OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font de Sant Just

La font de Sant Just es troba a la plaça homònima de Barcelona, fent cantonada amb els carrers de Lledó i Palma de Sant Just i està catalogada com a a bé cultural d'interès local.

## Història

La historiografia dona el 1367 com a data de la seva inauguració i la vincula d'una manera més o menys llegendària a Joan Fiveller, com a descobridor, mentre caçava, d'una deu d'aigua a la serra de Collserola. Segons Pladevall, la font començà a funcionar el 1427. El 1831, arran de la reconstrucció de l'edifici al que està adossada, va ser reformada amb un nou frontis classicista i la balustrada de terra cuita que té a sobre. L'any 2003 va tornar a ser restaurada.

## Descripció

Està format per un volum únic i compacte amb una única obertura en forma de rosetó de petites dimensions en una de les façanes laterals. La coberta és plana amb terrat accessible des d'un dels habitatges de l'edifici adjunt. És una obra medieval quant a construcció amb elements classicistes com el frontis i la balustrada. Cal destacar les escultures, tres a cada façana, d'estil gòtic.
La façana principal és un pla rectangular massís de pedra on s'integra un frontis classicista. En aquest frontis s'integra el conjunt de la font dins d'un nínxol emmarcat per un arc de mig punt. A dins es troba la basa d'aigua amb dos brolladors de bronze que surten directament del mur de pedra. A cada costat d'aquests brolladors es presenten tres caps humans, en baix relleu. Per l'alçada de la seva boca i la semblança dels rostres donen la sensació que haurien estat els brolladors originals. Una cornisa clàssica remata el nínxol. Tot el volum petri està coronat per una balustrada d'estil molt senzill i d'època més recent. Com a decoracions hi ha tres elements esculpits en pedra; al centre una escultura de Sant Just sostenint amb una mà la palma del màrtir, i als extrems uns dos escuts, el del rei i el de la ciutat i, entre aquests, el relleu d'un falcó atrapant una perdiu, en record de les caceres d'en Fiveller.
La façana de l'esquerra és igual a la principal però mancada dels elements clàssics afegits. En canvi disposa del petit rosetó circular amb traceria de pedra. La façana de la dreta és la més curta i no té cap obertura. Totes disposen dels elements esculpits en pedra, però substitueixen la figura del sant per un falcó heràldic de perfil.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Font de Sant Just». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 «Font de Sant Just». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Font de Sant Just». Art públic. Ajuntament de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Font de Sant Just». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Alti Shahr

Alti Shahr o Alta Shahr (Sis viles) és el nom del Turquestan xinès (Xinjiang) format per les ciutats Kudjha, Aksu (Ak Su), Uç Turfan (Ush Turfan), Kaixgar (Kashghar), Yarkand i Khotan. El nom fou utilitzat per primer cop al segle xviii.
Alguns erudits hi afegeixen Yangi Hisar (entre Kaixgar i Yarkand) i suprimeixen o Kudja o Ush Turfan, encara que també apareix com a Djiti Shehr o Yiti Shehr (Set viles).
# Font de la Portaferrissa

La font de la Portaferrissa es troba al començament del carrer homònim tocant a la Rambla de Barcelona, als baixos de la casa Josepa Nadal, i està catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història i descripció

El 15 de maig del 1680, el rector del col·legi de Betlem va demanar al Consell de Cent el trasllat de la font instal·lada el 1604 al principi del carrer del Carme, a fi de poder construir una església que substituís la que s'havia cremat el 1671. Els jesuïtes es farien càrrec de les despeses i els consellers els van indicar la torre del costat de mar de la Porta Ferrissa, a la muralla de la Rambla.
La font va esdevenir concorreguda durant segles com a punt de recollida d'aigua. A mitjan segle xviii s'hi va establir al costat una petita parada de venda d'anís i aigua amb sucre, que tingué força èxit i s'estengué a bona part de les fonts de la ciutat. Amb el pas dels anys, es va acabar establint en una botiga contigua amb sortida a La Rambla i que es mantingué fins ben entrat el segle xix.
El 24 de setembre del 1959, i per iniciativa de l'associació de botiguers dels carrers de la Portaferrissa, Cucurulla i Boters, s'hi va inaugurar la decoració de plafons de ceràmica, obra de Joan Baptista Guivernau, acompanyada per un text explicatiu de Pere Voltes. El mural representa el bullici quotidià de la Porta Ferrissa durant el segle xviii i al centre superior s'inclou la imatge de Sant Josep Oriol.

## Referències

* ↑ «Casa Josefa Nadal - Font de Portaferrissa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Casa Josefa Nadal (inclou la font de Portaferrissa, 2)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Fabre, Jaume; Huertas, Josep Maria. «Font de la Portaferrissa». Art Públic. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «Portaferrissa, la fuente que recuerda la Barcelona amurallada». La Vanguardia, 13-07-2016.
* 1 2 Amades, 1984, p. 158-159.

## Bibliografia

* Amades, Joan. Històries i llegendes de Barcelona : passejada pels carrers de la Ciutat Vella. 4a ed. Barcelona: Edicions 62, 1984, p. 157-167. ISBN 8429721436.

## Enllaços externs

* «Font de la Portaferrissa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Ford Konno

Ford Konno (Honolulu, 1 de gener de 1933) és un nedador estatunidenc, ja retirat, guanyador de quatre medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer l'1 de gener de 1933 a la ciutat de Honolulu, capital de l'estat de Hawaii. Es casà amb la també nedadora i medallista olímpica Evelyn Kawamoto.

## Carrera esportiva

Va participar, als 19 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova dels 1.500 metres lliures i en els relleus 4x200 metres lliures, establint en els dos casos sengles rècords olímpics. En aquests mateixos Jocs aconseguí guanyar la medalla de plata en els 400 metres lliures, just per darrere del francès Jean Boiteux.
Participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en els relleus 4x200 metres lliures, l'única prova en la qual va participar.
El 27 de febrer de 1954 va establir un nou rècord del món en els 200 metres lliures amb un temps de 2:03.9 minuts, sent superat pel britànic Jack Wardrop el 4 de març de 1955 amb un temps de 2:03.4 minuts. Així mateix establí un nou rècord del món en els 400 metres lliures el 3 d'abril de 1954 amb un temps de 4:26.7 minuts, sent superat per l'australià Murray Rose el 27 d'octubre de 1956 amb un temps de 4:27.0 minuts.
El 1972 va ser inclòs a l'International Swimming Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Ford Konno». [Consulta: 16 desembre 2024].
* 1 2 «Ford Konno» (en anglès americà). [Consulta: 16 desembre 2024].
* ↑ «HickokSports.com Sports Biographies: Konno, Ford H.». Arxivat de l'original el 2012-04-02. [Consulta: 8 octubre 2007].
# Panicum virgatum

Panicum virgatum és una herba gramínia perenne que creix en l'estació càlida nativa d'Amèrica del Nord (Canadà fins a 55º de latitud nord Estats Units i Mèxic). És una de les espècies dominants de la praderia central d'Amèrica del nord. Es fa servir principalment per la conservació del sòl, farratge, cobertura de zones de caça i com planta ornamental. Recentment s'ha usat com conreu per a biomassa per produir etanol i butanol, en projectes de fitoremediació, fibra, electricitat, producció de calor i per la biofixació de diòxid de carboni de l'atmosfera.

## Descripció

Panicum virgatum és una planta resistent d'arrelament profund perenne i amb rizomes que comença a créixer a fianls de primavera. Pot arribar a fer 2,7 m d'alçada. Les seves fulles fan de 30 a 90 cm de llargada amb un nervi central prominent. Fa servir el metabolisme de fixació de carboni del tipus via de 4 carbonis (C4), que li dona avantatges en cas de secada o altes temperatures. La seva panícula està ben desenvolupada, sovint de fins a 60 cm de llarg i proporciona moltes llavors que fan de 3–6 mm de llarg i fins a 1,5 mm d'amplada. Es resembra ella mateixa amb facilitat.

## Ús

Des de meitat de la dècada de 1980 se n'ha fet recerca científica per a fabricar biocombustibles renovables, ja que pot produir en terres marginals. Actualment es considera el seu ús per produir etanol cel·lulòsic, biogas i per la producció d'energia tèrmica per combustió directa.

## Referències

* Référence Champs d'Energies: Technic Panicum virgatum, switchgrass Arxivat 2010-10-25 a Wayback Machine. Crops Photos Arxivat 2016-01-08 a Wayback Machine.
* ↑ Silzer, Tanya. «Panicum virgatum L., Switchgrass, prairie switchgrass, tall panic grass». Rangeland Ecosystems & Plants Fact Sheets. University of Saskatchewan Department of Plant Sciences, gener 2000. Arxivat de l'original el 2007-12-01. [Consulta: 8 desembre 2007].
* ↑ Secter, Bob. «Plentiful switch grass emerges as breakthrough biofuel». The San Diego Union-Tribune. [Consulta: 24 maig 2008].
# Mestre de la cavalleria

* Antiga Roma: Regne romà  · República Romana  · Imperi  · Principat  · Dominat  · Imperi d'Occident Imperi d'Orient
Organització social: :
| Dret romà Assemblees romanes Senat romà Tribus romanes Gens Cursus honorum | Ciutadania romana Patricis Equites Plebeus Esclavitud |
Magistratures ordinàries :
| Cònsol Pretor Tribú de la plebs Censor Pontifex Maximus Qüestor | Prefecte de la ciutat Edil Prefecte Procònsol Propretor Interrex |
Magistratures extraordinàries :
| Dictador Mestre de la cavalleria Tribú consular Legat | Triumvir Decemvir Vigintisexvir Interrex |
Càrrecs i honors :
| Emperador romà Rei de Roma August Cèsar Imperator Princeps senatus Tetrarquia Tetrarca | Magister officiorum Mestre dels soldats Governador Dux Lictor Vicari Tribú militar |
El mestre de la cavalleria (magister equitum) va ser a l'antiga Roma el Cap d'Estat Major del dictador que l'havia nomenat. Com el dictador, el mestre de la cavalleria tenia un mandat de sis mesos en cas de greu alteració de l'ordre. Estava envoltat per 6 lictors. Era una magistratura excepcional, ja que era necessari que el Senat declarés l'estat d'excepció perquè pogués ser exercida.
El primer dictador data de 501 aC, fou Titus Larcius Flavus i nomenà Spurius Cassius Vecellinus mestre de la cavalleria.
El 368 aC, Caius Licinius Stolon, tribú de la plebs, fou nomenat mestre de la cavalleria per Publius Manlius Capitolinus com un senyal d'apaivagament, això succeí 12 anys abans de la primera vegada que un plebeu fos nomenat dictador. Aquell fou el primer plebeu a exercir aquest càrrec.
Després de 202 aC, la dictadura va caure en desús perquè Roma era ara lliure d'una amenaça directa, i la presència a Roma del pretor urbà permetia que un magistrat amb l'Imperium garantís la celebració dels comicis. El Senat s'acontentà tan sols temporalment a enfortir el poder dels cònsols i la magistratura de la cavalleria no fou exercida novament fins a la dictadura de Sul·la (Lucius Cornelius Sulla Felix).
El 81 aC, Sul·la es va fer nomenar dictador segons el ritual clàssic, però va nomenar un mestre de la cavalleria que no tenia poder real.
Un dels més famosos mestres de la cavalleria fou Marc Antoni, que va ser nomenat per Juli Cèsar a l'inici de la seva dictadura. Un altre triumvir, Lèpid, també va ser mestre de la cavalleria del dictador perpetu.

## Referències

* ↑ Tit Livi, Ab Urbe Condita ii. 17, 18.
* ↑ Oxford Classical Dictionary, 2nd Ed. (1970), "Dictator."
* ↑ Harper's Dictionary of Classical Literature and Antiquities, Second Edition, Harry Thurston Peck, Editor (1897), "Dictator."
* ↑ Oxford Classical Dictionary, 2nd Ed. (1970).
* ↑ Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, William Smith, Editor, "Sulla" No. 5.
* ↑ Oxford Classical Dictionary, 2nd Ed. (1970), "Sulla (1)."
* ↑ Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, William Smith, Editor, "Caesar" No. 18; "Antonius" No. 12; "Lepidus" No. 17.
# Bandera de Saint Christopher i Nevis

La bandera nacional de Saint Kitts i Nevis es va adoptar el 19 de setembre de 1983. La divideix en dues meitats una banda situada en la seva diagonal ascendent (des del costat del pal). La meitat superior és de color verd, la inferior és vermella i la banda és de color negre amb vores grogues. A l'interior de la banda hi ha dues estrelles blanques de cinc puntes que estan desplaçades cap als costats.
El color verd representa la fertilitat de la terra, el vermell, la lluita contra el colonialisme, el negre simbolitza l'herència africana i el groc o daurat, la llum del sol.

## Banderes històriques

* Bandera de les Illes Leeward britàniques (1871-1956)
* Bandera de la Federació de les Índies Occidentals (1958-1962)
* Bandera de Saint Christopher-Nevis-Anguilla (1958-1967)
* Bandera de Saint Christopher-Nevis-Anguilla (1967)
* Bandera de Saint Christopher-Nevis-Anguilla (1967–1983)

## Altres banderes

* Bandera de Nevis
* Bandera naval

## Vegeu també

* Llista de banderes estatals
* Saint Kitts i Nevis
# Forn de la Glòria

El Forn de la Glòria és un establiment de Palma, que dona nom al carrer on es troba, carrer del Forn de la Gloria, núm. 7, conegut com el carrer de la Glòria. L'any 1717 ja apareix documentat, però segons Sebastià Camps, que juntament amb la seva germana Francisca Camps, regenta l'establiment, ja se'n parla en el Llibre de Repartiment de Jaume I. Foren els seus pares, Sebastià Camps i Francisca Sastre, que l'any 1977 l'adquiriren.
Una llegenda conta que el Forn de la Glòria ja existia en temps de la conquesta del rei en Jaume I i que fou lliurat a un soldat del rei com a botí de guerra. Però, sembla, segons conta Francisca Camps, que era un dels cinquanta-dos forns que es varen comptabilitzar en tota la illa de Mallorca.
L'edifici actual va ser construït per un empresari solleric l'any 1870 i el 1903 l'interior fou reformat i s'hi posaren els elements modernistes que avui conserva. Abans l'establiment era al davant d'on avui es troba.
S'hi pot veure l'antic forn morú original, de quatre metres de diàmetre, on s'elaboren els productes tradicionals mallorquins. Destaca la producció de l'ensaïmada, guardonada amb el segell d'Ensaïmada de Mallorca. També elaboren diferents tipus de pa (de sègol, integral, d'espelta, etc.)
El 24 de juliol de 2024 (resolució núm. 7460, Ajuntament de Palma) fou declarat «Comerç Emblemàtic» (categoria 1A) en l'aprovació del Catàleg d'establiments emblemàtics de 2024.Està adherit a la marca «Pa d'Aquí. Forn i Tradició», marca que distingeix els establiments que tenen obrador i que couen tot tipus de pans.

## Referències

* ↑ Mateos, Alicia. ««No hay dinero suficiente para comprar el Forn de la Glòria»» (en castellà), 08-02-2018. [Consulta: 7 febrer 2025].
* 1 2 Galán, Raquel. «300 años que saben a gloria» (en castellà), 13-06-2017. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «Decret i annex del Catàleg d'establiments emblemàtics de Palma 2024 – PalmaActiva», 18-12-2024. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ Balears, GESTIÓ INTERNA ADR. «ADR Balears - Agencia de desarrollo regional de les Illes Balears» (en castellà). [Consulta: 10 febrer 2025].
# Forn de la Pau

Forn de la Pau es troba al carrer de la Pau, núm. 12, de Palma, Mallorca. És un dels forns tradicionals més antics de Palma. El seu origen està documentat des de l’any 1729, però és desconeix la data exacte de la fundació. Negoci ubicat a la planta baixa, l’entrada és petita amb una porta de fusta i un aparador de vidre.
Devers l’any 1950, Tomeu Cirer i Joana Vallori, de Sencelles, el varen comprar. Amparo Ensenyat, que el regenta juntament amb el seu marit, Xisco Cirer, considera que el pa congelat ha fet molt de mal als forns tradicionals.
Tomeu Cirer Ensenyat i la seva germana Joana, són la tercera generació que hi fa feina. Elaboren llonguets de tinta negra, fets amb tinta de calamar, pa i tot tipus de productes tradicionals mallorquins, en què destaca l’ensaïmada allargada, invent de Joana Vallori, sogra d’Amparo. Segueixen les receptes tradicionals mallorquines i el calendari festiu. També, han introduït nous productes: pa integral, ecològic, de xeixa, d’espelta, de sègol, morú o moreno, sense perdre la qualitat. El 2018 fou guardonat en els Premis Gastronòmics, juntament amb Can Biel Felip i Can Nofre. Premi lliurat per l’Associació de Periodistes i Escriptors Gastronòmics de les Illes Balears (APEGIB). Premi que reconeix el treball, trajectòria i constància dels professionals del sector.
Encara es conserva el forn antic de llenya, que té més de 200 anys. Un altre dels elements originals que es conserva són els caixons per fermentar el pa i una balança que hi ha damunt el taulell. El mobiliari que hi ha és d’un temps passat.
El 24 de juliol de 2024 (resolució núm. 7460, Ajuntament de Palma) el manté com a Comerç Emblemàtic (categoria 1A) en l'aprovació del Catàleg d'establiments emblemàtics de 2024.

## Galeria d'imatges

* Interior del Forn de la Pau
* Façana del Forn de la Pau
* Entrada del Forn de la Pau
* Fornada d'ensaïmades allargades
* Antiga balança del Forn de la Pau

## Referències

* 1 2 3 4 Mateos, Alicia. «Amparo Ensenyat, copropietaria del Forn de la Pau: «El pan congelado ha hecho mucho daño a los hornos tradicionales»» (en castellà), 27-02-2018. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Forn de la Pau – Emblemàtics Balears». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ Sbert, Bartomeu Font. «Forn de la Pau, Can Biel Felip y Can Nofre, entre los Premis Gastronòmics 2018» (en castellà), 09-04-2019. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Decret i annex del Catàleg d’establiments emblemàtics de Palma 2024 – PalmaActiva», 18-12-2024. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 14 febrer 2025].
# Gimnur gros

El gimnur gros (Echinosorex gymnura) és una espècie de gimnur originària de la península de Malaca, Borneo i Sumatra. Té un pelatge bast que és blanc al cap i a la part distal de la cua, però que és negre a la resta del cos. Els pèls de la cua són escassos. Té el nas llarg i mòbil. El cos és llarg i estret. Sense comptar la cua, la mida varia entre 26 i 46 centímetres i les femelles tendeixen a ser més grosses que els mascles.

## Referències

* ↑ Entrada «Echinosorex gymnura (moonrat)» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ «gimnur gros». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 17 octubre 2024].
# Força Nova (Itàlia)

Força Nova (en italià Forza Nuova, FN) és un partit polític nacionalista d'Itàlia.
Fundat per Roberto Fiore i Massimo Morsello i el suport a les idees de Julius Evola, el partit és un membre de l'Aliança per la Pau i la Llibertat i va ser una part d'Alternativa Social entre 2003 i 2006.
El partit està inspirat en les idees de Julius Evola, sent fortament criticat per certs sectors de la política italiana a causa de les seues posicions radicals i alguns actes de violència en què han participat alguns dels seus militants.
També va ser el protagonista de les campanyes polítiques obertament oposades a l'homosexualitat i la immigració, caracteritzant-se també pel seu rebuig a la maçoneria, el seu antiamericanisme, euroescepticisme, anticapitalisme, centralisme i el seu suport a la família tradicional i l'Església catòlica. El partit també proposa prohibir l'avortament i estimular el creixement de la població, per ser la falta de naixements un dels majors problema d'Itàlia, i respectar tant els Pactes del Laterà, signats el 1929 per Mussolini com el nou concordat de 1984 entre Itàlia i la Santa Seu pel govern de Craxi.

## Resultats electorals
### Parlament italià

| Any | Líder | Vots | % | Diputats | +/– | Vots | % | Senadors | +/- |
| 2001 | Roberto Fiore | Dins LAM | Dins LAM | 0 / 630 | Nou | Dins LAM | Dins LAM | 0 / 315 | Nou |
| 2006 | Roberto Fiore | Dins AS | Dins AS | 0 / 630 | = | Dins AS | Dins AS | 0 / 315 | = |
| 2008 | Roberto Fiore | 108,837 | 0.30 | 0 / 630 | = | 85,630 | 0.26 | 0 / 315 | = |
| 2013 | Roberto Fiore | 89,811 | 0.26 (#16) | 0 / 630 | = | 81,521 | 0.26 (#16) | 0 / 315 | = |
| 2018 | Roberto Fiore | Dins IaI | Dins IaI | 0 / 630 | = | Dins IaI | Dins IaI | 0 / 315 | = |

### Parlament europeu

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– |
| 1999 | Roberto Fiore | Dins la Lliga d'Acció Meridional | Dins la Lliga d'Acció Meridional | 0 / 87 | Nou |
| 2004 | Roberto Fiore | Dins Alternativa Social | Dins Alternativa Social | 0 / 78 | = |
| 2009 | Roberto Fiore | 146,619 | 0.47 | 0 / 72 | = |
| 2019 | Roberto Fiore | 41,077 | 0.15 | 0 / 73 | = |

## Referències

* ↑ Greven, Thomas; Grumke, Thomas. Globalisierter Rechtsextremismus? Die extremistische Rechte in der Ära der Globalisierung. VS Verlag, 2006, p. 136. ISBN 978-3-531-14514-3.
* ↑ «A Field Guide to the Italian New Right». Jacobite. Arxivat 2020-09-23 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-09-23. [Consulta: 8 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial Arxivat 2020-05-27 a Wayback Machine. (italià)
# Hot Gimmick

Hot Gimmick (ホットギミック, Hotto Gimikku) és una sèrie de manga shōjo japonesa escrita i il·lustrada per Miki Aihara. Va ser serialitzat a la revista Betsucomi de Shogakukan des del número de desembre de 2000 (publicat al novembre) fins al número d'agost de 2005 (publicat al juliol). Shogakukan va recopilar els capítols individuals en 12 volums enquadernats sota l'empremta de Flower Comics. Viz Media va llicenciar la sèrie per a un llançament en anglès a Amèrica del Nord.
Hot Gimmick va inspirar dos CD dramàtics i una novel·la lleugera de final alternatiu, la darrera de les quals té llicència de Viz Media. Una adaptació cinematogràfica d'acció en viu, titulada Hot Gimmick: Girl Meets Boy i dirigida per Yūki Yamato, es va estrenar al Japó el 28 de juny de 2019.

## Referències

* ↑ «Original Comic» (en japonès). [Consulta: 10 desembre 2019].
* ↑ Macdonald, Christopher. «Hot Gimmick Ends», 14-06-2005. [Consulta: 10 desembre 2019].
* ↑ «ja:ホットギミック（１） (フラワーコミックス)» (en japonès), 26-05-2001. [Consulta: 10 desembre 2019].
* ↑ «ja:ホットギミック（１２） (フラワーコミックス)» (en japonès), 26-10-2005. [Consulta: 10 desembre 2019].
* ↑ Mays, Jonathan. «Three new manga series from Viz in October», 24-07-2003. [Consulta: 10 desembre 2019].
* ↑ Pineda, Rafael Antonio. 2019 Hot Gimmick, Kamen Rider, Super Sentai, Precure Movies Slated, 5 agost 2023.