OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Frederic Marcet i Vidal

Frederic Marcet i Vidal (Barcelona, 1827 - Barcelona, 26 de gener de 1898) fou un empresari i polític català.

## Biografia

Posseïa una peixateria i immobiliàries. Fou directiu de l'empresa de ferrocarril Camins de Ferro de Barcelona a França per Figueres, que la presidirà de 1875 a 1886 la successora Companyia dels Ferrocarrils de Tarragona a Barcelona i França.
Fou també soci protector del Foment del Treball Nacional i fou condecorat amb la Gran Creu d'Isabel la Catòlica i la Legió d'Honor. Políticament, milità al Partit Liberal Conservador, amb el que fou membre de la Diputació de Barcelona de 1875 a 1880, nomenat també vicepresident. A les eleccions generals espanyoles de 1881 participà en la tupinada que deixà sense escó Manuel Duran i Bas i fou elegit diputat per Barcelona, escó que repetiria a les eleccions generals espanyoles de 1886. En les seves intervencions defensà la construcció de línies de ferrocarril a Barcelona. També fou senador per la província de Barcelona el 1893-1895.
El 1893 es va completar la construcció de la seva residència, que Marcet va encarregar a l'arquitecte Tiberi Sabater, a la cantonada del Passeig de Gracia i la Gran Via de Barcelona.
Casat amb Dolors Planàs i Armet (†1902), va morir el 26 de gener de 1898 a l'edat de 72 anys.

## BIbliografia

* Palomas i Moncholi, Joan. El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885. Universitat Autònoma de Barcelona. Departament d'Història Moderna i Contemporània (tesi doctoral), 2002, p. 522-523.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat Arxivat 2010-08-29 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ La Vanguardia, 27-01-1898, p. 2.
* 1 2 «Defuncions 1898, núm. 1083» (en castella) p. 9. Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 26-01-1898. [Consulta: 24 maig 2024].
* ↑ «entierros y funerales». La Vanguardia, 05-02-1902, pàg. 2.
# Despina (satèl·lit)

Despina és un satèl·lit de Neptú, també anomenat Neptú V, és una monòtona lluna gelada entre moltes altres. El seu nom prové de la mitologia grega; com la majoria d'objectes astronòmics. Despina era una nimfa filla de Demèter i Posidó.
Despina, com molts altres satèl·lits de Neptú, per exemple Làrissa, té una superfície irregular, és a dir, no és esfèrica. Amb un diàmetre de poc més de 180 km, i uns −235.2 °C de temperatura mitjana, és el tercer satèl·lit de Neptú més proper al gegant gasós. Mostra una superfície amb abundants cràters, cosa que és signe d'activitat geològica nul·la. Molt probablement, es tracta d'una pila de residus còsmics d'altres antics satèl·lits de Neptú destrossats per haver travessat el límit de Roche, cosa que passarà amb Despina.
La seva òrbita és circular quasi-perfecte, només té una excentricitat de 0,00005. Té molt poca inclinació, tan sols 0,06 graus, cosa que causa que no hi hagi estacions, cosa que ocorre al contrari que a la Terra. Aquest satèl·lit de Neptú va ser descobert per Stephen Synnott i el seu grup d'astrònoms, a través de la sonda espacial Voyager 2. Al principi se li va donar la designació provisional de S/1989 N 3, per posar-li el nom actual al setembre de 1991.

## Referències

* 1 2 3 «NASA FACTS» (en anglès). NASA.
* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ «Moons».
* ↑ Zhang, Ke. Resonant and secular orbital interactions (en anglès). ProQuest, 2007, p.34. ISBN 0549160477.
* ↑ Blunck, Jürgen. Solar System Moons: Discovery and Mythology (en anglès). Springer, 2009, p.144. ISBN 3540688528.
* ↑ Surhone, Lambert M.; Tennoe, Mariam T.; Henssonow, Susan F. Despina (Moon) (en anglès). VDM Verlag Dr. Mueller AG & Co. Kg, 2010. ISBN 6131443319.

## Enllaços externs

* The Moons of the Solar System - Despina (anglès)
# French Frigate Shoals

French Frigate Shoals (en hawaià Kānemilohaʻi) són les restes d'un atol mig submergit a les illes de Sotavent de Hawaii, al mig de l'arxipèlag de Hawaii, a 160 km al nord-oest de l'illa Necker.

## Geografia

L'atol té forma de mitja lluna de 29 km de llarg. Consisteix en uns esculls rocosos i 12 illots de sorra a la llacuna oberta. Destaquen Tern Island, Disappearing Island, East Island, Gin Island, Little Gin Island. Al mig hi ha un niell de lava de 36 m d'altitud, La Perouse Pinnacle, l'única resta de l'origen volcànic. La superfície total de les terres emergides és de 0,25 km², en canvi l'àrea dels esculls coral·lins ocupa 938 km².
L'atol té una gran varietat d'ocells i una població important de foques i tortugues. Als esculls hi ha una gran diversitat de peixos i algues. El 2018 l'huracà Walaka hi va impactar vehementment i destruir l'hàbitat per les foques monjo de Hawaii i les tortugues marines verdes, totes dues en perill d’extinció.

## Història

L'explorador francès Jean-François de La Pérouse, va ser el primer visitant europeu que hi va arribar el 6 de novembre del 1786. French Frigate Shoals, literalment ‘bancs de sorra de la Fragata Francesa’ va estar a punt d'encallar les dues fragates de la seva expedició, Broussole i Astrolabe, i va anomenar l'atol com Basse des Frégates Françaises, però amb el temps han anat alternant el singular i el plural.
El 1859 els Estats Units en van prendre possessió davant de la possibilitat de l'explotació del guano, però a French Frigate Shoals va resultar impracticable.
A la Segona Guerra Mundial els nord-americans hi van allargar artificialment Tern Island per construir-hi una pista d'aterratge de 1.000 m. Es feia servir com a pista d'aterratge d'emergència pels vols entre Hawaii i l'atol Midway.

## Referències

* 1 2 3 «Papahanaumokuakea Marine National Monument» (en anglès). Office of National Marine Sanctuaries. [Consulta: 9 juny 2024].
* ↑ Segura, Xavi «Un huracà esborra del mapa una illa de Hawaii». Catalunya Diari, 09-11-2018.
* ↑ «Le tragique destin de l’expédition La Pérouse au cœur du Pacifique Sud» (en francès). Ouest-France, 24-08-2021 [Consulta: 9 juny 2024].
* ↑ Underhill, Kevin «The Guano Islands Act» (en anglès). Washington Post, 24-10-2021. ISSN: 0190-8286.
* ↑ Binion Amerson, A. The Coral Carrier. French Frigate Shoals, Northwestern Hawaiian Islands: A History (en anglès). Binion Amerson Books, p. 254. ISBN 978-098846450-6.

## Enllaços externs

* «Mokupāpapa Discovery Center» (en anglès). [Consulta: 9 juny 2024].
# Cap d'olla negre d'aleta curta

El cap d'olla negre d'aleta curta (Globicephala macrorhynchus) és una de les dues espècies de cetaci del gènere Globicephala. Forma part de la família dels delfínids, o dofins oceànics, tot i que el seu comportament s'assembla més al de les balenes.
Els caps d'olla negres d'aleta curta es poden confondre amb els seus parents, els caps d'olla negres d'aleta llarga, però hi ha diverses diferències. Com ho indica el seu nom, tenen aletes més curtes que les dels caps d'olla negres d'aleta llarga, amb una corba més suau a la vora. També tenen menys dents, amb entre 14 i 18 a cada maxil·lar.

## Descripció

Com el seu nom ho indica, té les aletes més curtes que l'altre cap d'olla negre (Globicephala melas). La seva coloració és negra a gris fosc. Posseeix algunes taques blanques a la zona ventral. Els mascles són més grossos que les femelles i tenen el meló més desenvolupat. Els mascles mesuren al voltant de 6 a 6,7 m i les femelles de 5 a 5,5 m amb un pes d'entre 1.000 a 4.000 kg.

## Biologia i distribució

Solen viure en grups d'entre deu a trenta individus, podent fins i tot arribar als seixanta. La seva alimentació es basa en calamars, pops i peixos. Utilitza el seu enorme meló per ajudar-se en la cacera de les seves preses. Habita entre els 41° S i 45° N en oceans de tot el món.

## Estat de conservació

El 2008 fou catalogat a la Llista Vermella de la UICN com a dades deficients DD (de l'anglès data deficient) pel fet que no existeix claredat en la seva classificació taxonòmica, ja que pot tractar-se de diverses espècies o subespècies.

## Referències

* Taylor, B.L., Baird, R., Barlow, J., Dawson, S.M., Ford, J., Mead, J.G., Notarbartolo di Sciara, G., Wade, P. & Pitman, R.L. (2008). «Globicephala macrorhynchus».

## Enllaços externs

* CMMR Leviathan
* CCC - Chile
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
Viccionari
# Lola Mayo

Lola Mayo (Badajoz, 1970) és guionista, productora i professora de cine, amb experiència en cine documental i en ensenyament de cine a diverses escoles i instituts. Ha desenvolupant projectes de ficció i ha estat becària de l'Acadèmia del Cine Espanyol, on ha començat a dirigir la seva primera pel·lícula.
Professora associada de cine documental a la Universitat Carles III de Madrid i ensenya cine a ECAM, l'escola audiovisual LENS i l’Institut del Cine de Madrid. Va ser coordinadora de la Càtedra de Documental A l’Escola de Cine de San Antonio de los Baños (Cuba), on allà funda el Màster de Creació de projectes documentals.
Ha coordinat dues edicions del Laboratori Feminista de Creació Documental al Centre Francesca Bonnemaison de Barcelona. És programadora dels festivals Documenta Madrid i Alcine. Actualment desenvolupa projectes de ficció amb els directors Pedro Aguilera i Manuel Martín Cuenca. Durant el 2021 ha estat becària de les Residències de l’Acadèmia del Cine Espanyol, on ha desenvolupat la seva primera pel·lícula com a directora: Libertad, igualdad, fraternidad.

## Referències

* ↑ VVAA «Laboratori Feminista de Creació Documental». Dossier de La Bonne, 11-12-2021. Arxivat de l'original el 2021-12-13 [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ «Laboratori Feminista de Creació Documental de La Bonne». [Consulta: 11 desembre 2021].
# Serra de vogir elèctrica

La serra de vogir elèctrica, serra de vaivé o serra de calar (jigsaw en anglès), és un tipus de serra utilitzada per tallar arbitràriament corbes, i dissenys amb formes especials en peces de fusta o materials similars com, xapat, aglomerat, melamina, PVC, vidre sintètic, cartró, cuir, alumini, zinc, poliestirè, suro, fibrociment, acer, ec. S'utilitza habitualment d'una forma més artística que altres serres, que només tallen línies rectes i s'empren principalment per tallar peces de fusta amb una longitud adequada per a les estructures de construcció. .

## Ús

Les serres de vaivé tradicionals són serres de mà, consistents en un comandament unit a una petita i prima làmina. Els primers puzles es van fer usant aquesta classe d'eina manual. Les serres de vaivé més modernes són eines elèctriques, fabricades amb un motor elèctric i una làmina de serra d'intercanvi.
S'utilitza bàsicament per tallar fusta, tot i que també pot tallar planxes de molt poc gruix de metalls tous, com ara l'alumini. Per això hi diferents models de fulla de tall, segons el material que cal tallar. En general, si el material és prim o dur, farem servir fulles de tall de dents petites. Contràriament, en materials tous i d'un cert gruix, les dents han de ser més grosses. Si el tall és gaire llarg, cal fer-lo en diverses etapes, per deixar refredar la fulla, perquè, si la fulla s'escalfa massa, perd les seves propietats. Perquè el tall surti bé, cal recolzar totalment el patí sobre el material que s'ha de tallar i, quan es vulgui desviar la direcció del tall, cal inclinar horitzontalment la part posterior de la màquina.

## Tipus de fulles

El material que es pot tallar i el tipus de tall de la serra caladora està donat pel tipus de fulla que s'empri. Així hi ha fulles per a fusta, PVC i per tallar altres materials.
* Les fulles de dents grans donen un tall alternat, serveixen per a fustes i derivats, en taulons de fins a 60 mm .
* Les fulles de dents mitjans, donen un tall precís i fi, per a totes les fustes, plaques i materials plàstics. Un full ondulada, brinda un tall recte, per a metalls ferrosos.
* Les fulles de dents fins, donen un tall fi, per contornejar corbes tancades en fusta. Dents molt fins, per tallar materials tous i no fèrrics. Dents extra fins, per tallar metalls.

## Vegeu també

* Trepant de mà

## Enllaços externs

* L'aula de tecnologia
# Penelope (Cimarosa)

Penelope és una òpera en dos actes composta per Domenico Cimarosa sobre un llibret italià de Giuseppe Maria Diodati. S'estrenà al Teatro del Fondo de Nàpols el carnestoltes de 1795. La música de Penelope va ser presa després per la congregació romana de l'Oratori per a l'oratori San Filippo Neri che risuscita Paolo Massini.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/cimarosa.html
* ↑ La Gran Opera. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1303-8.
Òperes de Domenico Cimarosa :
Anys 1770Anys 1780Anys 1790
Le stravaganze del conte (1772)
La finta parigina (1773)
La donna di tutti caratteri (1775)
I sdegni per amore (1776)
I matrimoni in ballo (1776)
La frascatana nobile (1776)
I tre amanti (1777)
Il fanatico per gli antichi romani (1777)
L'Armida immaginaria (1777)
Gli amanti comici (1778)
Il ritorno di Don Calandrino (1778)
Le stravaganze d'amore (1778)
Il matrimonio per raggiro (1778)
L'infedeltà fedele (1779)
L'italiana in Londra (1779)
Le donne rivali (1780)
Caio Mario (1780)
I finti nobili (1780)
L'avviso ai maritati (1780)
Il falegname (1780)
Il pittore parigino (1781)
Alessandro nell'Indie (1781)
Il Giunio Bruto (1781)
Giannina e Bernardone (1781)
L'amante combattuto dalle donne di punto (1781)
Il capriccio drammatico (1781)
Il convito (1782)
L'amor costante (1782)
L'eroe cinese (1782)
La ballerina amante (1782)
Il morbo campano (1782)
La Circe (1783)
I due baroni di Rocca Azzurra (1783)
La villana riconosciuta (1783)
Oreste (1783)
Chi dell'altrui si veste, presto si spoglia (1783)
I matrimoni impensati (1784)
L'apparenza inganna (1784)
La vanità delusa (1784)
L'Olimpiade (1784)
I due supposti conti (1784)
Artaserse (1784)
Il marito disperato (1785)
La donna sempre al suo peggior s'appiglia (1785)
Il credulo (1786)
Le trame deluse (1786)
L'impresario in angustie (1786)
Volodimiro (1787)
Il fanatico burlato (1787)
La felicità inaspettata (1788)
La vergine del sole (1788)
La Cleopatra (1789)
Il matrimonio segreto (1792)
Amor rende sagace (1793)
I traci amanti (1793)
Il maestro di cappella (1793)
Le astuzie femminili (1794)
Penelope (1795)
Le nozze in garbuglio (1795)
L'impegno superato (1795)
I nemici generosi (1796)
Gli Orazi e i Curiazi (1796)
La finta ammalata (1796)
L'imprudente fortunato (1797)
Artemisia regina di Caria (1797)
L'apprensivo raggirato (1797)
Artemisia (1801) :
# César Rendueles

César Rendueles (Girona, 1975) és un filòsof català. Tot i que va néixer a Girona, va créixer a Gijón i viu a Madrid. És fill de l'assagista i psiquiatre Guillermo Rendueles. Doctorat en filosofia, va ser professor associat a la Universitat Carles III de Madrid i professor convidat a la Universitat Nacional de Colòmbia i actualment és professor del Departament de Teoria Sociològica de la Universitat Complutense de Madrid. Va ser membre fundador del col·lectiu d'intervenció cultural Ladinamo, que editava la revista homònima. Entre 2003 i 2012 va ser coordinador cultural i director de projectes del Círculo de Bellas Artes. Traductor en diverses editorials, ha publicat dos reculls d'obres de Karl Marx i s'ha encarregat de l'edició d'assajos clàssics d'autors com Walter Benjamin, Karl Polanyi o Jeremy Bentham. El 2011 va comissariar l'exposició Walter Benjamin. Constelaciones.
El 2013 publicà Sociofobia: El cambio político en la era de la utopía digital, on qüestiona, en primer lloc, el consens ideològic pel que fa a la capacitat de les tecnologies de la comunicació a induir dinàmiques socials positives. En segon lloc, fa una anàlisi de la societat capitalista com a sistema destructor dels lligams comunitaris i situa la ciutadania en el centre de la reivindicació política.
El 2016 va col·laborar amb el llibre Cultura en tensió, de Raig Verd, amb altres autors com Nando Cruz, Lucía Lijtmaer, Marina Garcés, Ramon Faura i Joan Miquel Gual.

## Referències

* ↑ «Entrevista digital con César Rendueles» (en castellà). El País, 13-11-2013.
* ↑ «La utopía de internet. Rendueles y la sociofobia como nuevo nihilismo | FronteraD» (en castellà). [Consulta: 1r febrer 2017].
* ↑ «César Rendueles» (en castellà). Capitán Swing. Arxivat de l'original el 26 de gener 2014. [Consulta: 27 desembre 2013].
* ↑ «César Rendueles aborda en 'Sociofobia' el espejismo digital». La Vanguardia. EFE, 26-09-2013. Arxivat de l'original el 28 de desembre 2013 [Consulta: 27 desembre 2013].
* ↑ «César Rendueles: “Pensem en les tecnologies com la solució als problemes quan hauriem de pensar en l'horitzó polític que ens permeti afrontar-los”». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, 14-10-2013. [Consulta: 27 desembre 2013].
* ↑ «Cultura en tensió | Núvol». www.nuvol.com. [Consulta: 19 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Espejimos digitales (castellà)
* Entrevista a César Rendueles, a eltemps.cat per Quique Badia
* Articles de César Rendueles, a eldiario.es
# Xiprer de Lambert

Xiprer de Lambert (Cupressus macrocarpa) és una espècie de conífera de la família de les cupressàcies endèmica de la costa central de Califòrnia. És una planta d'ús ornamental (també a Barcelona).
Actualment els arbres supervivents es troben només en dues localitats californianes (Monterey i Carmel) on alguns tenen 284 anys. En el seu hàbitat natural els estius són frescos.
Arriba a fer de 10 a 25 m i és molt semblant a altres espècies de xiprer però genèticament no està emparentat amb els xiprers europeus per la qual cosa junt amb els altres "xiprers" americans s'han ubicat recentment dins el gènere Callitropsis.
* Pinyes

## Referències

* 1 2 «Cupressus macrocarpa (Monterey cypress) description». [Consulta: 18 febrer 2023].
# Corísia

La Corísia (Ceiba speciosa, antigament Chorisia speciosa) és una espècie d'arbre.
És originari dels boscos tropicals i subtropicals de l'Amèrica del Sud. Pertany a la mateixa família botànica que el baobab i el kapok. Un altre arbre del gènere Ceiba Ceiba chodatii, sovint rep el mateix nom comú.
Resisteix la secada i el fred moderat. Creix ràpidament quan l'aigua és abundant i arriba a fer 25 m d'alt. El seu tronc té forma d'ampolla amb espines còniques que serveixen per emmagatzemar-hi aigua.
Les fulles són compostes de 5 a 7 folíols. Les flors són de color blanc crema en el centre i rosades als extrems. Floreix de febrer a maig.
Els fruits són tavelles ovoides de 20 cm de llarg amb una fibra cotonosa a l'interior.

## Usos

Arbre ornamental (també a Barcelona). La substància cotonosa s'ha usat per omplir coixins i com aïllant i la fusta tova i flexible per a fer paper, cordes i altres usos.
# Firmiana

La firmiana o para-sol de la Xina (Firmiana simplex (L.) W.Wight, sinònims: Hibiscus simplex L., Firmiana platanifolia (L.f.) Marsili, o Sterculia platanifolia L.f.) és una espècie d'arbre de fulla caduca originari de l'Àsia. Arriba a fer 12 m d'alt, les fulles són de disposició alterna de 30 cm i les flors blanquinoses i agrupades en panícules terminals. S'utilitza com arbre ornamental (també a Barcelona). La fusta es fa servir per a fer instruments musicals xinesos com els anomenats guqin i guzheng.

## Referències

* ↑ Firmiana simplex Arxivat 2008-05-19 a Wayback Machine. - The University of Alabama in Huntsville
* ↑ Ya Tang, Michael G. Gilbert & Laurence J. Dorr. «Firmiana simplex». Flora of China. Missouri Botanical Garden, St. Louis, MO & Harvard University Herbaria, Cambridge, MA. [Consulta: 24 març 2013].
# Reticle endoplasmàtic llis

El reticle endoplasmàtic llis o reticle endoplasmàtic agranular és un orgànul de la cèl·lula format per túbuls cilíndrics i sense ribosomes adherits a la membrana cel·lular. Està constituït per una xarxa de túbuls, units al reticle endoplasmàtic rugós, que s'expandeix per tot el citoplasma. La membrana del reticle endoplasmàtic llis té una gran quantitat d'enzims, l'activitat principal dels quals és la síntesi de lípids.
En el reticle endoplasmàtic llis se sintetitzen gairebé tots els lípids que formen les membranes: fosfolípids, glicolípids, colesterol, hormones, esteroides, etc. Només els àcids grassos se sintetitzen al citosol.
* Els lípids es formen a la monocapa citosòlica de la membrana del reticle endoplasmàtic llis, des d'on es difonen cap a l'altra monocapa i cap a l'interior del reticle llis.
* A continuació, es transporten a altres orgànuls, mitjançant proteïnes de transferència o per vesícules, produïdes per gemmació per mitjà de xarxes de clatrina.
Així doncs, el reticle endoplasmàtic llis intervé en la síntesi de cèl·lules intersticials dels ovaris i dels testicles, les quals sintetitzen una gran quantitat d'esteroides.
Altres funcions del reticle endoplasmàtic llis són:
* La destoxicació de les cèl·lules. Transforma les substàncies tòxiques en productes menys tòxics i eliminables per la cèl·lula.
* La participació en la contracció dels músculs estriats. En la cèl·lula en repòs el reticle endoplasmàtic llis bombeja ions calci al lumen i, quan hi arriba un impuls nerviós, els ions calci surten ràpidament del reticle endoplasmàtic llis al citosol i possibiliten la contracció de la cèl·lula muscular.

## Referències

* ↑ Monge-Nájera, Julián; Gómez Figueroa, Patricia; Rivas Rossi, Marta. Biología General (en castellà). EUNED, 2002, p. 77. ISBN 9968311898.
* ↑ «Retículo endoplasmático (Liso) | NHGRI» (en castellà). [Consulta: 8 maig 2021].
* ↑ «Retículo endoplasmático liso: definición, características y funciones» (en castellà), 09-08-2019. [Consulta: 8 maig 2021].
# Toscà

El toscà és un continu dialectal que, en la seva modalitat florentina, esdevingué la base de l'italià que coneixem avui. La Toscana, per condicionaments geogràfics i històrics, conservà un llatí poc contaminat; per això el toscà és, entre les llengües italianes, la que menys s'ha distanciat del llatí.
Aquesta variant lingüística de l'italià, que té uns 3 milions de parlants nadius, ha evolucionat d'una manera linear i homogènia, sense majors influències de llengües estrangeres. El toscà és la base de l'idioma italià gràcies als escrits de Dante Alighieri, Francesco Petrarca i Giovanni Boccaccio, però també dels de Nicolau Maquiavel i Francesco Guicciardini, que li van conferir la dignitat de ser la «llengua literària» de la península italiana.
En el moment de la unificació d'Itàlia, el 1861, el toscà va ser seleccionat com a llengua d'ús, entrant en una discussió centenària en la qual havia participat també Dante, que veia dues faccions principals: una que sostenia el naixement d'una llengua italiana sobre la base d'una de les llengües de la península itàlica i una altra que es proposava crear una nova llengua que prengués característiques de diverses d'aquestes llengües. Amb el suport d'Alessandro Manzoni, va ser elegida la versió literària del toscà.

## Referències

* ↑ «Toscà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 18 gener 2009].
* ↑ Dante Alighieri. De Vulgari Eloquentia.
Viccionari
# Frédéric Dufour

Frédéric Dufour (Lió, 2 de febrer de 1976) és un remer francès, ja retirat, que va competir entre finals de la dècada de 1990 i començaments de la del 2000.
El 2004 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Atenes, on formant parella amb Pascal Touron, guanyà la medalla de plata en la prova del doble scull lleuger del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Pequín, fou onzè en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat del món de rem, dues de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1996 i 2010, així com quatre medalles als Jocs del Mediterrani, una d'or i tres de plata, entre les edicions de 1997 i 2009.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Frédéric Dufour». [Consulta: 9 maig 2024].
* ↑ «World Rowing - Frederic DUFOUR» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-03-12. [Consulta: 9 maig 2024].
* ↑ «Frédéric Dufour» (en francès). [Consulta: 9 maig 2024].