos de muntanya com el gos de muntanya dels Pirineus.
El gos més car que s'ha venut mai és un mastí tibetà.

## Referència

* ↑ «El mastí tibetà, el gos més car del món». Nació Digital, 20 març 2014. Arxivat de l'original el 2017-10-11. [Consulta: 14 desembre 2020].
# David de marbre (Donatello)

El David de marbre de Donatello és una escultura de l'etapa de joventut d'aquest gran artista. Data de 1408-1409, és de marbre blanc i mesura 191 d'altura, amb una base de 57,5 x 32 cm. Es conserva al Museu Nazionale del Bargello a Florència, a la mateixa sala que el famós David de bronze, l'obra de plena maduresa de l'artista.

## Història

El treball és un dels primers atribuïbles amb certesa a Donatello, que en aquest moment, tenia poc més de trenta anys, sovint va treballar per a l'Òpera del Duomo de Florència. L'encàrrec era per a la galeria del cor, una estructura octogonal al voltant de l'altar central que ara ja no existeix, va ser desmantellat al segle xix.
A qualsevol cas, el David ja no es trobava a la Catedral des del 1416, quan va ser comprada per la Signoria, per traslladar-ho al Palazzo Vecchio. Important és el significat polític que s'atribueix a David, com un símbol de caràcter indomable i llibertari de la República de Florència, que, com és lògic, també va encarregar a començaments del segle xvi, el famós David de Miquel Àngel. Té una inscripció al peu de l'escultura:

## Descripció

David està representat el moment de la victòria i immediatament després de la derrota del gegant Goliat, el cap del qual es troba als seus peus, amb la pedra encara enmig del front.
Els braços són desproporcionadament llargs, però ja s'han incorporat elements del repertori clàssic, com algun detall anatòmic realista: les mans, el tors, el seu cap coronat d'amarant (símbol profà). L'expressió del rostre és una mica inexpressiva, però el posat i l'actitud sembla expressar l'orgull de la seva consciència divina. El desplaçament del pes sobre la cama dreta amb el tors torçat cap al costat oposat, indica la intenció per crear un més gran dinamisme amb el clàssic contrapposto.

## Referències

* ↑ Wirtz, Rolf (1998) p.10

## Bibliografia

* Wirtz, Rolf C.. Donatello 1386-1466. Köln,Könemann, 1998. ISBN 3-8290-0244-0.
# Egialeu (fill d'Ínac)

Egialeu (en grec antic: Αἰγιαλεύς 'Aigialeus') va ser, segons la mitologia grega, el fill gran d'Ínac i de la nimfa Mèlia, segons diu Apol·lodor, i, per tant, germà de Foroneu i de Fegeu.
Va donar nom (Egialea) al territori que després es va conèixer amb el de Peloponès, ja que havia mort sense fills, i en el seu honor es va anomenar així el territori sobre el que governava.
Segons un escoli d'Eurípides, es fill de Foroneu i de Peito (un personatge diferent de Peito, l'oceànide) i en aquest cas seria germà d'Apis, rei d'Argos. Va ser el pare d'Èurops, l'heroi epònim de les terres d'Europa. Algunes fonts més tardanes diuen que Egialeu va ser anterior a Ínac, i que el seu fill Èurops el va succeir com a rei al país d'Egialea. I expliquen que va ser rei quan Belos era rei d'Egipte.
Pausànias i la tradició posterior diuen que Egialeu era rei d'una ciutat al golf de Corint. El geògraf diu que el territori situat entre l'Èlida i Siciònia, que s'estén cap al mar i que després s'anomenava Acaia antigament es deia Egíal i l'habitaven els egialeus, per Egialeu, que va ser rei de Sició. El gramàtic Càstor diu que Egialeu va ser el primer dels reis de Sició i que va governar cinquanta-dos anys.

## Referències

* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca, II, 1, 1
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 292. ISBN 9788496061972.
* ↑ Escoli a Eurípides (Orestes, 932; 1248).
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, VII, 1, 1
* ↑ Eusebi de Cesarea. Preparació Evangèlica, X, 12, 1 i Annals. 62 i 63
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 5, 6
* ↑ Joan Malales. Cronografia, IV, 68
# Sonata per a piano núm. 7 en mi bemoll major, D 568 (Schubert)

La Sonata per a piano núm. 7 en mi bemoll major, D 568, és una obra per a piano sol de Franz Schubert. És una revisió i conclusió de la Sonata en re bemoll major D. 567, composta el juny del 1817. L'obra en mi bemoll major (D 568) la deuria acabar cap al 1826, i va sortir publicada l'any 1829 com a Op. posth. 122, un any després de la mort de Schubert.

## Moviments

I. Allegro moderato. En mi♭ major.
II. Andante molto. En sol menor.
III. Menuetto: Allegretto - Trio. En mi♭ major.
IV. Allegro moderato. En mi♭ major.
Com s'ha comentat, aquesta sonata és una transposició i elaboració de la Sonata per a piano en re♭ major, D. 567. Daniel Coren resumeix la naturalesa de la recapitulació del primer moviment d'aquesta sonata com a "material primari sincopat."

## Notes

* ↑ Henle, p. 6
* ↑ Gibbs p. 156
* ↑ Coren, Daniel «Ambiguity in Schubert's Recapitulations». The Musical Quarterly, LX, 4, 1974, pàg. 568-582. DOI: 10.1093/mq/LX.4.568 [Consulta: 22 febrer 2009].

## Referències

* Tirimo, Martino. Schubert: The Complete Piano Sonatas. Vienna: Wiener Urtext Edition, 1997.

## Fonts

* Schubert, Franz. Klaviersonaten Band 1. Berlín: G. Henle Verlag.
* Gibbs, Christopher. The Cambridge Companion to Schubert. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1997.

## Enllaços externs

* Sonata per a piano núm. 7, D 568: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Esteve Vinyals

Esteve Vinyals (Barcelona, 1780 —?, segle XIX) fou un compositor i organista català.
L'any 1799, ingressà a l'orde dels frares mercedaris i fundà l'associació coneguda com l'Escola d’Organistes. A causa dels estralls provocats per la guerra del Francès va haver de posar fi a les seves activitats. La producció musical de Vinyals comprengué diverses obres religioses, entre les quals s'ha de fer especial menció als motets i misses.

## Obres

Es conserven obres seves a l'arxiu de la Basílica parroquial de Santa Maria del Pi de Barcelona.
Algunes de les seves obres son: Missa per a quatre veus i orgue, Missa per a orquestra, Josué guiando al pueblo de Israel en el paso del Jordán, Sinfonía con violines, oboes y trompas.

## Referències

* 1 2 «Esteve Vinyals». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ SALA, María Ester. «Vinyals, Esteva [Esteve]», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 10, p. 953.
# Hidròxid de magnesi

L'hidròxid de magnesi, Mg(OH)₂, és un compost inorgànic iònic format per cations magnesi, Mg$^{2+}$ i anions hidròxid, OH$^-$. Es presenta en forma de pols blanca amorfa. És higroscòpic i molt insoluble dins d'aigua, el K$_s$ val 1,5x10$^{-11}$. En suspensió dins d'aigua rep el nom de llet de magnèsia. La seva estructura cristal·lina és hexagonal, com la de el iodur de cadmi. A la natura es troba en el mineral brucita. Se'l considera una base forta; així doncs, és molt soluble en àcids diluïts. La seva toxicitat és baixa: la seva DL$_{50}$ oral en rates és de 8.500 mg/kg.
L'hidròxid de magnesi està disponible comercialment i es prepara per precipitació d'una sal de magnesi amb un hidròxid (hidròxid de sodi, hidròxid de potassi o hidròxid d'amoni):
    Mg$^{2+}$$_{(aq)}$ + 2OH$^−$$_{(aq)}$ → Mg(OH)₂$_{(s)}$

## Aplicacions

A la medicina l'hidròxid de magnesi, en forma de llet de magnèsia s'empra com a antiàcid per neutralitzar els àcids de l'estómac, i com a laxant. Aigua amb llet de magnèsia pot servir per neutralitzar àcids com tractament d'urgència en cas d'ingestió accidental. Interfereix en l'absorció d'àcid fòlic i de ferro.
A la indústria s'empra per neutralitzar àcids o com a agent supressor de fum i ignífug. Això és conseqüència del fet que es produeix una descomposició tèrmica als 332 °C que absorbeix molta energia, i es transforma en òxid de magnesi i aigua:
    Mg(OH)₂ → MgO + H₂O
La calor que absorbeix retarda la ignició del material. L'aigua que es desprèn absorbeix els gasos de la combustió i impedeix l'arribada de més oxigen a la zona en combustió.

## Referències

* ↑ Olba, Amparo. Química general : equilibri i canvi. València: Universitat de València, 2011, p. 208. ISBN 9788437084572.
* ↑ «Hidròxid de magnesi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Hidròxid de magnesi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tilló i Barrufet, Teresa. Didàctica de les ciències naturals : biologia. Barcelona: EUB, 1999, p. 270. ISBN 9788483381106.

## Bibliografia

* «Magnesium Hydroxide». A: National Research Council (US) Subcommittee on Flame-Retardant Chemicals. Toxicological Risks of Selected Flame-Retardant Chemicals (en anglès). Washington DC: National Academies Press, 2000.
# Estilbe

Estilbe (en grec antic: Στίλβη) va ser una nimfa, filla del déu-riu Peneu i de la nimfa Creüsa.
Apol·lo es va unir amb ella, i va tenir dos fills, Centaure, epònim dels centaures i Làpites, epònim del llinatge dels làpites, el poble de Tessàlia. En una altra versió del mite, Centaure era el fill d'Ixíon i Nèfele. Es deia d'Eneu, el pare de Cízic, que també era fill d'Apol·lo i d'Estilbe.

## Referències

* 1 2 Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, IV, 69; V, 61
* 1 2 Escoli a Apol·loni de Rodes. Les Argonàutiques, I, 948
* ↑ Gai Juli Higí. Faules, 62
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 179. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 85. (El Cangur/Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Estilbe. (anglès)