OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cyanoramphus malherbi

Cyanoramphus malherbi és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids endèmic de l'illa Sud de Nova Zelanda. També es troba a les illes Maud, Blumine, Chalky i Tuhua.

## Referències

* ↑ Kearvell, J; Grant, A; Boon, W (2003). "The orange-fronted parakeet (Cyanoramphus malherbi) is a distinct species: a review of recent research on its taxonomy and systematic relationship within the genus Cyanoramphus". Notornis, 50: 27–35
* ↑ BirdLife International (2016) Species factsheet: Cyanoramphus malherbi. Arxivat 13 April 2016 a Wayback Machine. Downloaded from www.birdlife.org on 2016-03-23.
* ↑ Kearvell, J.C. «Orange-fronted parakeet». nzbirdsonline.org.nz, 2013. [Consulta: 30 març 2016].
* ↑ Gaze, P., Cash, B. (2008) A history of wildlife translocations in the Marlborough Sounds, Occasional Publication No. 72, Nelson: Department of Conservation
# Cymbilaimus

Cymbilaimus és un gènere d'ocells de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Taxonomia

Aquesta família es va separar dels Formicariidae a rel dels estudis de Sibley & Ahlquist (1990), Sibley & Monroe (1990), Harshman (1994), Ridgely & Tudor (1994), AOU (1998), i Zimmer & Isler (2003). Les dades genètiques més recents (Moyle et al. 2009) corroboren aquest resultat. Sibley & Ahlquist (1985, 1990) va trobar que els Thamnophilidae eren germans de totes les altres famílies furnarioides, i aquest resultat ha estat corroborat per altres dades genètiques (Moyle et al. 2009; cf. Irestedt et al. 2002, Chesser 2004). La proposta del South American Classification Committee va passar a canviar la seqüència lineal de les famílies. Dins dels Thamnophilidae, la seqüència lineal actual dels gèneres ja s'ha demostrat que no reflecteix les relacions filogenètiques (Irestedt et al. 2004, Brumfield et al. 2007, Moyle et al. 2009, Isler et al. 2013). La seqüència lineal actual dels gèneres i no reflecteix dades filogenètiques recents.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* Batarà barrat - (Cymbilaimus lineatus).
* Batarà dels bambús - (Cymbilaimus sanctaemariae).

## Referències

* 1 2 3 Moyle, Robert G.; Chesser, R. Terry; Brumfield, Robb T.; Tello, Jose G.; Marchese, Daniel J. «Phylogeny and phylogenetic classification of the antbirds, ovenbirds, woodcreepers, and allies (Aves: Passeriformes: infraorder Furnariides)» (en anglès). Cladistics, 25, 4, 8-2009, pàg. 386–405. DOI: 10.1111/j.1096-0031.2009.00259.x. ISSN: 0748-3007.
* ↑ Irestedt, Martin; Fjeldså, Jon; Johansson, Ulf S; Ericson, Per G.P «Systematic relationships and biogeography of the tracheophone suboscines (Aves: Passeriformes)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 23, 3, 6-2002, pàg. 499–512. DOI: 10.1016/S1055-7903(02)00034-9.
* ↑ Chesser, R.Terry «Molecular systematics of New World suboscine birds» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 32, 1, 7-2004, pàg. 11–24. DOI: 10.1016/j.ympev.2003.11.015.
* ↑ Brumfield, Robb T.; Tello, Jose G.; Cheviron, Z.A.; Carling, Matthew D.; Crochet, Nanette «Phylogenetic conservatism and antiquity of a tropical specialization: Army-ant-following in the typical antbirds (Thamnophilidae)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 45, 1, 10-2007, pàg. 1–13. DOI: 10.1016/j.ympev.2007.07.019.
* ↑ «A classification of the bird species of South America. Part 6» (en anglès). South American Classification Committee. [Consulta: 22 desembre 2024].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Antbirds – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 22 desembre 2024].
# Armadillo gegant

L'armadillo gegant (Priodontes maximus) és l'espècie més grossa d'armadillo. Anteriorment habitava amples regions de la jungla tropical de Sud-amèrica i actualment viu en hàbitats que arriben tan al sud com el nord de l'Argentina. L'espècie és considerada vulnerable.
Els adults solen pesar uns 27 kg i se n'ha trobat un exemplar salvatge que pesava 32 kg. La llargària típica és de noranta centímetres, dels quals entre un terç i dues cinquenes parts són de cua.
L'armadillo gegant prefereix preses com els tèrmits i algunes formigues i sol menjar-se la població sencera d'un niu de tèrmits.
L'armadillo gegant fou classificat com a espècie amenaçada a la Llista Vermella de la UICN del 2002 i apareix a l'Apèndix I (amenaçada d'extinció) de la CITES.
Hi ha un parc zoològic a Villavicencio, Colòmbia, anomenat Los Ocarros, dedicat a aquest animal.
Espècies vivents de cingulats :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Xenarthra :
Família Chlamyphoridae :
Família Dasypodidae :
Categoria :
# Pissaladiera

La pissaladiera (segons l'estandard provençal, pissaladina en occità estàndard, pissaladière en francès, piscialandrea en lígur) és una mena de coca o pizza típica de la zona entre Marsella i Niça, el Var i de la Província d'Imperia, dins la regió italiana de Ligúria.
Es creu que fou introduïda a la zona per cuiners romans durant l'època del Papat d'Avinyó. Es pot considerar un típus de pizza, si bé no forma part de la Denominació d'origen de la pizza i hi ha qui creu que les semblances entre els dos no són prou per considerar-la com a tal. La principal diferència és que no s'hi utilitza tomàquet i, per tant, de vegades se'n diu pizza blanca. La massa és de pa i, per tant, més gruixuda que la pizza, tal com ocórre amb la coca catalana. Al damunt, porta sofregit de ceba i anxoves. Tampoc s'hi posa formatge, però a la vila italiana de San Remo s'hi afegeix mozzarella.
El toc de gràcia i el que dona nom al plat és el "pissalat". És una mena de crema salada feta amb sardina i anxova salades. En nissard, dialecte de l'occità se'n diu "peis salat"" (peix salat). També s'hi inclou de vegades les petites olives negres típiques de Niça.
Avui dia se sol servir com a entremeses, però tradicionalment era cuita i venuda de bon matí.

## Referències

* 1 2 3 4 David, Elizabeth. A Book of Mediterranean Food. Londres: Grub Street, 1999, p. 38/39. ISBN 1902304276.

## Enllaços externs

* Recepta per l'Emeril Lagasse, 2002 Arxivat 2008-07-07 a Wayback Machine. (anglès)
* Recepta de la Delia Smith (anglès)
* Variant de la Flo Braker, amb formatge Arxivat 2009-01-27 a Wayback Machine. (anglès)
# Ese Brume

Ese Brume (Ughelli, Nigèria, 17 de gener de 1996) és una atleta nigeriana especialitzada en la prova de salt de llargada. Ha participat en 2 Olímpiades, guanyant la medalla de bronze en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020. A més ha guanyat 2 medalles en els Campionats del Món, sent la primera atleta africana de la història en aconseguir 2 medalles en el salt de llargada de l'esdeveniment. També ha guanyat 3 medalles d'or en els Campionats d'Àfrica.
El 29 de maig de 2021, després de 25 anys, aconseguia batre el rècord africà de salt de llargada de Chioma Ajunwa, amb una marca de 7.17m que actualment encara es manté vigent.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Vent | Seu | Data |
| Salt de llargada | 7.17m AR | +1,1m/s | Califòrnia | 29 de maig de 2021 |
| 100m llisos | 11.41s | +0,5m/s | Bursa | 3 d'agost de 2019 |
| 4x100m relleus | 43.25s | - | Tòquio | 5 d'agost de 2021 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2016 | Rio de Janeiro | 5a posició | Salt de llargada |
| 2020 | Tòquio | 3 | Salt de llargada |
| Campionat del Món ||||
| 2017 | Londres | 10a posició | Salt de llargada |
| 2019 | Doha | 3 | Salt de llargada |
| 2022 | Eugene | 2 | Salt de llargada |
| 2023 | Budapest | 4a posició | Salt de llargada |
| Campionat d'Àfrica ||||
| 2014 | Marràqueix | 1 | Salt de llargada |
| 2015 | Brazzaville | 4a posició | Salt de llargada |
| 2016 | Sud-àfrica | 1 | Salt de llargada |
| 2018 | Asaba | 1 | Salt de llargada |

## Referències

* ↑ «Perfil atlètic» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 6 març 2024].
* ↑ «Brume makes history as 1st african with two long jump medals at the World Championships» (en anglès). Making of champs, 25-07-2022.
* ↑ «Ese Brume erases Chioma Ajunwa's 25 year old long jump record» (en anglès). The Guardian Nigeria, 31-05-2021.
# Porciae de capite civium

La lex Porcia o Porcia de capite civium va ser una llei romana aprovada a proposta del tribú de la plebs Publi Porci Leca l'any 199 aC. Aquesta llei prohibia fuetejar, lligar i matar a un ciutadà romà que fes apel·lació al poble. Aquesta llei però no regia a l'exèrcit on els generals (imperator) tenien poder inapel·lable. Alguns autors l'atribueixen a Marc Porci Cató Censorí, que segurament no va fer altra cosa que recomanar-la.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 137.
# Església de Nostre Senyor de la Humilitat

L'Església o Capella de Nostre Senyor de la Humilitat, també coneguda com la "Capella de Manzanares", se situa al carrer de Manzanares, al barri de La Mercè, a l'orient del Centre Històric de la Ciutat de Mèxic. Fa 9 metres de llarg per 4 d'ample, de manera que és la capella més petita de la ciutat.

## Història

El segle xvi, Hernan Cortès va manar a construir 7 ermites en diferents llocs de la llavors "Nova Espanya". Aquesta es va erigir per a marcar els límits de la Ciutat de Mèxic. El retaule daurat és una modificació barroca del segle xviii i, malgrat les petites proporcions, compta amb dos campanars i un orgue.
De les set ermites que es van construir, és l'única que es conserva. És anomenada l'"església més petita del món".
El 1931 va ser declarada monument històric.

## Cultura popular

L'edifici era freqüentat sovint per treballadores sexuals i lladres. El 6 d'agost se celebra al seu patró, el Senyor de la Humilitat, les festivitats del qual inclouen bandes de mariachi i bailables.

## Referències

* 1 2 «La Capilla Miniatura de la Ciudad de México» (en castellà). El Universal, 29-07-2016. [Consulta: 10 gener 2020].
* 1 2 «Capilla del Señor de la Humildad: la iglesia más chiquita de la ciudad y una de las más antiguas» (en espanyol de Mèxic). local.mx, 12-09-2019. [Consulta: 10 gener 2020].
* 1 2 CDMX, Secretaría de Turismo de. «Capilla del Señor de la Humildad (Capilla de Manzanares) · Lugares» (en castellà). cdmxtravel.com. Arxivat de l'original el 14 d'abril de 2021. [Consulta: 10 gener 2020].
* ↑ «La Iglesia de Nuestro Señor de la Humildad: refugio de ladrones y prostitutas» (en castellà). MXCity | Guía de la Ciudad de México, 30-08-2014. [Consulta: 10 gener 2020].
* ↑ De 2019, 6 De Abril. «La mínima iglesia de la Ciudad de México a la que prostitutas y ladrones acudían a rezar» (en espanyol europeu). Infobae. [Consulta: 10 gener 2020].
# Església de Sant Joan Maria Vianney

L'església de Sant Joan Maria Vianney és un temple catòlic del barri de Sants de Barcelona, situat davant dels jardins de Can Mantega. La parròquia participa en les activitats del barri en la cavalcada de Reis i, especialment, en la benedicció del diumenge de Rams, amb la participació de voluntaris vestits d'apòstols i un ase autèntic.

## Història

La parròquia de Sant Joan Maria Vianney fou creada el 1945 pel bisbe Modrego, que en va nomenar rector mossèn Josep Mendoza Espín, i inicialment s'instal·là en uns baixos del carrer d'Alcolea, 107. Les obres començaren del nou temple el 18 de gener del 1952, i foren dirigides per l'arquitecte Raúl de Miguel i Rivero. El 22 de juny del mateix any, el bisbe Modrego en va posar la primera pedra, i fou beneït el 15 de maig del 1955, amb l'assistència del bisbe auxiliar Maties Solà

## Edifici

Es tracta d'una obra d'inspiració gaudiniana, que es caracteritza per una estructura de quilla invertida, coberta amb una volta sobre cinc arcs torals parabòlics, que arriben a la façana. Aquesta és presidida per una vidriera al centre que recorda un ull, símbol de la vigilància de Déu. Hi ha dos passadissos laterals, coberts per un sostre baix sobre bigues de formigó, al damunt dels quals s'hi situen tribunes. La separació de les naus la fan uns pilars quadrats que sostenen els arcs torals parabòlics. L'arc presbiteral és igualment parabòlic i la capçalera és recta. També és destacable la torre del campanar, la part més alta formada per sis nínxols oberts, amb una altura total de 26,15 m.
La imatge del sant, que presideix l'altar, és obra de l'escultor Joan Seguranyes i compta amb pintures murals de Joan Torras i Viver (1969).

## Referències

* ↑ Pérez, Beatriz «Una església amb cara». El Periódico, 09-02-2016.
* 1 2 Martí Bonet, Josep Maria. El martiri dels temples. Arxiu Diocesà de Barcelona, 2008, p. 187. ISBN 978-84-936895-1-3.
* 1 2 «Historia de la parroquia». Parròquia Sant Joan Mª Vianney.
* ↑ «COLOCACIÓN DE LA NUEVA PRIMERA PIEDRA DEL TEMPLO DE SAN JUAN MARÍA VIANNEY». La Vanguardia, 24-06-1952, pàg. 17.
* ↑ «SOLEMNE BENDICIÓN DEL NUEVO TEMPLO PARROQUIAL DE SAN JUAN B. M. VIANNEY». La Vanguardia, 17-05-1955, pàg. 20.
* 1 2 «Església de Sant Joan M. Vianney». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Parròquia de Sant Joan Maria Vianney - BARCELONA (CATALUNYA)». Inventari de campanes.

## Enllaços externs

* «Església de Sant Joan M. Vianney». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Stedesand

Stedesand (mooring Stääsönj) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Südtondern, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Havia format part de l'antic Amt Bökingharde. El 1973 es va fusionar amb els municipis de Störtewerkerkoog i Wester Schatebüll. El 31 de desembre del 2023 tenia 891 habitants.

## Referències

* ↑ «Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2023» (en alemany), 28-10-2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Església de l'Immaculat Cor de Maria (Avinyó Nou)

L'església de l'Immaculat Cor de Maria és una església del nucli d'Avinyó Nou, del municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès), situada en una plaça davant de la carretera N-340. De titularitat de l'Arquebisbat de Barcelona, va ser construïda pels habitants del poble des del 1947 fins al 1953. S'hi diu missa el festius a les 12 h.

## Descripció

Edifici de planta aproximadament de creu llatina, amb un dels braços petits perllongat, amb un capcer de planta quasi poligonal, derivada aquesta de l'existència de contraforts en els murs dels quals (en dos) s'obren finestres d'arcs apuntats. La volta és apuntada, i presenta els arcs amb el totxo vist, i la resta de la maçoneria arrebossada i pintada. Les façanes exteriors són de carreuat regular vist, deixat del coronament dels mateixos que està fet de formigó, i la porta està feta d'arc de mig punt amb arquivolta de faixes motllurades amb decoració de boles.

## Història

Abans d'aquesta església la gent d'aquest nucli anava a missa a l'església de Sant Pere d'Avinyó, allunyada dos quilòmetres d'aquest nucli, que es va desenvolupar a l'encreuament de la carretera d'Olesa i de Barcelona. El terreny en el que es va edificar l'església era una vinya propietat de Ca l'Isidre, que aquesta família donà perquè es pogués fer el temple. Es formà una junta per endegar la construcció. Un veí, l'Agustí Ràfols Llopart, amb un grup de joves començà a obrir els fonaments a pic i pala. Els manobres eren voluntaris, establint-s'hi torns de feina. El 1953, quan l'edifici estava encara en construcció, la Societat La Parra va demanar d'aplaçar la festa major, que es venia celebrant per la festivitat de Sant Salvador per a desplaçar-la a la del Sagrat Cor de Maria, el dia 22 d'agost.

## Referències

* 1 2 3 «Temple de l'Immaculat Cor de Maria d'Avinyonet». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ «Parròquia de Sant Salvador». Bisbat de Sant Feliu de Llobregat.
# Església del Sagrat Cor de Mislata

L'Església del Sagrat Cor és un temple catòlic situat al carrer de Sant Antoni de la població de Mislata. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.169-9999-000002.
Es tracta d'un temple no parroquial gestionat per les Germanes de la Doctrina Cristiana. Està obert al culte diàriament.

## Referències

* 1 2 «Vicaría I. Arciprestazgos y parroquias Valencia ciudad sur» (en castellà). Arquebisbat de València. [Consulta: 7 novembre 2024].
* ↑ «Iglesia del Sagrado Corazón». Direcció General de Patrimoni Cultural. Generalitat Valenciana. [Consulta: 7 novembre 2024].
# Extinció del Triàsic-Juràssic

L'extinció massiva del Triàsic-Juràssic fou una extinció que marca el límit entre els períodes Triàsic i Juràssic fa 199,6 milions d'anys. Es creu que aproximadament la meitat de les espècies vivents a la Terra s'extingiren, incloent-hi els crurotarsis i amfibis més grossos. Gràcies a les conseqüències d'aquesta extinció, els dinosaures es trobaren en una posició avantatjosa per convertir-se en els animals dominants durant els següents 134 milions d'anys. Les causes d'aquesta extinció romanen controvertides però una gran erupció volcànica, i el canvi climàtic posterior, sembla la més probable.
# César al millor productor

El César al millor productor va ser un premi que va atorgar l'Acadèmia d'Arts i Tècniques Cinematogràfiques de França. El premi va ser entregat durant 2 anys seguits, el 1996 i el 1997.
A partir del 2008, l'Acadèmie fa entrega del Premi Daniel Toscan du Plantier al productor més destacat de l'any anterior.

## Palmarès

* Font: Pàgina oficial del premi.

### Dècada del 1990

| Any | Productor | Pel·lícula | Pais |
| 1996 |
| 1996 | Christophe Rossignon | La Haine | França |
| 1996 | Claude Berri | Gazon maudit | França |
| 1996 | René Cleitman | Le Hussard sur le toit | França |
| 1996 | Charles Gassot | Le bonheur est dans le pré | França |
| 1996 | Alain Terzian | Els àngels de la guarda | França |
| 1997 |
| 1997 | Jacques Perrin | Microcosmos : Le Peuple de l'herbe | França |
| 1997 | Charles Gassot | Beaumarchais, l'insolent, À toute vitesse i Un air de famille | França |
| 1997 | Alain Sarde | Les Voleurs, La Belle Verte i Capità Conan | França |
| 1997 | Humbert Balsan | Y aura-t-il de la neige à Noël ? | França |

## Enllaços externs

* Lloc oficial dels César (francès)
* Els César per any a IMDb (francès)
* Els César per any a Filmaffinity (castellà)
# César dels estudiants

El César dels estudiants és un premi especial que atorguen l'Acadèmia d'Arts i Tècniques Cinematogràfiques de França i el Ministeri d'Educació Nacional des de l'any 2019, seguint el model i objectius del Premi Goncourt des Lycéens.
El jurat està format per uns 2000 estudiants d'últim curs d'institut, que han d'escollir una obra entre les nominades a César a la millor pel·lícula.

## Palmarès

* Font: Pàgina oficial del premi.

### Dècada del 2010

| Any | Títol original | Títol en català | Director | Pais |
| 2019 |
| 2019 | Jusqu'à la garde | - | Xavier Legrand | França |

### Dècada del 2020

| Any | Títol original | Títol en català | Director | Pais |
| 2020 |
| 2020 | Hors Normes | Especials | Olivier Nakache i Éric Toledano | França |
| 2021 |
| 2021 | Adieu les cons | Adieu les cons | Albert Dupontel | França |
| 2022 |
| 2022 | BAC Nord | - | Cédric Jimenez | França |
| 2023 |
| 2023 | La Nuit du 12 | La nit del 12 | Dominik Moll | França |
| 2024 |
| 2024 | Je verrai toujours vos visages | - | Jeanne Herry | França |
| 2025 |
| 2025 | Emilia Pérez | Emilia Pérez | Jacques Audiard | França |
| 2025 | Le Comte de Monte-Cristo | El comte de Montecristo | Matthieu Delaporte i Alexandre de La Patellière | França |
| 2025 | En fanfare | - | Emmanuel Courcol | França |
| 2025 | L'Histoire de Souleymane | - | Boris Lojkine | França |
| 2025 | Miséricorde | Miséricorde | Alain Guiraudie | França |

## Referències

* ↑ «L'académie des arts et techniques du cinéma et le ministère de l'Éducation nationale et de la Jeunesse annoncent la création du "César des Lycéens"» (en francès). education.gouv.fr. Ministère de l'Education Nationale, de l'Enseignement supérieur et de la Recherche, 2019.

## Enllaços externs

* Lloc oficial dels César (francès)
* Els César per any a IMDb (francès)
* Els César per any a Filmaffinity (castellà)
# Any draconític

Un any draconític o any d'eclipsis és el temps que transcorre entre dos passos successius del Sol per un node de l'òrbita lunar. Té 346,620 dies aproximadament. Com que els eclipsis es repetixen amb el pas del Sol per un o altre node, l'ocasió es repetirà cada 173,31 dies, període denominat temporada d'eclipsis.

## Referències

* 1 2 «any draconític». TERMCAT. Centre de Terminologia. [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ «any draconític». UPCTERM. UPC Obre en una finestra. Universitat Politècnica de Catalunya. [Consulta: 16 desembre 2023].

## Vegeu també

* Any
* Any sideri
* Any anomalístic
* Any tròpic
* Any civil
* Temps astronòmic
# Marta García Aller

Marta García Aller (Madrid, 1980), és una professora, periodista i escriptora espanyola.

## Biografia

Va estudiar Humanitats i Periodisme a la Universitat Carles III de Madrid. Va realitzar un màster en política europea a la Universitat de Bath. Abans d'incorporar-se a El Independiente, diari en el qual treballa des dels inicis de la publicació, va passar per les redaccions de la BBC a Londres, El Mundo, Actualidad Económica i l'agència EFE. Col·labora amb La Brújula, d'Onda Cero, com a analista d'economia i cronista de l'actualitat. Des de 2010 és professora associada del IE School of Human Sciences and Technology del IE Business School.
Des de 2018 col·labora al programa de ràdio Por fin no es lunes, d'Onda Cero.

## Publicacions

* El fin del mundo tal y como lo conocemos (Marta García Aller), 2017, Editorial Planeta, Madrid. ISBN 9788408175384
* ¡Siga a ese taxi...! (Marta García Aller), 2010, Editorial Plataforma, Madrid. ISBN 9788496981867
* La generación precaria (Marta García Aller), 2006, Editorial Espejo de tinta, Madrid. ISBN 9788496280786

## Referències

* ↑ «Biografía de Marta García Aller. Planeta de libros».
* ↑ «Marta García, Premios de Periodismo de Vodafone – MujerEmprendedora» (en espanyol europeu). [Consulta: 7 novembre 2018].
* ↑ «Marta García Aller, ganadora del Premio de Periodismo Económico Hispano-Luso por un reportaje para Actualidad Económica» (en castellà). [Consulta: 7 novembre 2018].
* ↑ «Cantizano vuelve a la radio con 'Por fin no es lunes'». El Periódico, 10 enero 2018.