OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Encarnació Sanahuja i Yll

Encarnació Sanahuja i Yll (català: Encarnació Sanahuja Yll) (Barcelona, 6 de febrer de 1948 - Tiana, 13 de gener de 2010) va ser una prehistoriadora i arqueòloga catalana.

## Carrera professional

Dedicà la seva recerca a les relacions de gènere a la prehistòria, en especial a l’edat del bronze, i ha maldat per valorar l'experiència i l'aportació femenina en la història i incloure-la en la construcció que la ciència en fa.
Va ser professora de l'assignatura Arqueologia de les dones a la Universitat Autònoma de Barcelona. Treballà en els projectes arqueològics a Son Fornés i Son Ferragut, a Mallorca, i Gatas, a Almeria
Com a militant feminista, participà en les Primeres Jornades Catalanes de la Dona i en la fundació i direcció del Partit Feminista (1979) i en el Centre d'Investigació Duoda.

## Menció M. Encarna Sanahuja Yll

La Generalitat de Catalunya va instaurar un premi en el seu honor, la Distinció Jaume Vicens Vives, menció M. Encarna Sanahuja Yll, per reconèixer l'excel·lència en la inclusió de la perspectiva de gènere en la pràctica docent.

## Obra

* Mujeres y hombres en espacios domésticos. Trabajo y vida social en la Prehistoria de Mallorca (ca. 700-500 cal ANE). El Edificio Alfa del Puig Morter de Son Ferragut (Sineu, Mallorca), juntament amb P. V. Castro Martínez i T. Escoriza Mateu (2003)
* Sexuar el pasado: Una propuesta arqueológica. A: La historia de las mujeres en el nuevo paradigma de la historia (1997)
* Mujeres, hombres y ajuares funerarios. A: Las mujeres en la Prehistoria (2006)
* ¿Armas o herramientas? El ejemplo del mundo argárico (2007)
* La cotidianeidad en la Prehistoria (2007)
* Cuerpos sexuados, objetos y prehistoria (2002)
* La cotidianidad en la prehistoria: la vida y su sostenimiento (2007)

## Referències

* 1 2 3 4 «Encarnació Sanahuja i Yll». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cuerpos sexuados, objetos y prehistoria. Autor/a: María Encarna Sanahuja Yll» (en castellà). Ediciones Cátedra. [Consulta: 2 desembre 2024].
* 1 2 Torres Gomariz, Octavio. «María Encarna Sanahuja Yll» (en castellà). Arqueólogas. [Consulta: desembre 2024].
* ↑ «Menció M. Encarna Sanahuja Yll». [Consulta: 4 desembre 2022].
# Tigidi Perennis

Tigidi Perennis (en llatí Sextus Tigidius Perennis) va ser prefecte del pretori durant els regnats dels emperadors Marc Aureli i el seu fill Còmmode. Va arribar al càrrec quan va substituir com únic prefecte a Tarruntè Patern quan aquest va morir l'any 183, fins al 185, any que va ser executat per ordre de l'emperador.
Patern havia ordenat, sense el consentiment de l'emperador, la mort de Saoter, amic i amant de Còmmode, acusat de conspirar juntament amb Ànnia Lucil·la i Marc Ummidi Quadrat per assassinar l'emperador. Segons la Història Augusta, Perennis va influir en Còmmode perquè castigués a Patern i així va poder obtenir el càrrec al davant de la Guàrdia Pretoriana.
Degut a les borratxeres de Còmmode, sovint va dirigir l'Imperi i va instigar l'execució de molts senadors, apropiant-se dels seus béns. Es va fer odiós als soldats i finalment entregat a les tropes, que el van matar junt amb la seva dona i fills l'any 186 o 187. Dió Cassi diu que la seva mort fou demanada per una diputació de quinze oficials de l'exèrcit de Britànnia, instigats pel cada cop més poderós Cleandre.
Dió diu que va participar en la mort de Patern per dirigir tot sol l'Imperi però també diu que va procurar el benestar per al seu país del que Còmmode no es preocupava. En canvi Lampridi i Herodià diuen que va encoratjar els excessos de l'emperador.

## Referències

* ↑ Història Augusta, Vida de Còmmode, Cap IV
* ↑ Herodià, Història de l'Imperi romà, Llibre 1, Càp VIII
* ↑ Dió Cassi. Història del regnat de Còmmode XXII, 9,10
# Jaume Subias

Jaume Subias (segle XVII-segle xviii) fou un músic, compositor i mestre de capella català.
Va exercir el càrrec de mestre de capella a l'església de Santa Maria del Mar de Barcelona fins al 5 de maig de 1684. A partir d'aquella data i fins al 22 d'octubre de 1695, va continuar desenvolupant les seves funcions com a mestre de capella a la Seu de Manresa. L'any següent, després de sol·licitar un permís al capítol de canonges per absentar-se de la ciutat a causa d'una malaltia, va assumir el magisteri de la capella de la catedral de Vic. No obstant això, no va renunciar oficialment al seu càrrec a Manresa, fet pel qual, l'any 1699, se li va requerir que tornés a aquesta ciutat. Tanmateix, en lloc de fer-ho ell mateix, va ser el seu germà Carles qui es va traslladar a Manresa.
Malgrat que l'any 1713 va tornar a ser elegit mestre de capella de Manresa, no hi ha constància que hi tornés a exercir. Encara com a mestre de la catedral de Vic, l'any 1738 va guanyar la plaça de Sant Joan de les Abadesses, però no va arribar a ocupar-o atès que se li exigia ser tonsurat, a la qual cosa no va accedir.
Se li coneixen una missa, una tèrcia, diverses obres religioses amb text en castellà, villancets i algunes composicions per a orgue a la parroquia de Santa Pau de Girona. La resta d'aquestes obres es conserven als fons musicals de la catedral de Girona (GirC) i al fons de l'església parroquial de Canet de Mar (CnmSPP).

## Referències

* 1 2 3 4 5 VILAR i TORRENTS, Josep. Mª. «Subias, Jaume», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 10, p. 84.
* ↑ Obres de Subias a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya
# Protoceratòpsids

Els protoceratòpsids (Protoceratopsidae, "primera cara banyuda", del grec antic) constitueixen una família de dinosaures ceratops. Sembla que estaven estretament emparentats amb els ceratòpsids però eren més petits i primitius. Els protoceratòpsids visqueren al Cretaci superior en el que avui en dia és Àsia.
# Tir lliure (bàsquet)

Al bàsquet, un tir lliure és un llançament a la cistella que es produeix sempre des de la mateixa posició, des d'una línia (situada a 4,60 metres del cèrcol a les competicions que segueixen el reglament FIBA i a 5,60 metres de l'anella a l'NBA i que normalment es produeix com a conseqüència d'una sanció per decisió arbitral, ja sigui falta personal o bé tècnica.
Cada llançament de tir lliure anotat dona un punt a l'equip que el realitza. Tot i que és el tipus de llançament que menys punts dona, resulta extremadament important al partit, ja que generalment els equips arriben a la línia de tirs lliures uns quants llocs al llarg del partit. En ser un llançament des de la mateixa posició, molts jugadors tenen un percentatge d'anotació molt alt.

## Jugades sancionades amb tirs lliures

Situacions en què els jugadors van a la línia de tirs lliures:
* Falta personal de tir: Quan un jugador amb la pilota a la mà està llançant a la cistella i el defensor comet una falta, se li concediran 2 o 3 tirs lliures (depenent de la distància d'on l'atacant tenia intenció de llançar) si falla el llançament i 1 llançament sols si l'atacant aconsegueix encistellar malgrat el contacte (jugada anomenada 2+1 o 3+1 segons l'argot basquetbolístic)
* Bonus: Quan un equip supera les quatre faltes personals juntes, totes les faltes a partir d'aquest moment es concediran tirs lliures.
* Falta tècnica: Quan l'àrbitre assenyala una falta tècnica (penalització provocada per una protesta o per un comportament incorrecte a la pista). A diferència dels altres casos on el jugador que rep la falta está obligat a llançar els tirs lliures, en aquest cas, qualsevol jugador pot tirar-los (assegurant un major encert en ser normalment el millor tirador de l'equip qui es nomena voluntari).
* Falta antiesportiva: Antigament anomenada intencionada, es produeix quan un jugador comet una falta personal sense opció de jugar la pilota, parant antiesportivament una situació d'atac. També es pot sancionar d'aquesta manera quan un jugador, essent l'últim defensor, fa una falta per darrere o lateral al jugador que acabaria el contraatac sol.
* Falta desqualificant: Quan un jugador o entrenador és desqualificat per mostrar un comportament totalment contrari a l'esperit esportiu (violència, insults greus, amenaces...), l'equip infractor és castigat amb 2 tirs lliures per a l'altre equip (els pot tirar qualsevol jugador en pista, com a la falta tècnica) i possessió des de la prolongació de la línia divisòria del mig camp.

## Vegeu també

* Tom Amberry
Viccionari
# Premi Homo Homini

El Premi Homo Homini és un guardó concedit anualment per l'organització de drets humans txeca Gent en Necessitat (Člověk v tísni) a «un individu en reconeixement d'una dedicació a la promoció dels drets humans, la democràcia i les solucions no violentes als conflictes polítics». El premi es presenta al Festival de Cinema Jeden Svět, el festival de cinema de drets humans més gran del món.

## Guanyadors

Els guanyadors del premi han estat:
* 1994: Serguei Kovalov
* 1997: Szeto Wah
* 1998: Ibrahim Rugova
* 1999: Oswaldo Payá Sardiñas
* 2000: Min Ko Naing
* 2001: Zackie Achmat
* 2002: Thích Huyền Quang, Thích Quảng Độ i Thadeus Nguyễn Văn Lý
* 2003: Nataša Kandić
* 2004: Gheorghe Briceag
* 2005: Ales Bialatski i l'organització belarussa Viasna
* 2006: Svetlana Gannushkina
* 2007: Su Su Nway, Phyu Phyu Thin, i Nilar Thein
* 2008: Liu Xiaobo i simbòlicament a tots els signants de la Carta 08
* 2009: Majid Tavakoli i Abdollah Momeni
* 2010: Azimzhan Askarov
* 2011: Doctors Coordinats de Damascs
* 2012: Intiqam Aliyev
* 2013: Sapijat Magomedova
* 2014: Souad Nawfal
* 2015: onze dissidents del 75 presos dissabtes cubans, que es van negar a abandonar el país per lluitar per la democràcia
* 2016: Comitè Europeu per a la prevenció de la tortura (CPT)
* 2017: Phạm Đoan Trang
* 2018: Francisca Ramírez Tórrez
* 2019: Buzurgmehr Yorov
* 2020: Marfa Rabkova, Andrei Chapiuk, Leanid Sudalenka, Tatsiana Lasitsa del Viasna Human Rights Centre

## Referències

* ↑ «THE HOMO HOMINI AWARD». People in Need. Arxivat de l'original el 28 de setembre 2011. [Consulta: 24 maig 2011].
* ↑ Jacy Meyer. «At Prague Festival, Movies With a Conscience». The New York Times, 04-03-2011. [Consulta: 24 maig 2011].
* ↑ «PREVIOUS RECIPIENTS OF THE HOMO HOMINI AWARD». People in Need. Arxivat de l'original el 1 maig 2011. [Consulta: 18 abril 2011].
* ↑ «The Homo Homini Award for 2019 will be presented to prominent Tajik lawyer Buzurgmehr Yorov».
* ↑ «Belarusian Human Rights Defenders Awarded With Homo Homini Prize» (en anglès). Naviny.by. Charter 97, 11-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-14. [Consulta: 28 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Web del premi Homo Homini Arxivat 2016-10-22 a Wayback Machine.
# Jaune Emma

Emma Martín, coneguda artísticament com a Jaune Emma (Barcelona, 10 de novembre de 2000), és una cantautora, saxofonista i artista plàstica catalana.
Està vinculada a la música des de la infantesa. S'hi va iniciar tocant el saxòfon i després va passar a experimentar amb la veu. La seva música és una barreja d'indie pop, indie rock i bedroom pop. Paral·lelament, va estudiar Belles Arts, així que habitualment pinta quadres. Tota la seva obra és introspectiva i explora les seves experiències i parts de la seva identitat.
En les actuacions musicals, el seu equip es compon del guitarrista Jan Aygua, el baixista Jordi Rissech i la bateria Paula Iglesias. A banda, Jan Aygua li fa de productor, que ha treballat amb artistes com Roger Padrós, Pol Bordas i Paunezz. Abans, ella s'autoproduïa.
El 2023, va ser seleccionada en el Pedrera 3.8, un programa d'acompanyament musical del districte de Sants-Montjuïc. Les altres propostes triades van ser Malánima i Sybille's on Jupiter. Així doncs, va debutar amb l'EP Chronos, format per quatre cançons amb lletres costumistes sobre les vivències de la Generació Z. Va presentar-lo a la Sala Freedonia de Barcelona amb la cantant Júls, a més de tocar a la Festa Major del Poble-sec i a les Festes de la Mercè, concretament al Moll de la Fusta.

## Discografia
### EP

* Chronos (2023)

## Referències

* ↑ Martínez, Jose A. «Siete nuevas bandas españolas que deberías escuchar ahora mismo (La Nueva Carne #17)» (en castellà). Fantastic Mag, 29-03-2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
* 1 2 «Jaune Emma presenta el sencillo «Soy una flor» (España)» (en castellà). R+, 26-07-2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ «Audicions obertes Pedrera 3.8». Espai Jove La Bàscula, 2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
* 1 2 «Les propostes guanyadores del Pedrera 3.8 són...». Ajuntament de Barcelona, 28-12-2022. [Consulta: 19 setembre 2023].
* 1 2 Pérez i Garriga, Clàudia. «L'autoproducció musical: aliada o enemiga?». Diari de Barcelona, 08-01-2021. [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ «La cantautora Jaune Emma seleccionada per a participar de la cinquena edició del concurs Pedrera 3.8 de Sants-Montjuïc». EL3, 27-01-2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
* 1 2 «Jaune Emma debuta convirtiendo la introspección en arte» (en castellà). Toma La Alternativa, 11-01-2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ «Programa Festa Major Poble Sec 2023» (PDF) p. 8. Ajuntament de Barcelona, 2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ «Concerts de la Mercè 2023: horaris i llocs». NacióDigital, 03-08-2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
# Aquilia

Aquilia va ser una llei romana aprovada el 572 de la fundació de Roma (181 aC) a proposta del tribú de la plebs Luci Aquil·li, segons sembla. Aquesta llei derogava les anteriors lleis que tractaven dels danys provovats per les injúries que causaven pèrdues.
Sobre els seus termes no hi a prou informació, però es pot dir que un capítol condemnava al que matava esclaus propis o d'altres, quadrúpedes i altres animals dels que van en ramats, a pagar el màxim valor que hagués tingut aquell any l'esclau o l'animal. El segon capítol estava fora d'ús des del temps d'Ulpià; aquest capítol potser tractava de defraudacions comeses sense disminuir el valor de la cosa d'altres, o potser sobre els serfs corruptes. El tercer capítol tractava dels danys provocats per incendi o altre mètodes tant als animals com a les propietats d'altres, havia d'abonar el que valia en els 30 dies anteriors.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalanda, 1840, p. 17-18.
# Marius Căta-Chiţiga

Marius Căta-Chiţiga (Timișoara, 13 de febrer de 1960) és un jugador de voleibol romanès, ja retirat, que va competir entre les dècades de 1970 i 1990.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on guanyà la medalla de bronze en la competició de voleibol. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or a les Universíades de 1981.
A nivell de clubs va jugar al Poli Timișoara (1975-1977), al Dinamo București, amb qui guanyà deu lligues romaneses i la Recopa d'Europa de 1979. Posteriorment fixà pel Panellinios Atena (1992-1994) i el Rapid Bucuresti (1994-1996). Una vegada retirat va exercir d'entrenador en diferents equips.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Marius Chițiga». [Consulta: 25 agost 2023].
* ↑ «Marius Cata Chitiga - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 25 agost 2023].
# Qajar (tribu)

Els qajars són una tribu turcmana de l'Iran, derivada d'un cap anomenat Qaračar, i origen d'una dinastia de Pèrsia. Potser van arribar amb els mongols el segle xiii. Al segle xv la tribu apareix instal·lada a Anatòlia (regió de Kayseri-Sivas) sota sobirania de Dhu l-Kadr. A la segona meitat del segle els qadjars ja estaven instal·lats a l'Azerbaidjan i se'ls va unir un clan anomenat Igirmi Dört; segurament després de la derrota dels qara qoyunlu davant els aq qoyunlu es van desplaçar a Karabagh (Arran). Van donar suport al príncep aq qoyunlu Dana Khalil-oghlu Ibrahim Beg (conegut com a Ayba Sultan) que amb el seu ajut va poder alliberar a Rustam Beg, net d'Uzun Hasan, que estava empresonat a la fortalesa d'Alindjak, i el va posar al tron (1492-1497) i fer una campanya a Gilan (1492/1493). El 1500 van donar suport a Ismail I el safàvida. No van gaudir d'especials favors d'aquesta dinastia a diferència d'altres tribus com els ustadjlu, els tekelü, els shamlu i els dhu l-kadr. Durant el primer segle de la dinastia safàvida van viure el nord i sud de l'Azerbaidjan i al final del segle xvi un cap qadjar era beglerbegi de Karabagh; al segle xvii van ser traslladats a Astarabad per defensar la regió contra atacs dels turcmans yaka. Al segle xviii, mentre altres tribus havien perdut influència per lluites intertribals i altres qüestions, els qadjars i els afshars van esdevenir poderosos i nombrosos. Nàdir-Xah Afxar va poder prendre el poder a Pèrsia i després de la seva mort (1747) i d'uns anys de conflictes, els qadjars van emergir com el poder dominant.

## Bibliografia

* William Bayne Fisher. Cambridge History of Iran, Cambridge University Press, 1993, p. 344, ISBN 0521200946
# Madrilleta vera

La madrilleta vera (Rutilus rutilus) és una espècie de peix introduïda en comptades localitats de Catalunya, on encara presenta una distribució molt reduïda. És una espècie eurasiàtica. Ha estat introduïda a moltes zones arreu del món (com ara Nord-amèrica o Nova Zelanda). Té una distribució molt semblant al gardí. A la península Ibèrica es troba a la conca de l'Ebre i del Ter al seu curs mitjà i baix, també té una presència important a les conques del Cantàbric. A la península Ibèrica va ser introduïda a l'estany de Banyoles a la dècada de noranta. Es va introduir amb finalitats esportives, ja que les espècies autòctones eren escasses, cridava l'atenció les seves aletes i també per diversificar la varietat d'espècies a l'estany de Banyoles.

## Morfologia

Espècie de mida petita que sol assolir 15-20cm de longitud a Manlleu. Pot arribar a pesar un màxim de 200-300g. És un peix de cos allargat i prim, amb escates grans i poc visibles, gairebé transparents. La boca s'obre a la part inferior del cap i presenta un llavi inferior corni i arrodonit. Té els ulls de color ataronjat. Presenta una coloració verdosa a la meitat superior del cos i groguenca a la meitat inferior, separades per una línia fosca, que va des d'un extrem a l'altre del seu cos i li permet detectar preses mitjançant les petites vibracions de l'aigua. La resta del cos és de color daurat brillant, les aletes en canvi són de color vermell. És molt semblant al gardí però es pot diferenciar per les aletes, ja que les té d'un color més clar. Els mascles i les femelles maduren sexualment entre el tercer i el quart any de vida. Es diferencien només en l'època d'aparellament, ja que el mascle presenta uns bulbs al mig del front.

## Ecologia

Prefereix zones de corrent, entre dos i tres metres de fondària sempre amb un presència important de vegetació aquàtica. S'alimenta majoritàriament d'algues encara que en alguns casos de larves i invertebrats. Es reprodueix entre els mesos d'abril i juny deixant els ous a les zones de grava i petites pedretes del fons del riu. Pon una mitjana d'ous entre 1.000 i 15.000. L'eclosió té lloc a la primavera. Els petits romandran propers a les zones on van néixer i als pocs dies es dispersaran per tot el riu, tarden de dos a tres anys a arribar a edat adulta. Poden formar bancs de peixos amb altres espècies, això passa sobretot en zones d'aigües calmades on s'agrupa amb alburns.

## Bibliografia

* Borràs, Antoni i Junyent, Francesc: Vertebrats de la Catalunya central. Plana 25. Edicions Intercomarcals, S.A. Manresa, 1993, ISBN 84-88545-01-0
* Rosean Arumí, Xavier. TR: Fauna invasora al voltant del riu Ter al seu pas per Manlleu. Manlleu, 2010.

## Enllaços externs

* Descripció de la madrilleta vera. Arxivat 2007-11-09 a Wayback Machine. (anglès)
# Capitular

Un capitular (en llatí: capitularium) era un precepte legislatiu o administratiu establert pels sobirans merovingis, i després pels sobirans carolingis, i llurs assemblees legislatives que tenien vigor en tot l'Imperi Carolingi. Reberen aquest nom perquè estaven dividits en seccions anomenades capitula (capítols). Alguns capitulars tenien un caràcter addicional als dels codis legals vigents a les terres conquerides, com són per exemple els capitulars establerts per l'emperador Carlemany a la Marca Hispànica en favor dels visigots hispànics.

## Vegeu també

* Francia Occidentalis
* Capitular de Quierzy (877)
* Capitular de Villis

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.89. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 26 novembre 2014].

## Bibliografia

* «Capitular». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Campanula americana

La Campanula americana (American bellflower en anglès) és una campaneta que pot fer més de dos metres d'alçada. Es fa a les Grans Planes i a la costa oest dels Estats Units. Les seves flors varien entre blau cel i violeta, i normalment creixen en forma de raïms allargats. La forma de la flor és més plana que acampanada. Té un cicle vital variat, ja que les llavors que floreixen a la tardor produeixen plantes anuals i les que ho fan a la primavera generen plantes bianuals. La pol·linització de l'espècie acostuma a ser per insectes i rarament s'autopol·linitza
El botànic J.K.Small situà aquesta planta en la mateixa família, però en un altre gènere, el Campanulastrum, que només contenia una espècie, la Campanulastrum americanum. Aquesta opinió ha estat discutida per altres botànics.

## Bibliografia

* L.F.Galloway, J.R.Etterson Population differentiation and hybrid success in "Campanula americana": geography and genome size, article a Journal of Evolutionary Biology vol. 18 (2005) p.81-89

## Enllaços externs

* Descripció i fotografies Arxivat 2008-03-12 a Wayback Machine. (anglès)
# Torita

La torita o thorita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup del zircó. Rep el nom de la seva composició química (tori).

## Característiques

La thorita és un nesosilicat de fórmula química Th(SiO₄). Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «9.AD - Nesosilicats sense anions addicionals; cations en [6] i/o major coordinació» juntament amb els següents minerals: larnita, calcio-olivina, merwinita, bredigita, andradita, almandina, calderita, goldmanita, grossulària, henritermierita, hibschita, hidroandradita, katoïta, kimzeyita, knorringita, majorita, morimotoïta, vogesita, schorlomita, spessartina, uvarovita, wadalita, holtstamita, kerimasita, toturita, momoiïta, eltyubyuïta, coffinita, hafnó, thorogummita, zircó, stetindita, huttonita, tombarthita-(Y), eulitina i reidita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Løvøya, a Porsgrunn (Vestfold og Telemark, Noruega). Tot i tractar-se d'una espècie no gaire habitual ha estat descrita en tots els continents del planeta a excepció de l'Antàrtida.

## Referències

* ↑ «Thorite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 febrer 2023].