OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Le Jongleur de Notre-Dame

Le Jongleur de Notre-Dame (El joglar de Notre Dame) és una òpera en tres actes composta per Jules Massenet sobre un llibret francès de Maurice Léna, basat en l'obra homònima d'Anatole France. S'estrenà a l'Opéra Garnier de Montecarlo el 18 de febrer de 1902.

## Representacions

L'estrena a Montecarlo va ser un èxit sensacional així com la següent de París, però ho fou molt menys a l'estranger i avui és recordada sobretot com una curiositat. El paper del joglar Jean va ser popularitzat en els Estats Units per la famosa soprano Mary Garden que, segons algunes fonts, va horroritzar al compositor Massenet, que pretenia que el paper fos interpretat per un tenor.
A Catalunya s'estrenà al Liceu el 13 de febrer de 1919, amb Geneviève Vix i amb èxit escàs.

## Argument
### Acte I

Jean «el Joglar», famèlic i esparracat, es veu obligat per la multitud a cantar una tonada sacrílega a les mateixes portes de l'abadia de Cluny. Tot just el pobre cantor errant ha llançat les primeres notes, s'obre la porta del temple i apareix el prior, que, després de llançar una anatema sobre els espectadors i obligar-los a fugir aterrits, convida a Jean a seguir al tranquil retir del convent.

### Acte II

Al refectori de l'abadia, el cuiner Bonifacio compte la llegenda de la Salvia per consolar a Jean, que es troba desesperat per no saber llatí. L'orgullosa flor -diu la llegenda- va estendre les seves fulles per guardar el somni del Nen Jesús, a precs de la Verge. Perquè a la Mare de Déu li agrad els humils...

### Acte III

Encoratjat, Jean es decideix a pronunciar un discurs de xarlatà de fira -l'única habilitat que posseïm davant la imatge de la Mare de Déu. Els monjos, indignats, volen fer trossos l'atrevit, i llavors la sagrada imatge s'il·lumina amb suaus fulgors. La Reina dels Cels somriu maternalment, i amb lent posat beneeix al seu humil adorador.

## Enregistraments

A mitjans dels anys noranta, l'òpera completa va ser gravada en estèreo per primera vegada, i aquest enregistrament, amb el tenor Alain Vanzo com a Jean i el baríton Jules Bastin com a Boniface. A això li van seguir reposicions de l'òpera als Estats Units, normalment en vestuari modern.

## Referències

* ↑ «Òperes representades 1847-1934» (PDF) p. 49. Gran Teatre del Liceu.
* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2015-01-04. [Consulta: 4 gener 2015].
* 1 2 Feeney, Anne. «Ressenya a allmusic.com».
* ↑ «Crítica de l'estrena al Liceu». La Vanguardia, 15-02-1919.
* ↑ «Crítica estrena a Montecarlo». La Vanguardia, 26-03-1902.
Òperes de Jules Massenet :
Don César de Bazan (1872)
Le Roi de Lahore (1877)
Hérodiade (1881)
Manon (1884)
Le Cid (1885)
Esclarmonde (1889)
Le Mage (1891)
Werther (1892)
Thaïs (1894)
Le Portrait de Manon (1894)
La Navarraise (1894)
Sapho (1897)
Cendrillon (1899)
Grisélidis (1901)
Le Jongleur de Notre-Dame (1902)
Chérubin (1905)
Ariane (1906)
Thérèse (1907)
Bacchus (1909)
Don Quichotte (1910)
Roma (1912)
Panurge (1913)
Cléopâtre (1914)
Amadis (1922) :
# Concert per a piano (Reger)

El Concert per a piano, op. 114, va ser compost per Max Reger l'estiu de 1910, acabant l'obra el 16 de juliol. Es va estrenar el 15 de desembre de 1910 a la Gewandhaus de Leipzig amb Arthur Nikisch en la direcció i Frieda Kwast-Hodapp al piano, i a qui estava dedicat el concert.

## Representacions

Prèviament a l'estrena de Leipzig, va ser interpretat en forma de quartet el juny de 1910 al festival de l'Allgemeiner Deutscher Musikverein de Zúric, amb el mateix compositor al piano.
Després de la mort de Reger, el concert es va interpretar diversos cops, entre d'altres el 1922, de la mà de Rudolf Serkin sota la direcció de Wilhelm Furtwängler a Viena, i al Festival Reger d'Essen el 1926. Serkin va ser durant tota la seva carrera un dels principals promotors de l'obra de Reger, juntament amb els germans Busch (Adolf, Fritz, Hermann, Willi i Heinrich).
Val la pena esmentar el concert del 7 de juny de 1930 a Weimar, gairebé un regal de comiat a Elsa Reger, que al cap de molt poc es va traslladar a Múnic. La germana de Reger, Emma, també estava entre el públic.
L'estrena als Estats Units el 1945 a Minneapolis sota la batuta de Dimitris Mitrópoulos va ser un èxit tal que l'últim moviment es va haver de repetir. Els assajos per a aquest concert havien durat una setmana sencera.

## Moviments

* Allegro moderato
* Largo con gran espressione (Fa♯ menor)
* Allegretto con spirito (Fa major)

## Instrumentació

A més del solista de piano, la partitura requereix dues flautes, dos oboès, dos clarinets, dos fagots i contrafagot, quatre trompes, dos trompetes, timbales i cordes.

## Referències

* ↑ «Dades a http://imslp.org».
* ↑ Ressenya de disc
* ↑ Walton, Chris. Othmar Schoeck: Life and Works. University Rochester Press, 2009, p. 37. ISBN 9781580463003.
* 1 2 3 «Dades a proreger.de».
# Ninlil

Ninlil (𒀭𒊩𒌆𒆤) és una divinitat sumèria. El seu nom, nin-líl, significa «Senyora del vent», i és el femení d'Enlil, el seu espòs diví. Potser era en l'origen la dea Sud, una deessa de la curació. El nom de Ninlil li va ser donat quan va ser indissociable d'Enlil, però és igualment possible que Ninlil i Sud fossin assimilades l'una a l'altra sense ser en origen la mateixa divinitat.
És la filla de Nisaba, la deessa de l'escriptura, i del déu Haya, encara que la mare de Ninlil porta un nom diferent, Nunbaršegunu, al mite Enlil i Ninlil. De la seva unió amb Enlil, amb qui compartia moltes funcions, com la de decidir el destí, van néixer diverses divinitats, entre les més importants del panteó sumero-accadi: Nergal, el déu de l'inframón, Sîn, el déu de la Lluna, Ninurta, el déu guerrer, Ningishzida, senyor de la mort, Ninazu, déu de la curació, Urash i, de vegades es diu que era també la mare d'Ishkur, el déu de les tempestes.
Els seus atributs semblen ser els d'una divinitat de la fertilitat, ja que se l'assimila a Ashnan, dea del gra, i Nintur, dea que presideix els parts, o també amb Ninhursag, la principal dea-mare dels sumeris. Però s'evoca generalment Ninlil en tant que esposa d'Enlil, i reina o senyora de tots els déus. Se l'adorava especialment a Nippur i a Tummal.
La seva unió amb Enlil és narrada en dos mites. El primer, Enlil i Ninlil, explica que Enlil la va violar després d'haver-la vista banyant-se. Condemnat per aquest acte (que té com a conseqüència el naixement del déu-lluna Nanna), Enlil és exiliat als Inferns pels altres déus, però Ninlil no li ho reprotxa i s'hi torna a unir per tres vegades. D'aquestes tres unions neixen tres criatures divines, Nergal, Ninazu i Enbilulu. Enlil acaba sent perdonat i pot pujar al Cel amb Ninlil al seu costat. L'altre mite, narrat al text anomenat Matrimoni de Sud, tracta també de la unió de la dea amb Enlil d'una manera més convencional, Enlil fa la cort a Sud abans de casar-se amb ella i després d'aquesta unió rep el nom de Ninlil.
El nom accadi de Ninlil és Mullissu. En els textos en assiri, és l'esposa del déu nacional Asshur, quan aquest pren els atributs d'Enlil. Llavors adopta alguns dels trets d'Ishtar, ja que ella també és de vegades considerada l'esposa d'Asshur.

## Referències

* ↑ Asher-Greve, Julia M; Joan Goodnick Westenholz. Goddesses in context : on divine power, roles, relationships and gender in Mesopotamian textual and visual sources. Friburg: Academic Press ; Vandenhoeck & Ruprecht, 2013, p. 63, 66, 74-76, 133-135. ISBN 9783727817380,.
# Le Mage (Massenet)

Le mage (títol original en francès, El mag) és una òpera en cinc actes amb música de Jules Massenet i llibret en francès de Jean Richepin. Es va estrenar a l'Òpera de París el 16 de març de 1891.
A la seva estrena va gaudir de 31 actuacions, però des d'aleshores no s'ha representat si exceptuem una representació a la Haia el 1896 i una versió de concert al Festival Massenet de Sant-Étienne. És, per tant, una de les òperes menys conegudes de Massenet, tot i que fou composta en el període més inspirat del compositor.
Le mage ens porta el gust per l'exòtic de finals del segle xix. La música va rebre les influències wagnerianes filtrades a través de l'experiència d'un orquestrador subtil, amb una estructura comparable als grans llibrets meyerbeerianes. D'un extrem a un altre, fins i tot durant el ballet, l'òpera requereix l'atenció de l'espectador, de vegades pel drama, oscil·lant entre la grandesa i la intimitat, de vegades només pel poder de la música i vocal que requereix un quartet de grans veus líriques.

## Referències

* 1 2 La résurrection du Mage à Saint-Etienne, a http://classiqueinfo.com Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ Irvine D. Massenet: a chronicle of his life and times. Amadeus Press, Portland, 1997.
Òperes de Jules Massenet :
Don César de Bazan (1872)
Le Roi de Lahore (1877)
Hérodiade (1881)
Manon (1884)
Le Cid (1885)
Esclarmonde (1889)
Le Mage (1891)
Werther (1892)
Thaïs (1894)
Le Portrait de Manon (1894)
La Navarraise (1894)
Sapho (1897)
Cendrillon (1899)
Grisélidis (1901)
Le Jongleur de Notre-Dame (1902)
Chérubin (1905)
Ariane (1906)
Thérèse (1907)
Bacchus (1909)
Don Quichotte (1910)
Roma (1912)
Panurge (1913)
Cléopâtre (1914)
Amadis (1922) :
# Ivanhoe (Sullivan)

Ivanhoe és una òpera romàntica en tres actes basada en la novel·la de Walter Scott, amb música d'Arthur Sullivan i llibret de Julian Sturgis. Es va estrenar al Royal English Opera House el 31 de gener de 1891 i va tenir una carrera consecutiva de 155 actuacions, cosa inaudita per a una grand opéra. Més endavant es va dur a terme sis vegades més, amb un total de 161 actuacions.

## Referències

Notes
* ↑ Ivanhoe at The Gilbert and Sullivan Archive. This has been surpassed only by Broadway's 2003 production of La bohème.
* ↑ Dailey, Chapter 7
Fonts
* Dailey, Jeff S. Sir Arthur Sullivan's Grand Opera Ivanhoe and Its Musical Precursors: Adaptations of Sir Walter Scott's Novel for the Stage, 1819–1891 (2008) Edwin Mellen Press ISBN 0-7734-5068-8
* Eden, David, ed. Sullivan's Ivanhoe. Sir Arthur Sullivan Society, 2007. ISBN 978-0-9557154-0-2
* Eden, David. "Ivanhoe Explained". Sir Arthur Sullivan Society Magazine, No. 61, Winter 2005.
* Eden, David. "Development of Broadcast Opera". Sir Arthur Sullivan Society Magazine, No. 62, Summer 2006.
* Eden, David. "A Note on Ivanhoe". Sir Arthur Sullivan Society Magazine, No. 64, Summer 2007.
* Eden, David. "The Broadcast of Ivanhoe". Sir Arthur Sullivan Society Magazine, No. 67, Spring 2008.
* Eden, David. "Ivanhoe on Tour 1895". Sir Arthur Sullivan Society Magazine, No. 68, Summer 2008.
* Jacobs, Arthur. Arthur Sullivan: A Victorian Musician, 2nd ed. Aldershot: Scolar Press, 1992.
* Lamb, Andrew. "Arthur Sullivan". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie, London: Macmillan, 1980.
* Lamb, Andrew. "Ivanhoe and the Royal English Opera", The Musical Times, Vol. 114, No. 1563, May 1973, pp. 475–78
* Sullivan, Herbert; Newman Flower. Sir Arthur Sullivan: His Life, Letters & Diaries. Londres: Cassell & Company, Ltd, 1927.
* Young, Percy. Sir Arthur Sullivan. London: J M Dent & Sons, 1971.
# Le Roi Arthus

Le Roi Arthus, opus 23, és un drama líric en tres actes i sis quadres del compositor francès Ernest Chausson, l'únic que va escriure amb un llibret escrit per ell mateix. Escrita entre el 1886 i el 1895, l'obra no es va estrenar fins quatre anys després de la mort del compositor, el 30 de novembre de 1903 al Théâtre royal de la Monnaie de Brussel·les, dirigida per Vincent d'Indy.

## Representacions

Després de l'estrena francesa, que fou el 30 de març de 1916 (i només del tercer acte), l'òpera s'ha representat poc: a Dortmund i a Bregenz el 1996, a Montpeller i a Colònia el 1997, a Brussel·les el 2003 (per celebrar el centenari de l'estrena mundial), a Estrasburg el 2014 i a París el 2015, amb una nova producció de la mà de Graham Vick, amb Roberto Alagna i Sophie Koch.

## Anàlisi musical

L'obra està perfectament disposada: un preludi orquestral precedeix als tres actes que comprenen cadascun dos quadres. El tractament de l'orquestra revela la introducció d'un estil simfònic a l'òpera que respon als mateixos requisits que els del repertori purament instrumental. El diàleg es desenvolupa de forma contínua, sense interrupció, i la música, connectant cada quadre per interludis, conrea l'art de transició inadvertida.
Chausson enriqueix la seva harmonia utilitzant tant els vells camins com la gamma de tons els quals Debussy s'apoderaria uns anys més tard. Els temes que flueixen per la partitura estan lluny del principi del leitmotiv wagnerià, que el compositor no van utilitzar sistemàticament, i fins i tot de vegades arriba a dissimular-los.

## Enregistraments

* Le Roi Arthus. Gino Quilico, Teresa Żylis-Gara, Gösta Winbergh, René Massis, Gilles Cachemaille,French Radio Chorus and New Philharmonic Orchestra, sota la direcció d'Armin Jordan, Erato, 1986.
* Le Roi Arthus. Philippe Rouillon, Susan Anthony, Douglas Nasrawi, Gilles Cachemaille, Evgenij Demerdjiev, Wiener Symphoniker, sota la direcció de Marcello Viotti, ORF Koch Schwann, 1996
* Le Roi Arthus. Andrew Schroeder, François Le Roux, Susan Bullock, Simon O'Neill, David Okulitch, Donald McIntyre, Paul Parfitt, BBC Symphony Orchestra, sota la direcció de Leon Botstein, Telarc, 2005.

## Referències

* ↑ Kettle, Martin. «Chausson's operatic rarity Le Roi Arthus deserves clarity not banality» (en anglès). The Guardian. [Consulta: 10 març 2016].
* ↑ Ernest Chausson - Le Roi Arthus Arxivat 2015-04-18 a Wayback Machine. sur le site de l'Opéra national du Rhin
* ↑ Le Roi Arthus Arxivat 2014-03-18 a Wayback Machine. sur le site de l'Opéra National de Paris
* 1 2 Le Doussal, 2000, p. 129.

## Bibliografia

* Le Doussal, Florence. «Ostinato rigore. Revue internationale d'études musicales, vol.14». A: Éditions Jean-Michel Place. Le Roi Arthus : un opéra idéaliste, miroir du rêve créateur d'Ernest Chausson (en francès), 2000.
# Motsart i Saleri

Mozart i Salieri (en rus, Моцарт и Сальери, Motsart i Saleri, en transliteració ISO 'Mocart i Sal'eri) és una òpera en un acte i dues escenes amb música de Nikolai Rimski-Kórsakov i llibret en rus del mateix compositor, basat en el drama en vers homònim d'Aleksandr Puixkin de 1830. Es va estrenar el 7 de desembre de 1898 al Teatre Solodovnikov de Moscou.
La història segueix la llegenda que explica que Antonio Salieri va enverinar a Wolfgang Amadeus Mozart per gelosia de la seva música. Rimski-Kórsakov va incorporar cites del Rèquiem i Don Giovanni de Mozart a la partitura. Richard Taruskin ha situat aquesta òpera en el context històric del desenvolupament de la tradició realista en l'òpera russa.

## Referències

* ↑ Davies, Peter J., "Mozart's Illnesses and Death - 2.
* ↑ Taruskin, Richard: "Realism as Preached and Practiced: The Russian Opera Dialogue", The Musical Quarterly, vol.

## Bibliografia

* Holden, Amanda (Ed.), The New Penguin Opera Guide, Nova York: Penguin Putnam, 2001. ISBN 0-140-29312-4
* Warrack, John i West, Ewan, The Oxford Dictionary of Opera Nova York: OUP: 1992 ISBN 0-19-869164-5
Òperes de Rimski-Kórsakov :
La donzella de Pskov (1873)
La nit de maig (1880)
La donzella de neu (1881)
Mlada (1890)
Nit de Nadal (1895)
Sadkó (1896)
Mozart i Salieri (1898)
La boiarda Vera Xeloga (1898)
La núvia del tsar (1898)
El conte del tsar Saltan (1900)
Servília (1901)
Kasxei l'immortal (1902)
Pan voievoda (1903)
La llegenda de la ciutat invisible de Kítej (1905)
El gall d'or (1907) :
# Simfonia núm. 1 (Xostakóvitx)

La Simfonia núm. 1 en fa menor, op. 10, de Dmitri Xostakóvitx fou composta entre 1924 i 1925, i estrenada a Leningrad per la Filharmònica de Leningrad sota la direcció de Nikolai Malkó el 12 de maig de 1926. Xostakóvitx va completar aquesta simfonia a l'edat de dinou anys com a peça de la seva graduació al Conservatori de Petrograd. La va dedicar a Mikhaïl Kvadri, un company d'estudis.

## Representacions

Es va estrenar a Leningrad per la Filharmònica de Leningrad sota la direcció de Nikolai Malkó el 12 de maig de 1926, quatre mesos exactament abans del vintè aniversari del compositor. Casualment, va ser la primera emissió de ràdio des de la Gran Sala de la Filharmònica de Leningrad, i va ser un èxit de públic i professional important.
L'èxit de l'estrena va convertir, d'un dia per un altre, Xostakóvitx en una celebritat a tota la Unió Soviètica, i aviat el seu nom es coneixeria a tot el món musical. L'obra, influenciada per Stravinski i Hindemith, traspassà fronteres per la vivesa, modernitat i novetat que mostrava la seva escriptura. En poques temporades la Primera Simfonia havia guanyat la defensa dels directors més reconeguts de l'època, sense excepció d'antimodernistes com Bruno Walter i Arturo Toscanini. Als Estats Units s'ha interpretat de forma ininterrompuda en el repertori de les grans orquestres americanes des del 1928, quan Leopold Stokowski va fer la seva primera actuació.

## Instrumentació

La simfonia està orquestrada per als següents instruments:
| Instruments de corda Violins primers Violins segons Violes Violoncels Contrabaixos | Vent-fusta 2 flautes (2 i 3 doblades amb flautí) 2 oboès 2 clarinets en la i si bemoll 2 fagots | Vent-metall 5 trompes 5 trompetes 1, 2 en si bemoll i 3 en fa 3 trombons 1 tuba | Percussió Timbales Lira Triangle Side drum Plat Tam-tam | Teclat Piano |

## Referències

* 1 2 The New Grove Dictionary of Music and Musicians
* 1 2 «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès) p. 21. Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 19 novembre 2020].
* ↑ Layton, 1995, p. 299.
* ↑ «Simfonia núm. 1 (Xostakóvitx)». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Lyons, James. Ressenya del disc (en anglès). Dirigida per Costantin Silvestri. Orquestra Simfònica Txaikovski;: Monitor MC 2077, 1966.
* Reed, Peter Hugh. Ressenya del disc (en anglès). Dirigida per Howard Mitchell. National Symphony Orchestra;: Westminster (WL 5319), 1954.
* Ottaway, Hugh. Shostakovich Symphonies (en anglès). British Broadcasting Corporation, 1978. ISBN 978-0-563-12772-7 [Consulta: 27 desembre 2021].
* Layton, Robert. A Guide to the Symphony. Oxford University Press, 1995. ISBN 978-0-19-288005-5 [Consulta: 27 desembre 2021].
* MacDonald, Ian. The New Shostakovich. Northeastern University Press, 1990. ISBN 978-1-55553-089- [Consulta: 27 desembre 2021].
* Steinberg, Michael. The Symphony: A Listener's Guide. Oxford University Press, 1995. ISBN 978-0-19-512665-5 [Consulta: 27 desembre 2021].
* Volkov, Solomon. St Petersburg: A Cultural History. Free Press, 2010. ISBN 978-1-4516-0315-6 [Consulta: 27 desembre 2021].
# Agnes von Hohenstaufen

Agnes von Hohenstaufen és una òpera en tres actes amb música de Gaspare Spontini i llibret en alemany d'Ernst Raupach. Es va estrenar en el Königliches Opernhaus, Berlín el 12 de juny de 1829. Raupach va categoritzar Agnes von Hohenstaufen com una òpera històric-romàntica i és una d'una sèrie d'obres alemanyes de l'època que es van ambientar en l'edat mitjana (unes altres serien Euryanthe de Weber, Tannhäuser i Lohengrin de Wagner i Genoveva de Schumann). Agnes també conté molts dels trets que caracteritzarien a la grand opéra francesa. Spontini va reformar substancialment l'obra per a una reposició en 1837.

## Personatges

| Rol | Tipus de veu | Elenc estrena |
| Agnes von Hohenstaufen | soprano | Pauline von Schätzel |
| Irmengard | soprano | Pauline Anna Milder-Hauptmann |
| Philipp von Hohenstaufen | tenor | Heinrich Stürmer |
| Heinrich Braunschweig "Palatinus | tenor | Karl Adam Bader |
| Philipp August | baríton | Eduard Devrient |
| Conrad von Hohenstaufen | baix | Julius Eberhard Busolt |
| Kaiser Heinrich VI | baix | Heinrich Blume |

## Argument

    Lloc: Alemanya
    Època: l'edat mitjana

## Referències
### Fonts

* Holden, Amanda, ed.,The Viking Opera Guide Nova York: Viking, 1993.
* Del Teatre (en italià)
* Amadeus Online Arxivat 2012-02-14 a Wayback Machine. Arxivat 2012-02-14 a Wayback Machine.
Òperes de Gaspare Spontini :
Milton (1804)
La vestale (1807)
Fernand Cortez (1809)
Olimpie (1819)
Agnes von Hohenstaufen (1829) :
# Teorema de Wilson

El teorema de Wilson, atribuït a John Wilson (1741-1793), però demostrat per Lagrange el 1771, estableix que, el nombre enter $p$ és primer si, i només si,
$(p-1)!\equiv -1\ ({\hbox{mod}}\ p)$
això és, si i només si, $(p-1)!+1$ és divisible entre $p$.
El teorema de Wilson recull el fet que $p$ és primer si, i només si, l'anell $\mathbb {Z} _{p}$ és íntegre (i, per ser finit, un cos). Aleshores, com que tant $1$ com $p-1$ són els únics elements que són inversos de si mateixos, el producte
$(p-1)!=1\cdot 2\cdot 3\cdots (p-2)\cdot (p-1)$
conté ${\frac {p-3}{2}}$ parelles d'elements amb el seu invers. En conseqüència,
$(p-1)!=1\cdot (2\cdot 3\cdots (p-2))\cdot (p-1)=1\cdot (1\cdot 1\cdots 1)\cdot (p-1)=p-1\equiv -1\ ({\hbox{mod}}\ p)$

## Referències

* ↑ Pla i Carrera, Josep «Joseph-Louis Lagrange: in memoriam». Butlletí de la Societat Catalana de Matemàtiques, Vol. 29, Num. 2, 2014, pàg. 164. DOI: 10.2436/20.2002.01.56. ISSN: 2013-9829.
# Doug Burden

Doug Burden (Rutland, 29 de juliol de 1965), més conegut com a Doug Burden, és un remer estatunidenc, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla de bronze en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Barcelona, guanyà la medalla de plata en la prova del quatre sense timoner. El 1996, a Atlanta, disputà els seus tercers i darrers Jocs Olímpics, on fou cinquè en la prova del vuit amb timoner.
També disputà cinc edicions del Campionat del món de rem, on guanyà una d'or i una de plata, en les edicions de 1986 i 1987.
El 1998 fou inclòs al US Rowing Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Doug Burden». [Consulta: 23 abril 2024].
* ↑ «World Rowing - Doug BURDEN» (en anglès). [Consulta: 23 abril 2024].
# Douglas Lowe

Douglas Lowe (Manchester, Regne Unit 1902 - Cranbrook 1982) fou un atleta anglès, guanyador de dues medalles olímpiques en proves de mig fons.
Va estudiar idiomes medievals i moderns al Pembroke College de la Universitat de Cambridge. Allà va jugar a futbol i destacà en l'atletisme.
Va participar, als 21 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 realitats a París (França), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova dels 800 metres i va finalitzar quart en els 1.500 metres. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos) aconseguí novament guanyar la medalla d'or en els 800 metres, esdevenint el primer atleta a aconseguir-ho i establint així mateix un nou rècord olímpic amb una marca d'1:51.8 segons. Així mateix participà en els relleus 4x400 metres, on l'equip britànic finalitzà cinquè.
Lowe va ser campió britànic en 440 iardes i 880 iardes el 1927 i el 1928. El 1926 va establir el rècord mundial de les 600 iardes amb un temps d'1'10.6". Es va retirar de l'atletisme a finals de la temporada de 1928, per jugar a futbol amb els Casuals FC durant aquella temporada. Es va dedicar a l'advocacia a l'Inner Temple de Londres i entre 1961 i 1964 fou president del Consell General de l'Advocacia.

## Millors marques

* 400 metres. 48.5" (1927)
* 800 metres. 1' 51.2" (1928)
* 1.500 metres. 3' 57.0" (1924)
* 1 milla. 4' 21.0" (1925)

## Referències

* ↑ Anon. The Historical Register. Supplement, 1921–30 (Cambridge: Cambridge University Press, 1932), p. 445.
* 1 2 3 «Olympedia – Douglas Lowe». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ Rob Cavallini 'A Casual Affair, A History of the Casuals Football Club' p130 and p270, Dog N Duck Publications, 2009. ISBN 978-0-9550496-2-0
* ↑ Hughes, Ed. Patrick; Davies, Ian F. Highgate School Register 1833–1988. 7th, p. 175, 440.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 22 octubre 2024].
# Família Konoe

Konoe (近衛) és una família aristocràtica japonesa.[1] La família és una branca de Hokke i,[2] per extensió, una branca principal del clan Fujiwara.[3]