OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eurínome

Eurínome (en grec antic: Εὐρυνόμη) va ser una de les deesses de la primera generació, filla d'Ocèan i de Tetis.
Quan Cronos encara no regnava, Eurínome governava, juntament amb Ofíon, des de l'Olimp sobre els titans. Cronos i Rea els van expulsar i van usurpar els trons que havien ocupat Ofíon i Eurínome, que es van refugiar a la mar. Allà, acompanyada de Tetis, Eurínome va acollir Hefest quan el déu va ser expulsat de l'Olimp.
Unida amb Zeus, va ser mare de les Càrites, Aglaia, Eufròsine i Talia, i també, segons algunes tradicions, del déu-riu Asop. Eurínome tenia consagrat un temple molt antic a la vora de Figàlia, un santuari que s'alçava en un lloc de difícil accés entremig d'un bosc de xiprers, que s'obria només un dia a l'any. L'estàtua que representava Eurínome tenia la part de dalt amb aspecte de dona i de cintura en avall forma de peix.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 824. ISBN 9788441224223.
* 1 2 Hesíode. Teogonia, 357; 905
* ↑ Apol·loni de Rodes, Les Argonàutiques, I, 503
* ↑ Homer. Ilíada, XVIII, 398-399
* ↑ Smith, William (ed.). «Eurynome». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, III, 12, 6
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, VIII, 41, 4-5
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 187. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 89. (El Cangur/Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Eurínome. (anglès)
# Eva Maria Martínez Morales

Eva Maria Martínez Morales (Barcelona, 11 de desembre de 1976) és una política catalana, alcaldessa de Vallirana i diputada al Parlament de Catalunya en la XI Legislatura.
És llicenciada en ciències polítiques i de l'Administració per la Universitat Autònoma de Barcelona i té un màster en gestió pública per ESADE, la Universitat Autònoma de Barcelona i la Universitat Pompeu Fabra. Ha treballat com a cap de projectes i analista de producte en empreses de programari implantant projectes de modernització administrativa en entitats locals. Arran d'aquesta experiència, es defineix com a "cirurgiana de l'administració pública".
S'afilià al PSC-PSOE el 2003, i ha estat membre de l'executiva de la Federació del Baix Llobregat. Fou elegida regidora de l'ajuntament de Vallirana a les eleccions municipals de 2003 i 2007. També fou membre del Consell Comarcal del Baix Llobregat. A les eleccions municipals de 2011 fou escollida alcaldessa de Vallirana, càrrec que revalidà a les eleccions de 2015. Alhora fou escollida diputada a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2015.

## Referències

* 1 2 Onzena legislatura. 2015-2017 / I. Sra. Eva Martínez Morales. Parlament de Catalunya, p. 42 i 43.
* ↑ «Consell Comarcal del Baix Llobregat». Arxivat de l'original el 2016-04-07. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ Presentació de l'Alcaldessa i Candidata Eva Martínez a les eleccions municipals de 2015 Arxivat 2016-04-06 a Wayback Machine., al web del PSC
# Evaristo Ciria Sanz

Evaristo Ciria Sanz (Calataiud, 1802 - 1875) va ser un cantant, compositor, professor i músic espanyol del segle XIX.
A l'edat de 14 anys va començar els seus estudis amb el mestre Bastida a la col·legiata de Santa Maria. Quatre anys després va ser contralt a la capella de Santa Maria de Calataiud. L'any 1828, després d'haver completat estudis de teologia, va opositar per obtenir una plaça com a contralt a la Real Capella de Madrid. Tot i que no va ser admès, la priora del monestir de l'Encarnació de Madrid li va oferir una plaça en el seu monestir, on va residir i treballar fins a la finalització del mandat de la priora. Posteriorment es va dedicar a la docència de solfeig i de cant en el Col·legi Nostra Senyora del Loreto.
Sanz va desenvolupar una àmplia activitat com a compositor, especialment en la música sacra, amb obres que inclouen oficis, misses de difunts, salms i villancets. També es va dedicar a la construcció d’instruments.

## Obres
### Cor i acompanyament

* Domare Cordis, Ps, 4V, E
* El Asedio de Tetuán, H, ar, P (SR)
* Himno a Santa Isabel, 4V, E
* Los Pastores/ Villancico al Niño Jesús. 1V, Hrm
* La Gitanilla/ Villancico al Niño Jesús. 1V, Hrm

### Veu i acompanyament

* Canto del ángel, V, p u Org
* Cuenta cuenta pastorcito. Vill, V, p u Org
* La súplica. Vill, V, p

### Cor

* Lamentación 1a del Jueves Santo. Ti I/II/III
* Lamentación 3a del Jueves Santo. Ti I

## Notes

Només s'ha trobat una particel·la de la Lamentación 3a del Jueves Santo, de Ti I

## Referències

* 1 2 3 Alfonso, Celsa. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana (en castellà). 2002. ISBN 978-84-8048-303-2.

## Bibliografia

* Casares Rodicio, Emilio; Fernández de la Cuesta, Ismael; López-Calo, José (ed). Diccionario de la música española e hispanoamericana. Vol.3. Fundación Autor- Sociedad General de Autores y Editores, 1999.
* ifmuc.uab.cat Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa, IFMUC. [Consulta: 17/01/19]
# Eventyr (Once Upon a Time)

Eventyr (Once Upon a Time) és un poema simfònic per a orquestra compost per Frederick Delius el 1917. Es va estrenar a Londres l'11 de gener de 1919, sota la direcció de Henry Wood, a qui va ser dedicat.
"Eventyr" significa "aventura", i es va inspirar en Norske Folkeeventyr, una col·lecció de contes populars noruecs publicats el 1841 per Peter Christen Asbjørnsen i Jørgen Moe, que van recopilar històries tradicionals directament de la gent del camp. Delius havia visitat Noruega durant molt de temps i va continuar fent-ho fins a principis dels anys vint. Els primers esbossos de l'obra es van fer cap al 1915, tot i que la composició pròpiament dita es va iniciar de debò el 1917.
Després d'una introducció de vint compassos, primer els fagots toquen un tema fantàstic i després els altres instruments de vent. El segon tema es presenta per les cordes i guanya en intensitat amb l'addició d'un altre tema en contrapunt. Diversos moments culminants precedeixen la creació d'un món màgic, dominat per un tema cromàtic descendent per a cordes, celesta i arpa. La peça es conclou amb el retorn de material anterior, seguit d'una secció de tancament tranquil·la.
Eventyr està orquestrada per a una gran orquestra que inclou sarrusòfon, carilló, plats, triangle, xilòfon, celesta i arpa.

## Referències

* 1 2 «Delius: Paris/ Brigg Fair/ Eventyr/ Irmelin/ La Calinda» (en anglès). HNH International Ltd.. [Consulta: 7 maig 2024].
* 1 2 «Eventyr / North Country Sketches» (en anglès). Columbia. [Consulta: 7 maig 2024].
* 1 2 Walker, Malcolm. «Delius: Brigg Fair / A Song Of Summer / In A Summer Garden / Eventyr» (en anglès). Hallé. [Consulta: 7 maig 2024].
* ↑ David Ewen, Encyclopedia of Concert Music. New York; Hill and Wang, 1959.
# Evika Siliņa

Evika Siliņa (Riga, 3 d'agost de 1975) és una política letona que exerceix com a primera ministra de Letònia des de 2023. Abans, entre 2022 i 2023, va ser la ministra de Benestar del país.
El 2023 va ser seleccionada pel seu partit polític Nova Unitat com a candidata a primera ministra de Letònia després de la renúncia del segon gabinet d'Arturs Krišjānis Kariņš.

## Trajectòria política

Siliņa va estudiar dret a la Universitat de Letònia de 1993 a 1997, on va obtenir una llicenciatura en dret i es va qualificar com a jurista i a l'Escola de Graduats en Dret de Riga va obtenir un màster en Ciències Socials, Dret Internacional i Dret Europeu. El seu idioma natiu és el letó. També parla anglès i rus amb fluïdesa.
Entre 2003 i 2012, Siliņa va treballar com a advocada jurada de pràctica individual especialitzada en dret comercial internacional i nacional. En aquest període va treballar amb els serveis legals d'empreses públiques de comunicació electrònica, així com amb la constitució i consultoria d'organitzacions no governamentals. Evika Siliņa va exercir com a secretària parlamentària en el Ministeri de l'Interior des de gener de 2013 fins al 23 de gener de 2019.
Després de l'aprovació del Gabinet de Ministres encapçalat pel Primer Ministre Krišjānis Kariņš, el 23 de gener de 2019 va assumir el càrrec de secretària parlamentària del Primer Ministre.
Siliņa es va postular com a candidata en les eleccions parlamentàries de Letònia de 2022 pel partit Nova Unitat i va ser escollida per al 14è Saeima.
Al desembre de 2022, Siliņa va ser nomenada Ministra de Benestar Social en el Govern de Krišjānis Kariņš.
El 16 d'agost de 2023, després de la renúncia de Krišjānis Kariņš, Nova Unitat va nominar a Siliņa com a candidata per al lloc de primera ministra, canviant els socis de govern. Sent confirmada en el càrrec ella i el seu gabinet el 15 de setembre de 2023.

## Referències

* ↑ «Saeima gives a vote of confidence to government formed by Krišjānis Kariņš». Saeima, 14-12-2022.
* ↑ «Evika Siliņa is New Unity's party pick for PM» (en anglès). eng.lsm.lv. [Consulta: 17 agost 2023].
* ↑ «Evika Siliņa». web.archive.org, 26-05-2019. Arxivat de l'original el 26 de mayo de 2019. [Consulta: 17 agost 2023].
* ↑ «Parlamentārā sekretāre - Iekšlietu ministrija». web.archive.org, 03-09-2018. Arxivat de l'original el 3 de septiembre de 2018. [Consulta: 17 agost 2023].
* ↑ «Ministru prezidente». Government of Latvia, 25-08-2023. Arxivat de l'original el 18 September 2023. [Consulta: 16 setembre 2023].
* ↑ «Iekšlietu ministrijas bijušās parlamentārās sekretāres vīrs konsultējis robežbūves skandālā iesaistītos uzņēmējus.» (en letó). tv3.lv. [Consulta: 17 agost 2023].
* ↑ «Kurš patiesībā vada Iekšlietu ministriju? 23» (en letó). La.lv, 15-02-2016.
* 1 2 «Evika Siliņa: narkotiku lietošanas ierobežošanā jārīkojas proaktīvi» (en letó). lvportals.lv, 18-05-2017.
* ↑ ««Jaunā Vienotība» oficiāli virza premjera amatam labklājības ministri Eviku Siliņu» (en letó). www.lsm.lv. [Consulta: 17 agost 2023].
# Wenningstedt-Braderup

Wenningstedt-Braderup (frisó septentrional Woningstair-Brääderep, danès Venningsted-Brarup, baix alemany Wenningsteed-Braderup) és un municipi de l'illa de Sylt que forma part del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Landschaft Sylt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Segons el cens de 2022 te una població de 1.441 habitants.

## Història

Segons una vella llegenda, els caps dels angles, Hengist i Horsa, van usar el port per a sortir amb les seves hosts cap a Anglaterra en el segle v. Avui un carrer amb el seu nom Horsatal recorda d'aquest esdeveniment.
Fins a principis del segle xix, el lloc havia estat gairebé inalterat durant segles, que consistia en només vuit granges. Els habitants vivien de l'agricultura i la pesca. No pocs homes també anirien a la cacera de balenes a l'oceà Àrtic o navegaren en vaixells d'Hamburg per pescar arengades. El municipi va començar a créixer amb un augment del turisme al mitjans del segle xix. Des de 1859, Wenningstedt és una ciutat balneària, i des de 1960, és un balneari marítim reconegut. Juntament amb Kampen i Braderup, Wenningstedt va ser part dels anomenats Pobles del Nord (Norddörfer) - una associació municipal a principis de l'illa. El terme va ser encunyat quan List, el poble més septentrional de l'illa, va ser part del regne danès. Així, Wenningstedt, Braderup i Kampen van ser les viles alemanyes "més al Nord". El 1914 es va construir una capella protestant. De 1907 a 1970 Wenningstedt estava a la ruta del ferrocarril que unia Westerland a List.
Durant la Segona Guerra Mundial es va desplegar una pesada bateria d'artilleria de costa a la dunes al nord-oest de Wenningstedt. No hi va haver cap acció de combat, les instal·lacions van ser detonades en la dècada de 1950 per tropes de l'Exèrcit britànic i posteriorment van ser totalment desmantellades i cobert de sorra per enginyers alemanys.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties - Population Statistics, Charts and Map». citypopulation.de. [Consulta: 15 març 2025].
# Simfonia núm. 9 (Mozart)

La Simfonia núm. 9 en do major, K. 73, de Wolfgang Amadeus Mozart, té un origen incert. La primera data per aquesta composició apareix a tot tardar el 1769 o 1770, durant el primer viatge de Mozart a Itàlia. Però altres especialistes l'han datat "probablement no abans de principis de l'estiu de 1772". Podria haver estat començada a Salzburg abans del primer viatge a Itàlia, i completada durant el mateix.
La simfonia consta de quatre moviments, i és la primera simfonia mozartiana en la tonalitat de do major. La partitura autògrafa es conserva actualment a la Biblioteka Jagiellońska (Universitat Jagellónica) de Cracòvia.
La simfonia està escrita per a dues flautes, dos oboès, fagot, dues trompes, dues trompetes, timbales, clavecí i corda. Consta de quatre moviments:
* Allegro, en compàs 4/4.
* Andante, en compàs 2/4.
* Menuetto & Trio, en compàs 3/4.
* Molto allegro, en compàs 2/4.

## Referències

* 1 2 Zaslaw, pp.166–69
* ↑ Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien I.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XII. ISMN M-006-20466-3

## Bibliografia

* Zaslaw, Neal. Mozart's Symphonies: Context, Performance Practice, Reception OUP, Oxford 1991 ISBN 0-19-816286-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 9 (Mozart): Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Simfonia núm. 9: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Ciutadà Cohn

Ciutadà Cohn (títol original: Citizen Cohn) és un telefilm estatunidenc estrenat l'any 1992, dirigit per Frank Pierson recuperant la vida de Roy Cohn, l'advocat controvertit de Joseph McCarthy. James Woods, que interpreta Cohn, ha estat nominat als Emmys i als Premis Globus d'Or per la seva actuació. Citizen Cohn posa igualment en escena Joe Don Baker (McCarthy), Ed Flanders (l'enemic jurat de Cohn, l'advocat Joseph Welch), Frederic Forrest (l'escriptor Dashiell Hammett) i Pat Hingle (J. Edgar Hoover el mentor puntual de Cohn). El telefilm ha estat rodat a Pittsburgh a Pennsilvània. Ha estat doblada al català.

## Argument

El telefilm cobreix la vida de Cohn; des de la seva infantesa a l'ascensió al poder com a braç dret de McCarthy al sots-comitè intern de seguretat del Senat, al seu eventual descrèdit públic un mes abans la seva mort l'any 1986 deguda al sida. En la majoria dels flashbacks quan Cohn es mor a un hospital de Virginie en el curs de les seves al·lucinacions, es diu que l'obsessionen els seus nombrosos enemics (de Robert Kennedy a Ethel Rosenberg condemnada com a espia comunista, enviada a la cadira elèctrica). El telefilm tracta aspectes de la vida de Cohn com la seva homosexualitat amagada i la importància de la seva culpabilitat en el retorn de la "por del vermell" als anys 1950. El film descriu Cohn com un personatge antipàtic, encara que presenta igualment altres episodis de la seva vida on es mostra més sensible, més compassiu. Sobretot en la mort de la seva estimada mare.

## Repartiment

* James Woods: Roy Marcus Cohn
* Joe Don Baker: Sen. Joseph McCarthy
* Joseph Bologna: Walter Winchell
* Ed Flanders: Joseph N. Welch
* Jeffrey Nordling: G. David Schine
* Frederic Forrest: Dashiell Hammett
* Lee Grant: Dora Cohn
* Pat Hingle: J. Edgar Hoover
* John McMartin: Vell Doctor
* Karen Ludwig: Ethel Rosenberg
* Josef Ordenar: Albert C. Cohn
* Daniel Benzali: Francis Joseph Cardenal Spellman
* Tovah Feldshuh: Iva Schlesinger
* John Finn: Sen. Charles Potter
* Frances Foster: Primer Annie Lee Moss
* Novella Nelson: Segon Annie Lee Moss
* Allen Garfield: Abe Feller
* David Marshall Grant: Robert F. Kennedy
* Daniel von Bargen: Clyde Tolson

## Premis

* 1993: Emmy: 3 premis. 12 nominacions, incloent millor telefilm i direcció
* 1992: Globus d'or: Nominada Millor minisèrie o pel·lícula per TV i actor (James Woods)
* 1992: Sindicat de Directors (DGA): Nominada a Millor director (Minisèrie/Telefilm)

## Referències

* ↑ «Ciutadà Cohn». esadir.cat.
* ↑ «Citizen Cohn». Allociné.
# Ali Muddat ibn al-Husayn

Alí III ibn al-Hussayn o Alí Muddat ibn al-Hussayn (àrab: أبو الحسن علي باشا باي بن الحسين, Abū al-Ḥusayn ʿAlī Bāxā Bāy b. al-Ḥusayn) (Tunis, 14 d'agost de 1817 - La Marsa, 11 de juny de 1902) fou bei de Tunis, de la dinastia husaynita de Tunísia, de 1882 a 1902. Era fill d'al-Hussayn II ibn Mahmud.
Fou declarat príncep hereu el 23 d'agost de 1863 al morir l'hereu, el seu germà Abu Muhammad Hammuda Bey i el mateix dia va rebre el grau de general de divisió de l'exèrcit otomà. Va succeir al seu germà Muhammad III al-Sadik quan aquest va morir el 28 d'octubre de 1882. El mateix dia fou nomenat mariscal de camp de l'exèrcit otomà. Va nomenar Aziz Buattour com a Gran Visir l'octubre de 1882.
Va signar amb Paul Cambon, representant francès, la convenció de la Marsa, el 8 de juny de 1883, que va establir de facto el protectorat, i en la que va renunciar als seus poders sobirans però conservant l'autoritat nominal. En endavant els beys ja no van gaudir de poder efectiu.
Ali Mudat va morir l'11 de juny de 1902, i el va succeir el seu fill Muhammad IV al-Hadi.

## Bibliografia

* El Mokhtar Bey, Les Beys de Tunis 1705-1957. Tunis, 2002.

## Enllaços externs

* Bust d'Ali III (1899)

## Referències

* ↑ Genealogia d'Ali III i la seva descendència (The Royal Ark)
# EgyptAir

EgyptAir (àrab: مصر للطيران, Miṣr li-ṭ-Ṭayarān) (IATA: MS; OACI: MSR) és l'aerolínia nacional d'Egipte amb base al Caire. És tot propietat de l'estat egipci, opera serveis regulars a 76 destinacions a Europa, Àfrica, Àsia, Estats Units, Canadà i va arribar a volar a Austràlia; també duu a terme vols domèstics.
La seva base principal és l'Aeroport Internacional del Caire. EgyptAir és un membre de l'Organització de Transportistes Aeris Àrabs. És la segona aerolínia d'Àfrica darrere de South African Airways.
L'any 2007, l'aerolínia va celebrar el seu 75è aniversari.
EgyptAir opera la més extensa xarxa de destinacions fora d'Àfrica entre les aerolínies africanes.

## Referències

* ↑ «Egyptair» (en anglès). Airlines magazine. [Consulta: 19 agost 2023].
* ↑ «Egyptair receives fourth Boeing 737-800». Air Transport World, 30-05-2017.
* 1 2 Young, Kathryn M. «Egyptair contracts Sabre to help implement transformation plan | IT & Distribution content from ATWOnline», 20-12-2014. Arxivat de l'original el 2014-12-20. [Consulta: 29 maig 2020].
* 1 2 «Egyptair Flights and Destinations - FlightConnections» (en anglès). [Consulta: 8 agost 2022].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Lalitpur

Lalitpur (hindi: ललितपुर, urdú: للت پور) és una ciutat i municipi de l'Índia, a l'estat d'Uttar Pradesh, capital del districte de Lalitpur. Està situada a 24° 41′ N, 78° 25′ E﻿ / ﻿24.68°N,78.42°E﻿ / 24.68; 78.42 i al cens de 2001 apareix amb 111.810 habitants. La població el 1881 era de 10.684 habitants i el 1901 d'11.560.
La tradició diu que fou fundada per Lalita, esposa de Raja Sunier Singh. Fou arrabassada als gonds al segle xvi (1586) per Govind Bundela i el seu fill Rudra Pratap. Cent anys després fou inclosa a l'estat chandela de Chanderi. El 1800 aes va lliurar prop de la ciutat una indecisa batalla entre bundeles i marathes; el 1811 fou ocupada pels Sindhia de Gwalior i el coronel Jean Baptiste Filose hi va establir el seu quarter el 1812. Fou cedida als britànics el 1844 i convertida en capital del districte de Chanderi; el 1857 i 1858 va estar la major part del temps en mans del raja de Banpur, antic raja de Chanderi, que va restaurar el principat i es va proclamar independent el juny de 1857 però fou totalment derrotat l'octubre de 1858. Quan la ciutat de Chanderi i altres foren retornades a Gwalior, Lalitpur va donar nom al districte (1861). El 1870 es va formar la municipalitat. El 1891 va passar a formar part del districte de Jhansi. El 1974, quan es va restaurar el districte de Lalitpur, en va tornar a ser la capital.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Ajuga

Ajuga és un gènere d'unes 40 - 50 espècies d'angiospermes, caduques i perennes de la família lamiaceae. Són naturals d'Europa, Àsia i Àfrica però també podem trobar dos espècies en Austràlia. Tenen les fulles oposades de 5 - 50 centímetres de llargària i les flors presenten un color blavós cendra.

## Taxonomia

| Ajuga australis Ajuga decumbens Ajuga bombycina Ajuga bracteosa Ajuga campylantha Ajuga campylanthoides Ajuga chamaepitys - herba felera, artètica Ajuga chasmohila Ajuga chia Ajuga cliliata Ajuga decaryana Ajuga dietyocarpa Ajuga flaccida Ajuga forrestii Ajuga genevensis Ajuga glabra Ajuga iva - iva, almescat, herba d'almesc Ajuga japonica Ajuga laxmannii Ajuga linearifolia Ajuga lobata Ajuga lupulina Ajuga manosperma Ajuga makinoi Ajuga mollis Ajuga multiflora | Ajuga nipponensis Ajuga nubigena Ajuga oblongata Ajuga oocephala Ajuga ophrydris Ajuga orientalis Ajuga ovalifolia Ajuga pantantha Ajuga piskoi Ajuga postii Ajuga pygmaea Ajuga pyramidalis Ajuga relicta Ajuga remota Ajuga reptans - búgula, consolda Ajuga robusta Ajuga solicifolia Ajuga sciaphila Ajuga shikotanensis Ajuga tenorii Ajuga vestita Ajuga xylorrhiza yesoensis |

## Referències

* ↑ «Ajuga» (en anglès), International Plant Names Index (IPNI). [Consulta: 20 març 2022].