OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dhu l-Nun

Dhu l-Nun fou emir danishmendita de Kayseri, fill i successor en aquesta ciutat i el seu entorn del seu pare Malik Muhammad el 1142.
El 1142 va lluitar contra els seus oncles Yaghi-Basan Yaqub Arsian de Bebastea i Ayn al-Dawla de Melitene. Mas'ud d'Iconium, sultà seljúcida, va donar suport a Dhu l-Nun. L'atac de Konya a Malatya (17 de juny) i el setge (fins al 14 de setembre) no van reeixir.
El 1158 l'emperador romà d'Orient Manuel I Comnè va imposar la seva sobirania Dhu l-Nun, i a l'any següent (1159) es va iniciar la guerra entre romans d'Orient i Kilidj Arslan II de Konya. El segrest per Yaghibasan de Sivas de la promesa del sultà Kilidj Arslan, filla de l'emir saltúquida (o saltúkida) d'Erzurum, la qual fou casada a Dhu l-Nun, va encendre també la guerra entre els danixmendites i els seljúcides de Rum.
Mort Yaghibasan de Sivas el 1164, la seva vídua es va casar amb el nebot de Dhu l-Nun, Ismail ibn Ibrahim, de 16 anys, que fou proclamat emir amb l'oposició de Dhu l-Nun que es va aliar a Konya. El 1172 una revolució de palau va causar la mort d'Ismail i la seva muller, i va portar al tron a Dhu l-Nun, que fou cridat a Sivas des de Kayseri. Així Dhu l-Nun va reunificar dos dels emirats: Sivas i Kayseri. Inicialment estava aliat a Kilidj Arslan de Konya però l'entesa amb Kilidj no fou duradora i la guerra entre ambdós es va reprendre. Dhu l-Nun va demanar ajut al seu sogre Nur al-Din, atabeg de Damasc i emir zengita de Mosul, que va forçar la retirada de Kilidj Arslan. Nur al-Din es va retirar deixant una guarnició de suport a Sivas.
Mort Nur al-Din el 1174, Rum va ocupar Sivas, la vall de l'Iris (amb Tokat i Komana) i finalment d'Amasya, anant a assetjar el darrer reducte, Neocesarea. Dhu l-Nun va demanar ajut a Manuel I Comnè, però la columna romana de socors fou derrotada. Neocesarea fou ocupada i Dhu l-Nun empresonat (va morir presoner algun temps després).

## Referències

* 1 2 Venning, T.; Harris, J. A Chronology of the Byzantine Empire (en anglès). Springer, 2006-01-29, p. 476. ISBN 978-0-230-50586-5.
* ↑ Murray, Alan V. The Crusades: An Encyclopedia [4 volumes] (en anglès). Bloomsbury Publishing USA, 2006-08-30, p. 346. ISBN 978-1-57607-863-1.
* ↑ Lane-Poole, Stanley. The Mohammedan Dynasties: Chronological and Genealogical Tables with Historical Introductions (en anglès). A. Constable, 1894, p. 156.
# Dia Mundial de l'Aigua

El Dia Mundial de l'Aigua va ser declarat per resolució de l'Assemblea General de les Nacions Unides va establir el Dia Mundial de l'Aigua el 22 de desembre de 1992, amb l'objectiu de coordinar accions per promoure la conservació, desenvolupament i gestió sostenible del recursos hídrics.
L'Assemblea va constatar que a mesura que les activitats econòmiques creixen, moltes regions ràpidament arriben a condicions d'escassetat o es troben amb límits pel desenvolupament econòmic. Així mateix, que el paper de l'aigua en l'economia i benestar de les persones no són àmpliament coneguts.
Aquesta diada va ser proposada formalment per l'Agenda 21 de la Conferència de les Nacions Unides pel medi ambient i el desenvolupament de Rio de Janeiro. Es va començar a celebrar des de l'any 1993.
Les nacions unides i els estats membres dediquen aquest dia a implementar les recomanacions de les Nacions Unides i a promoure activitats concretes dins dels seus països respecte als recursos mundials d'aigua. Cada any una o diverses de les agències de l'ONU involucrades en els temes de l'aigua prenen la iniciativa de promoure i coordinar activitats internacionals durant el dia mundial de l'aigua.
A més de les accions de l'ONU diverses organitzacions no governamentals promouen la puresa de l'aigua i els hàbitats sostenibles aquàtics durant aquest dia.

## Temes anuals

Cada any es proposa un tema el qual serà sotmès a estudi i reflexió
* 2019: No deixar a ningú darrere
* 2018: Natura per a l'aigua
* 2017: Per què malgastar l'aigua?
* 2016: L'aigua i l'ocupació
* 2015: Aigua i desenvolupament sostenible
* 2014: Aigua i energia
* 2013: Cooperació en l'esfera de l'aigua
* 2012: L'aigua i la seguretat alimentària
* 2011: Aigua per a les ciutats: responent al desafiament urbà
* 2010: L'aigua neta per un món sa.
* 2009: Les aigües transfrontereres.
* 2008: El sanejament.
* 2007: Fer front a la penúria d'aigua.
* 2006: Aigua i cultura.
* 2005: L'aigua font de vida.
* 2004: L'aigua i els desastres.
* 2003: L'aigua pel futur.
* 2002: Aigua per al desenvolupament.
* 2001: Aigua i salut.
* 2000: Aigua per al segle XXI.
* 1999: Tots vivim aigües avall.
* 1998: Aigua subterrània - el recurs invisible.
* 1997: L'aigua al món: n'hi ha prou?
* 1996: Aigua per ciutats assedegades.
* 1995: Dona i aigua.
* 1994: Tenir cura dels nostres recursos hídrics és cosa de tots.

## Referències

* 1 2 UN. General Assembly «Observance of World Day for Water: resolution / adopted by the General Assembly.». Journal of Sittings, 1992.
* ↑ «Festes de l'aigua». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: agost 2013].
* ↑ «Día Mundial del Agua 2014». ONU, Organització de les Nacions Unides. [Consulta: 20 març 2014].

## Enllaços externs

* World Water Day Arxivat 2015-05-15 a Wayback Machine. – Web oficial del Dia Mundial de l'Aigua
* World Water Day 2008 on Sanitation Arxivat 2013-05-13 a Wayback Machine. – Web temàtic oficial de l'ONU
* Section on Water and Habitat Arxivat 2010-04-20 a Wayback Machine. – Web de ICRC
# Simfonia en re menor (Bruckner)

La Simfonia en re menor (també coneguda com a Simfonia núm. 0, WAB 99) d'Anton Bruckner és una de les seves simfonies de joventut, composta el 1869. És en realitat la tercera simfonia del compositor, després de la Simfonia d'estudi i la Primera Simfonia. La seva numeració prové del fet que Bruckner la va apartar o «la va anul·lar» («annullierte»), el que li va donar l'àlies «die Nullte».
La Simfonia d'estudi va rebre després de la seva mort el nombre 00. Poc interpretada, com les altres obres de joventut, deixa entreveure les premisses de les grans simfonies que compondrà a partir de 1870, i indica un mestratge de l'estil romàntic.
# Concert per a piano núm. 5 (Saint-Saëns)

El Concert per a piano núm. 5 en fa major, Op. 103, popularment conegut com L'Egipci, va ser el darrer concert per a piano compost per Camille Saint-Saëns l'any 1896 en ocasió del Concert de Jubileu, celebrat el 6 de maig, per a commemorar el cinquantè aniversari del debut del compositor a la Sala Pleyel, l'any 1846. El sobrenom de 'L'Egipci' li va ser donat perquè Saint-Saëns el va compondre durant una de les seues freqüents visites hivernals a Luxor, i perquè inclou temes d'inspiració oriental. El mateix Saint-Saëns va ser el solista de l'estrena, que va resultar un èxit de públic i crítica.

## Origen i context

Es tracta d'una mescla descriptiva de música inspirada en els nombrosos viatges de Saint-Saëns arreu del món. Saint-Saëns era un gran viatger, que va visitar llocs tan diversos com Algèria, Sri Lanka, Brasil, els Estats Units d'Amèrica o Àsia Sud-oriental. El concert es troba entre les peces més exòtiques del compositor, mostrant influències de la música javanesa, la música espanyola i la música del Pròxim Orient. Saint-Saëns va dir que el concert representava un viatge per mar.
L'Allegro animato alterna dos temes contrastats. Comença apaciblement, introduint un simple tema per part del piano, per a posteriorment anar incrementant la seua energia amb cada nova variació del tema, amb una part del piano caracteritzada per la seua brillantesa i la seua dificultat tècnica. La música es dissol cap a una secció més lenta, amb un tema profundament melancòlic que recorda l'Andante sostenuto del segon Concert per a piano del compositor. Suggerint les ones del mar, els dos temes s'entremesclen fins a desembocar en una suggestiva coda.
L'Andante, tradicionalment el més lent i expressiu moviment en la forma concertant, comença literalment amb una detonació; els timbals subratllen un acord orquestral seguit per una secció de les cordes intensament rítmica i uns exòtics moviments ascendents i descendents del piano. Aquesta emocionant introducció deixa pas a l'exposició temàtica, basada en una cançó d'amor nubiana, que Saint-Saëns va sentir cantar als mariners en un creuer pel riu Nil en un vaixell 'dahabiah'. Brillant i exòtica, aquesta és la primera manifestació dels sons egipcis en l'obra, i probablement l'origen del seu sobrenom. Cap a la fi de la secció, el piano i l'orquestra produeixen sonoritats impressionistes, evocant grills i granotes.
El solista comença el tercer moviment, Molto allegro, amb rebomboreigs que suggereixen el so de les hèlixs d'un vaixell, abans d'exposar un vigorós i dens primer tema que es desplega amb rapidesa sobre el piano. El piano continua el seu vertiginós moviment mentre les fustes i les cordes anuncien una nova melodia. Els dos temes es combinen i se sobreposen, creant una tensió que Saint-Saëns usa per a crear un efecte espectacular, concloent el moviment amb una triomfant fanfàrria. Posteriorment adaptaria aquests temes, l'any 1899, per a la Toccata que tanca la sèrie d'Estudis Opus 111.

## Moviments

Els seus moviments són:
* Allegro animato
* Andante
* Molto allegro
# El gato montés

El gato montés (El gat salvatge) és una òpera en tres actes composta per Manuel Penella sobre un llibret castellà escrit pel mateix compositor. Va ser estrenada al Teatre Principal de València el 23 de febrer de 1917.
En la seua primera representació la funció va tenir un gran èxit, que es repetiria en les seues estrenes a Madrid (1 de juliol de 1917) i Nova York (Park Theatre, 13 de setembre de 1922). En les representacions de Nova York van intervenir Pastora Imperio i Concha Piquer.
L'òpera conté un popular pasdoble.

## Sinopsi

L'obra, dividida en tres actes, es desenvolupa a Andalusia i tracta de la rivalitat entre un torero, Rafael Ruiz, i un bandoler, Juanillo -el "Gato montés" -per l'amor de la gitana Soleá. Aquesta estima en realitat al bandoler, qui es va situar fora de la llei per defensar l'honor de la gitana, però se sent unida al torero per un lligam de gratitud, ja que aquest la va acollir a la seua casa quan vagava pels carrers. Els dos rivals s'enfronten en un duel a navalla, però els separa Soleá. El diumenge següent Rafael pateix una agafada a la plaça de bous de Sevilla, i mor. Juanillo rapta a Soleá i se l'endu a la serralada, però és perseguit fins al seu cau. Abans de caure pres, prefereix morir i fa que un dels seus homes li dispare. Mor en braços de Soleá.
Els escenaris són una masia al camp, una casa sevillana, el pati de cavalls de la Real Mestranza de Sevilla i la cova del bandoler, a la muntanya.
Fou enregistrada el 1992 amb el següent repartiment: Miguel Roa dirigint l'Orquestra Simfònica de Madrid, amb Amalia Barrio (Loliya), Ángeles Blancas (Pastorcillo), Carlos Álvarez Rodríguez (Hormigón), Carlos Bergasa (Recalcao; Alguacilillo), Carlos Chausson (Pare Antón), Joan Pons (Juanillo), Mabel Perelstein (Frasquita), Miguel López Galindo (Pezuño), Pedro Farrés (Caireles), Plácido Domingo (Rafael Ruiz), Ricardo Muñiz (vendedor), Teresa Berganza (Una gitana), Verónica Villarroel (Soleá). Cor del Teatro de la Zarzuela de Madrid. Escolania de Nuestra Señora del Recuerdo.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ Lerena, Mario: "Un Gato muy encerrado", en El Gato Montés (programa de mano), Madrid, Teatro de la Zarzuela, 2012, pp. 7-11. Consultado el 1 de abril de 2012.

## Enllaços externs

* Sinopsi a Opera Stanford (anglès)
# Diamond DA20

El Diamond DA20 és una avioneta monomotor, de 2 places, construïda amb materials plàstics. És un disseny de l'empresa austríaca Diamond Aircraft i es fabrica a Àustria i Canadà.

## Especificacions i variants

| Paràmetres tècnics | DA20-A1-80 | DA20-A1-100 | DA20-C1-Evolution | DA20-C1-Eclipse |
| Motor | Rotax 912 | Rotax 912 S | Continental O-240 | Continental O-240 |
| Potència (MSL, ISA) | 80 CV | 100 CV | 125 CV | 125 CV |
| Hèlix | de pas variable de 2 pales | de pas variable de 2 pales | de pas fix i 2 pales | de pas fix i 2 pales |
| Envergadura | 10,9 m | 10,9 m | 10,9 m | 10,9 m |
| Longitud | 7,23 m | 7,23 m | 7,23 m | 7,23 m |
| Altura | 1,90 m | 1,90 m | 1,90 m | 1,90 m |
| Superfície alar | 11,61 m² | 11,61 m² | 11,61 m² | 11,61 m² |
| Sostre de vol | 5.000 m | 5.000 m | 5.000 m | 5.000 m |
| Pes màxim a l'enlairament / aterratge | 510 kg | 510 kg | 529 kg | 529 kg |
| Dipòsit de combustible estàndard (utilitzable) | 74 l | 74 l | 93 l | 93 l |
| Distància d'enlairament fins a arribar a 15 m d'altura (MTOW, MSL, ISA) | 475 m | 454 m | 448 m | 448 m |
| Taxa d'ascens (MTOW, MSL, ISA) | 680 peus/minut | 715 peus/minut | 1000 peus/minut | 1000 peus/minut |
| Velocitat de creuer (70% de potència a 6.000 peus, ISA) | 104 nusos (193 km/h) | 125 kt (232 km/h) | 135 kt (250 km/h) | 135 kt (250 km/h) |
| Consum al 70% de potència | 16 l/h | 23 l/h | 21 l/h | 21 l/h |
| Autonomia | 840 km | 800 km | 1013 km | 1013 km |

## Vegeu també

* Avioneta
* Instrument de navegació aèria
* Navegació aèria

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del fabricant sobre el DA20 Arxivat 2011-11-19 a Wayback Machine. (anglès)
# Diana Bacosi

Diana Bacosi (Città della Pieve, Itàlia, 13 juliol 1983, 13 de juliol de 1983) és una tiradora olímpica italiana especialitzada en la prova de Skeet. Ha participat en 2 edicions dels Jocs Olímpics, guanyant 1 medalla d'or als Jocs Olímpics de Rio de 2016 i una medalla de plata en els Jocs Olímpics de Tòquio de 2020. A més ha guanyat 5 medalles (3 d'or) en els Campionats del Món, 3 medalles (1 d'or) en els Jocs Europeus i 2 medalles de plata en els Campionats d'Europa.
És una de les millors tiradores històriques de la disciplina i ha guanyat diverses medalles en competicions internacionals des que va començar a competir amb només 14 anys, degut a una tradició familiar.

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2016 | Rio de Janeiro | 1 | Skeet |
| 2020 | Tòquio | 2 | Skeet |
| Campionat del Món ||||
| 2010 | Múnic | 39a posició | Skeet |
| 2013 | Lima | 6a posició | Skeet |
| 2014 | Granada | 15a posició | Skeet |
| 2015 | Lonato | 9a posició | Skeet |
| 2017 | Moscou | 5a posició | Skeet |
| 2018 | Changwon | 11a posició | Skeet |
| 2019 | Lonato | 1 | Skeet |
| 2019 | Lonato | 1 | Skeet Equip mixt |
| 2022 | Osijek | 1 | Skeet |
| 2022 | Osijek | 2 | Skeet Equip femení |
| 2022 | Osijek | 2 | Skeet Equip mixt |
| 2023 | Bakú | 12a posició | Skeet |
| 2023 | Bakú | 8a posició | Skeet Equip mixt |
| Jocs Europeus ||||
| 2015 | Bakú | 2 | Skeet |
| 2019 | Minsk | 1 | Skeet |
| 2019 | Minsk | 2 | Skeet Equip mixt |
| Campionat d'Europa ||||
| 2004 | Nicòsia | 16a posició | Skeet |
| 2005 | Belgrad | 11a posició | Skeet |
| 2007 | Granada | 10a posició | Skeet |
| 2008 | Nicòsia | 8a posició | Skeet |
| 2010 | Kazan | 30a posició | Skeet |
| 2012 | Làrnaca | 15a posició | Skeet |
| 2013 | Suhl | 22a posició | Skeet |
| 2014 | Sarlospuszta | 14a posició | Skeet |
| 2015 | Maribor | 11a posició | Skeet |
| 2016 | Lonato | 23a posició | Skeet |
| 2017 | Bakú | 6a posició | Skeet |
| 2018 | Leobersdorf | 12a posició | Skeet |
| 2019 | Lonato | 4a posició | Skeet |
| 2021 | Osijek | 8a posició | Skeet |
| 2021 | Osijek | 2 | Skeet Equip femení |
| 2022 | Làrnaca | 4a posició | Skeet |
| 2022 | Làrnaca | 4a posició | Skeet Equip femení |
| 2022 | Làrnaca | 2 | Skeet Equip mixt |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial tiradora» (en anglès). ISSF. [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). olympics.com. [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «Interview to Diana Bacosi» (en anglès). Gemini chokes, 21-06-2021.
# La Calisto

La Calisto és una òpera (dramma per musica) amb música de Francesco Cavalli sobre un llibret de Giovanni Faustini, interpretada per primera vegada el 28 de novembre de 1651 al Teatro Sant'Apollinare de Venècia. La història està basada en el mite de Cal·listo, seguidora d'Àrtemis, segons el conte Ovidi a Les Metamorfosis.
La Calisto possiblement no es tornà a fer fins al 1970 al Festival de Glyndebourne, dirigida per Raymond Leppard.
La música de La Calisto barreja elements de la tradició antiga, on el recitatiu era un element preponderant, i la nova tradició, amb nombres tancats, com per exemple les àries da capo. Així, l'òpera se situa entre Il Giasone, que segueix el format antic, i Xerse, on Cavalli explota el nou sistema. L'obra narra com Júpiter baixa a la terra acompanyat del seu fill, Mercuri, i seduïx transvestit com Diana a Calisto, jove nimfa. Com la mateixa Diana també es passeja pels prats, les situacions còmiques no triguen a presentar-se.
Hi són totes les constants del compositor i molt especialment el seu sentit de l'humor en matèria de sexe: hi ha un Júpiter (baríton) que s'ha de disfressar de Diana caçadora (contratenor) per tal de seduir Calisto que és una mena de Sèmele lèsbica; hi ha una bella nimfa nimfòmana interpretada per un tenor; i un petit sàtir, que hauria de ser una veu blanca.

## Moments més cèlebres

* Acte I: Ardo, sospiro e piango, ària de Diana, soprano.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ Òpera bàsica, Francisco Camí, Ollero & Ramos Editors, 2001, Barcelona
Òperes de Cavalli :
Le nozze di Teti e di Peleo (1639)
Gli amori d'Apollo e di Dafne (1640)
La Didone (1641)
La virtù dei strali d'Amore (1642)
Egisto (1643)
L'Ormindo (1644)
Doriclea (1645)
Il Giasone (1649)
Orimonte (1650)
Oristeo (1651)
La Calisto (1652)
Eritrea (1652)
Veremonda (1652)
Rosinda (1653)
Orione (1653)
Ciro (1654)
Xerse (1655)
Statira principessa di Persia (1655)
Erismena (1655)
Artemisia (1657)
Hipermestra (1658)
Elena (1659)
Ercole amante (1662)
Scipione affricano (1664)
Mutio Scevola (1665)
Pompeo Magno (1666)
Eliogabalo (1667) :
# Alceste (Lully)

Alceste, ou Le triomphe d'Alcide és una tragédie en musique en un pròleg i cinc actes de Jean-Baptiste Lully. El llibret en francès és de Jean-Philippe Quinault, basat en Alcestis d'Eurípides. S'estrenà a l'Opéra de París el 19 de gener de 1674.
A Alceste es pot apreciar fins a quin punt va arribar el grau d'adulteració de l'òpera durant l'època barroca. De vegades fins i tot dona la impressió de què l'autor s'ha oblidat per complet de la trama. En tot cas, Lully, va començar una àmplia tradició operística francesa, considerablement distant de la italiana, però que, per culpa de la seva inferioritat vocal, mai va tenir el mateix èxit a Europa.
A petició del rei Lluís XIV, els assaigs d'Alceste van tenir lloc a Versalles. Si l'obra va ser acollida amb entusiasme a la cort, no va tenir la mateixa sort a París. Els enemics de Lully, que eren nombrosos des de la seva obtenció del privilegi de l'Opéra, s'havien reagrupat a la sala, en el moment de la primera representació parisenca. No se'ls hi va escapar ni un aplaudiment en tota la vesprada i l'endemà les crítiques no van ser gaire elogioses. Tanmateix, les representacions següents van conèixer un èxit considerable i les males llengües van acabar reconeixent el valor d'aquesta obra.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
# Il trionfo dell'onore

Il trionfo dell'onore és una òpera en tres actes d'Alessandro Scarlatti, amb llibret de Francesco Antonio Tullio. S'estrenà a Nàpols, al Teatro dei Fiorentini, el 26 de novembre de 1718.
Fou l'única opéra-comique de Scarlatti que obtingué reconeixement. Tot i això, després de l'èxit inicial amb divuit representacions en la temporada 1718-1719, va caure en descuit durant dos segles fins a la recreació el 1938 a Londres. S'estrenà a Catalunya l'agost de 1982, amb el London Opera Ensemble a la Casa de la Caritat de Barcelona.

## Referències

* ↑ Tullio, Francesco Antonio. Il Trionfo dell'Onore. Commedia da rappresentarsi nel Teatro de'Fiorentini in quest'anno 1718, etc (ebook) (en italià), 1718, p. 80.
* ↑ «Pietro Alessandro Gaspare Scarlatti». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Vaccarini, Marina. «Trionfo dell'onore». A: Piero Gelli & Filippo Poletti. Dizionario dell'opera (en italià). Ed. aggiornata. Milano: Baldini Castoldi Dalai, 2007, p. 1311-1312. ISBN 8860731844.
* ↑ «Il trionfo dell'onore». Arxiu Grec. Teatre Grec, 1982. [Consulta: 7 setembre 2019].
# Pimpinone

Pimpinone és una òpera en un acte de Georg Philipp Telemann, amb llibret de Pietro Pariati. S'estrenà a l'Òpera d'Hamburg el 27 de setembre de 1725. A Catalunya, s'estrenà l'octubre de 1972 al Palau de la Música Catalana de Barcelona. Fou composta vuit anys abans que l'òpera La serva padrona, de Pergolesi, i en la qual són presents molts elements de l'estil buffo.

## Referències

* ↑ Holden, Amanda; Kenyon, Nicholas; Walsh, Stephen. The Viking opera guide (en anglès). London ; New York : Viking, 1993, p. 23-24. ISBN 978-0-670-81292-9.
* ↑ Brenac, Jean-Claude. «Pimpinone» (en francès), 21-07-2011. Arxivat de l'original el 2011-07-21. [Consulta: 9 desembre 2023].

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
# Lo frate 'nnamorato

Lo frate 'nnammorato és una òpera en dos actes de Giovanni Battista Pergolesi, amb llibret de Gennaro Antonio Federico. S'estrenà al Teatro dei Fiorentini de Nàpols el 27 de setembre de 1732.
El 1732 fou nomenat mestre de capella del príncep Stigliano Colonna, un dels nobles més importants de la ciutat. Fou llavors quan compongué l'òpera bufa Lo frate 'nnammorato que incloïa un intermezzo sense títol del qual no es conserva la música, i, gràcies a l'èxit que tingué, fou representada també al Teatro San Bartolomeo.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants
# Héctor Lastra

Héctor Lastra va ser un escriptor argentí del segle xx. Al llarg de la seua vida, va publicar dos llibres de contes —i una recopilació d'aquestos amb versions lleugerament modificades—, i dos novel·les. A més a més de la seua obra literaria, l'escriptor va publicar columnes al periòdic Clarín, de Buenos Aires. També va tindre una activa participació als moviments de Drets Humans.

## Obra

* Cuentos de mármol y hollín (1965, contes).
* De tierra y escapularios (1969, contes)
* La boca de la ballena (1973, novel·la).
* Cuentos (1976).
* Fredi (1996, novel·la).

## Referències

* Muleiro, Vicente. «Murió el escritor Héctor Lastra». Clarín, 2006. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 novembre 2019].
* «Murió el periodista y escritor Héctor Lastra». La Nación, 2006. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 novembre 2019].
# Bloodborne

Bloodborne és un videojoc de rol d'acció desenvolupat per From Software i publicat per Sony Computer Entertainment per a PlayStation 4. Fou anunciat oficialment a la conferència de Sony de l'Electronic Entertainment Expo de 2014 i es va publicar el març de 2015. Bloodborne segueix la història del personatge del jugador, el caçador, arreu de la ciutat decrèpita de Yharnam, fortament inspirada en l'era victoriana. Aquesta ciutat fictícia està poblada per habitants infectats amb una estranya malaltia que es transmet per la sang (en anglès, blood-borne disease, contextualitzant el títol del videojoc). El caçador comença a desvelar els diversos misteris que comporta Yharnam mentre caça les diverses bèsties que l'habiten. L'objectiu del caçador és cercar i destruir la font de la plaga i escapar d'aquell malson.

## Referències

* ↑ «E3 2014: The Similarities and Differences Between Bloodborne and Dark Souls». GameSpot, 10-06-2014. [Consulta: 14 maig 2015].
# Il Bellerofonte

Il Bellerofonte és una òpera en tres actes de Josef Mysliveček, amb llibret de Giuseppe Bonecchi. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols el 20 de gener de 1767.
El 1763, Mysliveček es traslladà a Venècia a estudiar amb Giovanni Pescetti, que l'orientà en la composició d'òperes. Dos anys després, amb motiu del casament de Josep II, estrenà a Parma Il Parnaso confuso. A la cerimònia hi havia l'ambaixador de Nàpols, el qual, encantat, li encarregà una altra òpera per a l'aniversari de Carles III d'Espanya. Fou llavors quan compongué Il Bellerofonte.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants