OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Moviment feminista

El moviment feminista o feminisme social és un moviment social i polític que defensa i promou la igualtat de drets i deures entre dones i homes. Ho fa lluitant per l'erradicació de qualsevol tipus de dominació o de discriminació social per raó de gènere.
En el marc del feminisme actua de dues maneres simultànies i complementàries, que són l'acció mitjançant la teoria i l'acció per mitjà de la pràctica. Té com a objectiu procurar millorar la situació d'inferioritat de la dona i desemmascarar les desigualtats socials, polítiques, econòmiques (discriminació salarial, taxa a les dones, etc.) i jurídiques (drets de les dones, etc.) de la dona per raó de sexe.
Especialment als seus orígens, va estar fortament vinculat a l'anarquisme. Inclou accions teòriques i pràctiques com per exemple manifestos, declaracions, assajos i conferències, mítings, manifestacions, vagues de fam, i fins i tot, en una primera època, atemptats a l'ordre públic amb els consegüents empresonaments.
La italiana Christine de Pizan va escriure un llibre el 1495 pioner sobre el pensament de les dones com a grup. Moltes dones que participaren en la Revolució Francesa van demanar canvis polítics a més d'aliment per a les seues famílies. Malgrat açò, quan triomfà la revolució, els drets de les dones foren eliminats de l'agenda política.

## Vegeu també

* Protofeminisme
* Feminisme acadèmic

## Referències

* ↑ Grup de Treball de Gènere del CJB. Regenerem-nos! Guia d'autodiagnosi de gènere per a entitats. Consell de la Joventut de Barcelona, 2016.
* 1 2 Esperança Bosch Fiol, Feminisme a les aules, Universitat de les Illes Balears, 2003, ISBN 9788476327968
* 1 2 3 Margot Pujal, El feminisme, Editorial Universitat Oberta de Catalunya, 2005, ISBN 9788497883757
* 1 2 Veur, 2011, p. 47.
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana (català)
* ↑ Veur, 2011, p. 48.

## Bibliografia

* Veur, Dennis van der; [et al]. Las cuestiones de género son importantes : manual sobre cómo abordar la violencia de género que afecta a los jóvenes. Madrid: Ministerio de Sanidad, Política Social e Igualdad, Centro de Publicaciones, 2011. ISBN 978-84-767071-2-8. (Edició oficial en anglès)
Feminisme :
Dones
Noies
Feminitat
Sororitat :
Història :
Moviments :
Teoria feminista :
# Himne Nacional de Kenya

L'himne nacional de Kenya és Ee Mungu Nguvu Yetu (traduït al català, Oh Déu nostra força).

## Lletra original

Aquí teniu la lletra en el dos idiomes oficials de Kenya, l'anglès i el suahili.

### Anglès

O God of all creation,
Bless this our land and nation.
Justice be our shield and defender,
May we dwell in unity,
Peace and liberty.
Plenty be found within our borders.
Let one and all arise
With hearts both strong and true.
Service be our earnest endeavour,
And our Homeland of Kenya,
Heritage of splendour,
Firm may we stand to defend.
Let all with one accord
In common bond united,
Build this our nation together,
And the glory of Kenya,
The fruit of our labour
Fill every heart with thanksgiving.

### Suahili

Ee Mungu nguvu yetu
Ilete baraka kwetu
Haki iwe ngao na mlinzi
Natukae na undugu
Amani na uhuru
Raha tupate na ustawi.
Amkeni ndugu zetu
Tufanye sote bidii
Nasi tujitoe kwa nguvu
Nchi yetu ya Kenya
Tunayoipenda
Tuwe tayari kuilinda.
Natujenge taifa letu
Ee, ndio wajibu wetu
Kenya istahili heshima
Tuungane mikono
Pamoja kazini
Kila siku tuwe na shukrani.

## Lletra traduïda

Aquí trobareu la lletra de l'himne traduïda de l'anglès al català:
Oh, Déu de tota la creació,
beneeix la nostra terra i nació,
sigui la justícia nostra protectora i defensora,
visquem en unitat,
pau i llibertat,
i trobem la plenitud en la nostra pàtria.
Posem-nos en peu
amb els cors forts i sincers.
Que el servei sigui nostra obstinació més productiu,
i la nostra llar de Kenya,
patrimoni d'esplendor,
la defensarem firmemente.
Tots a l'uníson,
units per un llaç comú,
construïm aquesta nostra nació tots junts,
i que la glòria de Kenya,
el fruit de la nostra labor
ompli cadascun dels cors agraïts.

## Referències

* ↑ «Selecting Kenya's National Anthem» (en anglès). State House ok Kenya. Arxivat de l'original el 2014-08-29. [Consulta: 31 juliol 2016].
# Cultura de Dawenkou

La cultura neolítica de Dawenkou (xinès: 大汶口文化; pinyin: dàwènkǒu wénhuà) es va desenvolupar a la província xinesa del Shandong i després es va difondre a les províncies veïnes, Henan, Anhui i Jiangsu. Fou més o menys contemporània de la cultura de Yangshao (V-IV mil·lenni aC), de la qual la separaven les maresmes que després van recobrir els al·luvions del riu Huanghe. El nivell de desenvolupament social i econòmic d'ambdues cultures és comparable. La cultura de Dawenkou és molt més coneguda per les seves sepultures, especialment el de la fase final, que pels seus hàbitats.
El seu primer indret identificat era una necròpoli de 130 tombes a la vora del riu Dawen. Al contrari de les sepultures de Yangshao, contenen un abundant mobiliari funerari, però que es troba desigualment repartit, signe d'una jerarquització de la societat. Les tombes més riques, amb taüts protegits per cambres de fusta, contenen ossaments de porcs sacrificats. Els objectes de prestigi estan fets en jade, turquesa, ivori i os.
Entre els objectes rituals, hi ha matraques fabricades a partir de closques de tortugues i escultures d'os. Les ceràmiques, fetes a torn, són sovint polides i de color vermellós. Les del tipus ding, una mensa de trípode, i dou, a peu únic, són corrents en la cultura de Dawenkou i han estat exportades a la de Yangshao. Altres pots grisos girats de pasta fina prefiguren la ceràmica de la cultura neolítica final de Longshan, situada igualment a Shandong.
El maig del 2006, arqueòlegs xinesos van fer nous descobriments al nord del poble de Xinjian del districte de Shanting de Zaozhuang, sobre una superfície de 900 m². Aquests descobriments són fosses, cendres, tombes, fundacions de cases, forns de terrissa, així com un centenar de vestigis preciosos, entre els quals hi ha instruments de ceràmica, pedra i os.

## Bibliografia

* Liu, Li. The Chinese Neolithic: Trajectories to Early States, ISBN 0-521-81184-8.
* Folch, Dolors. La construcció de la Xina, ISBN 84-7596-802-3.
# Mubarak Xah I Khalji

Kutb al-Din Mubarak Xah I Khalji fou sulta de Delhi de la dinastia khalji. Fou el cinquè i darrer membre de la família que va governar.
Era el tercer fill del sultà Ala al-Din Muhammad Shah I Khalji. L'hereu designat era el fill gran Khidr Khan. Als darrers anys de la vida del sultà el príncep hereu fou enviat a Amroha, lluny de la capital, però va tornar amb l'excusa de visitar les tombes d'alguns shyakhs. Malik Naib (abans Malik Kafur), que tenia molta influència sobre el sultà, el va convèncer de desheretar a Khidr Khan que fou empresonat a Gwalior, i fou designat hereu el fill més petit Umar Khalji. El sultà va morir el 6 de gener del 1316 potser enverinat per Malik Naib i el jove Umar, que era menor d'edat, fou proclamat sultà amb el nom de Shihab al-Din Umar Khalji, sota la regència de Malik Naib; aquest va fer cegar a Khidr Khan i al seu germà Shadi Khan que havia estat empresonat a Siri. El tercer fill, Mubarak Khan, que llavors tenia 18 anys, també fou empresonat i havia de córrer la mateixa sort, però va aconseguir subornar als seus guardians, que van assassinar Malik Naib al cap de 35 dies de govern i d'acord amb els nobles van proclamar regent a Mubarak; al cap de dos mesos va assolir la corona com a Kutb al-Din Mubarak Shah I Khalji (14 d'abril de 1316) i el seu germà Umar va ser cegat.
Mubarak va abolir els edictes del seu pare sobre control de preus i la pujada d'impostos, i algunes prohibicions (o potser es van deixar d'obeir), va alliberar als presoners i va retornar les terres confiscades per l'estat als seus propietaris el que li va donar popularitat. El 1318 va anar al sud contra Harpala o Harpal Deo, gendre de l'ex raja Rama Chanda de Deogiri: l'exèrcit musulmà va fer fugir a Harpala, que poc després fou capturat i executat (1318) i la seva pell penjada a la porta de Deogiri. L'administració de la ciutat fou confiada a Malik Yaklakhi. El seu esclau favorit Khusraw, un hindú convertit a l'islam, que havia ascendit als darrers dos anys sota Mubarak, fou enviat en expedició contra els pandya de Madurai, mentre Mubarak va romandre la temporada de pluges del 1318 a Deogiri i després va retornar al nord; en el retorn un complot per assassinar-lo fou avortat quan es va produir una delació, i els conspiradors foren executats. Els seus germans cecs Khidr Khan, Shadi Khan i Shihab al-Din Umar foren llavors executats per eliminar tot potencial aspirant al tron.
En endavant va portar una vida de disbauxa, sempre amb el seu esclau favorit Khusraw Khan Baswari, del més baix origen. La seva posició va fer néixer en Khusraw el desig d'ocupar el poder i va planejar l'assassinat del seu sobirà. Mubarak va tenir notícies de la conspiració però no hi va donar crèdit i no va fer res. L'abril de 1320 Mubarak fou assassinat per partidaris de Khusraw. El seu cap fou tallat i exposat al palau perquè fos vista per tots els cortesans, i l'endemà al matí Khusraw es va proclamar sultà amb el títol de Nasr al-Din o Nasir al-Din.

## Bibliografia

* Kishori Saran Lal, History of the khaljis, Allahabad, 1950
# Salsa de peix

La salsa de peix és un condiment derivat del peix fermentat. El terme s'empra per descriure en l'actualitat un ampli rang de productes emprats en diferents cuines del sud-est asiàtic i es fa servir afegida a alguns plats fonamentalment com un ingredient de propietats similars a la sal. La salsa de peix és molt popular a la cuina vietnamita. A la cuina xinesa del sud s'empra com a oli per cuinar, o com a ingredient per a l'elaboració de sopa. A Europa, sota el domini de l'Imperi Romà, es consumia el garum que era una salsa molt similar (avui en dia apareix només als llibres de cuina antics).

## Tipus de salses de peix

Algunes salses de peix es fan de peix cru, altres de peix sec, algunes simplement d'unes espècies determinades; altres de les restes dels peixos atrapats a la xarxa, de vegades s'hi inclouen mol·luscs; d'altres vegades sang o vísceres del peix o tots aquests ingredients alhora, etc. Algunes salses contenen tan sols sal i peix i unes altres contenen, a més, una gran varietat d'espècies. Hi ha salses de peix que han estat fermentades solament una mica perquè romangui la intensa olor de peix i n'hi ha que després d'una fermentació prolongada ja fan únicament olor de nous i tenen gust de formatge.

### Sud-est Asiàtic

La salsa elaborada a Àsia es fa normalment d'anxoves, sal i aigua. Se sol emprar amb moderació atès que desprèn uns efluvis intensos. Existeixen diverses varietats segons la zona geogràfica: al Vietnam es denomina nước mắm, altres ingredients similars a Tailàndia i Myanmar s'anomenen nam pla (น้ำปลา) i ngan byar yay respectivament. A Cambodja es coneix com a teuk trei i és un hiperònim que inclou una gran varietat de salses que empren la salsa de peix com a base. A Indonèsia la salsa de peix té una consistència semisòlida i se'n diu trasi, el prahok cambotjà i el malai solen ser elaborats de krill (belacan fermentat). La versió similar en la cuina filipina, molt comuna a Indoxina es denomina patis. Un subproducte molt popular al Vietnam de la salsa de peix és el bagoong.

### Occident

Una salsa molt similar a aquella emprada avui en dia als països del Sud-est Asiàtic es va emprar a Europa a l'època de l'Imperi Romà. És el garum o liquamen, que es trobava en varietats denominades oxygarum (barrejat amb vinagre) i meligarum (barrejat amb mel). Era una de les especialitats culinària de la Hispania Bætica.

## Enllaços externs

* Receptes de salsa de peix (anglès) Arxivat 2011-05-13 a Wayback Machine.
* Com es fa la salsa de peix (anglès)
* Garum! (anglès)
* http://www.namhuong.com Arxivat 2014-01-02 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Salsa Worcestershire
# Fideus prims

Els fideus prims, fideus fins, fideus de cabell d'àngel o cabells d'àngel són un tipus de fideu fet amb blat i sovint amb ou que té forma de fil i curta, de dos o tres centímetres de llarg com a molt. És un dels tipus de pasta tradicionals de la cuina catalana, se solen fer servir per a sopes i brous, però també en alguns "arrossos", com per exemple els fideus rossejats.
A Portugal poden reemplaçar també l'arròs a l'arròs amb llet i en alguns indrets de la cuina mediterrània sobretot oriental es poden usar també, fregits, en una mena de pastissets dolços. Per a plats de forquilla però, solem preferir els fideus gruixuts, o fins i tot de vegades els macarrons.
A Itàlia es diuen vermicelli (verms o cucs petits) o vermicelloni. Els fideus xinesos es destrien sobretot en el fet que són molt llargs, com també ho són les tallarines i els espaguetis. També anomenem cabell d'àngel una mena de melmelada que té un aspecte similar, de petits fils prims i curts, i està feta amb carabassa de Siam.

## Referències

* ↑ DCVB
* ↑ «fideus». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Codina i Langlin, Ramon. La Escudella catalana (en castellà). 1ª. Barcelona: Tip. Jaume Jepús, 1881, p. 11.
* ↑ Patten, Marguerite. 500 recipes for soups and savouries (en anglès). London: Paul Hamlyn, 1964, p. 96.
* ↑ Kill, R. C. (ed.); Turnbull, K. (ed.). Tecnología de la elaboración de pasta y sémola (en castellà). Zaragoza: Acribia, 2004, p. 247. ISBN 8420010316.
* ↑ Borrell, J. T.. Guia casolana de melmelades i conserves. Barcelona: Premsa Catalana, 1994, p. 64.
# Duiquer de llom groc

El duiquer de llom groc (Cephalophus silvicultor) és un antílop que viu al centre i l'oest d'Àfrica. És el duiquer amb la distribució geogràfica més àmplia. Els duiquers de llom groc assoleixen una llargada de 115 i 145 cm, amb una alçada d'uns 80 centímetres a l'espatlla. Pesen uns 80 quilograms. El seu pelatge va del marró fosc al negre, amb una ratlla groga al llom que els dona nom. Viuen en selves pluvials espesses i obertes, on s'alimenten de llavors, fruits, herbes, fongs i fulles.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Virila de Leire

Virila va ser un monjo benedictí, abat del monestir de San Salvador de Leire (Navarra) (consta com a tal en un document de 928) que podria haver mort cap a l'any 950. Venerat com a sant, la seva festivitat se celebra l'1 d'octubre.

## Llegenda

No es coneix res més sobre la seva vida: en tot cas, era una persona real de la qual consta documentació. No obstant això, la seva fama es deu a una llegenda popular de Navarra de la qual és protagonista; llegenda que, amb altres personatges, es dona en altres llocs, alguns d'ells, com Leire, situats al Camí de Sant Jaume.
La tradició diu que essent abat de Leire va voler, un dia de primavera, sortir a donar un tomb al bosquet proper a l'abadia. Mentre meditava sobre el misteri del gaudi de l'eternitat, va sentir un rossinyol que cantava; va seure vora una font, sentint-lo cantar i va quedar adormit.
En desvetllar-se, va desfer camí, però en arribar al monestir va trobar que era molt més gran que unes hores abans; en entrar-hi, ningú no el va reconèixer ni ell va poder identificar cap dels monjos. Buscant a l'arxiu, van trobar que es parlava de l'abat Virila... que havia desaparegut al bosc feia ja tres-cents anys!
Per celebrar-ne el retorn, es va fer un Te Deum: en ell, es va sentir la veu de Déu que deia a l'abat: "Virila, tu has estat tres-cents anys sentint el cant d'un rossinyol i t'ha semblat un instant; els gaudis de l'eternitat són encara més perfectes". Un rossinyol va entrar llavors a l'església amb un anell al bec i el va col·locar al dit de Virila, que va tornar a ésser abat de Leire fins a la seva mort.

## Veneració

És un sant de culte local, que es venerava com a tal en temps de Sanç III de Navarra, el Major, a l'inici del segle xi. En alguns documents és associat al culte a les màrtirs Nunilona i Alòdia, també venerades a Leire. Els cistercencs el van incloure entre els sants formals, difonent-ne el culte al seu orde.
Prop del monestir, hi ha una déu anomenada font de Sant Virila.

## Bibliografia

* Juan G. Atienza. Los santos imposibles. Barcelona: Plaza y Janés. ISBN 8401311098
# John Nyman

John Nyman (Sundsvall, 25 d'abril de 1908 - Sundsvall, 19 d'octubre de 1977) va ser un lluitador suec que va competir en lluita grecoromana durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla de plata en la competició del pes pesant del programa de lluita grecoromana.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles de plata al Campionat d'Europa de lluita, el 1937, 1938 i 1939, i el campionat nacional suec de 1935 a 1942.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – John Nyman». [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ «John Nyman - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 24 octubre 2024].
# Johnny i Clementina a l'oest

Johnny i Clementina a l'oest (títol original, West and Soda) és una pel·lícula de comèdia western animada italiana de 1965 dirigida per Bruno Bozzetto. És una paròdia del gènere western estatunidenc tradicional. S'ha doblat al català.
En una entrevista, Bozzetto va afirmar haver inventat el gènere spaghetti western amb aquesta pel·lícula, un èxit que se sol atribuir a Sergio Leone amb el seu Per un grapat de dòlars que es va estrenar l'any anterior, però el desenvolupament del qual va començar més tard i va ser més ràpid que aquesta pel·lícula d'animació tradicional.

## Repartiment

| Personatge | Veu original |
| Johnny | Nando Gazzolo |
| Clementina | Vittoria Febbi |
| El cap | Carlo Romano |
| Ursus | Luigi Pavese |
| El prim | Willy Moser |
| Esmeralda | Lydia Simoneschi |
| El cavall del cap | Ferruccio Amendola |

## Referències

* ↑ Bendazzi, Giannalberto. Animation: A World History. CRC Press, 23 October 2015. ISBN 9781317519911.
* ↑ «Johnny i Clementina a l'oest». ésAdir. [Consulta: 21 maig 2024].
* ↑ Iondini, Massimo «Bozzetto: "Così ho inventato lo spaghetti western"» (en italià). Avvenire [Milan], 03-10-2015.
# Helicoplacoïdeus

Els helicoplacoïdeus (Helicoplacoidea) són una classe extinta d'equinoderms de posició taxonòmica incerta. Van viure al Cambrià inferior.

## Característiques

Els helicoplacoïdeus eren fusiformes i tenien tres ambulacres de forma espiral que formaven part de la teca; les regions interambulacrals estaven cobertes per plaques imbricades disposades espiralment que funcionaven com una armadura i permetien a l'animal expandir-se i contreure's. La boca estava situada en posició lateral. Se suposa que eren sèssils i que vivien enterrats, estenent el cos per a alimentar-se de partícules en suspensió.

## Taxonomia

Es coneixen només tres gèneres d'helicoplacoïdeus:
* Helicoplacus
* Polyplacus
* Westgardella

## Referències

* 1 2 University of California, Museum of Paleontology
* ↑ Gallemí, J. (coord.) 1988. Registre fòssil. Història Natural dels Països Catalans, 15. Enciclopèdia Catalana, S. A., Barcelona, 478 pp. ISBN 84-7739-022-3
* ↑ The Paleobiology Database
# Escola de Nàutica del Masnou

L'Escola de Nàutica del Masnou va ser una escola de nàutica pública que va funcionar a la vila del Masnou (Maresme) de 1869 a 1881.
L'escola va obrir el 27 de novembre de 1869 amb 90 alumnes matriculats en una casa propietat de Miquel Garriga Roca. Estava a càrrec del pressupost municipal i era al carrer de Sant Cristòfol 4.. Tenia el precedent de l'escola de nàutica privada fundada l'any 1860 pels vilassarencs Jaume, Josep i Pere Villà Serra, coneguda com l'Estudi de Vilassar, i que es trobava al carrer dels Mestres Villà 43.
S'hi podien matricular els nois a partir dels 12 anys i obtenir el títol de tercer pilot, un cop completats tres cursos d'estudis i haver realitzat dos viatges d'anada i tornada a Amèrica. Era concorreguda també per alumnes de poblacions veïnes, oferí quatre places gratuïtes des de 1873 i tenia l'al·licient que permetia als estudiants deslliurar-se del servei militar.
L'any 1870, gràcies a un decret del govern de la Primera República Espanyola, assolí el caràcter d'establiment d'ensenyança oficial, amb la potestat d'expedir certificats d'haver cursat i aprovat els estudis, que eren la porta d'entrada als estudis pràctics que habilitaven per a l'exercici de la carrera, després dels quals la Comandància de Marina expedia el títol pertinent.
L'any 1871 el Ministeri de Foment extingí les escoles oficials i decretà que sols les escoles lliures de nàutica, que substituïen a les oficials extingides, podien expedir certificats d'aptitud d'aspirants a pilot; en conseqüència només l'Escola de Nàutica de Barcelona li pertocava l'expedició. Per tant, l'escola del Masnou ja no podia expedir certificats oficials d'haver cursat els estudis i haver aprovat les assignatures, i quedava en la pràctica equiparada a un centre privat.
La situació varià a partir del decret del 29 de juliol de 1874 sobre llibertat d'ensenyament, que permeté l'inici d'un expedient per aconseguir que l'Escola de Nàutica pogués seguir funcionant amb caràcter públic. No obstant això, el nombre d'alumnes anà minvant. El curs 1878-1879 només tenia 18 alumnes. Amb tot, només hi acabarien completant la carrera 207 estudiants, i ben aviat entrà en un procés de crisi per la desproporció entre ingressos i despeses que acabà amb el seu tancament, l'any 1881.

## Referències

* 1 2 3 4 Toran, Rosa. Història Contemporània del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2017, p. 184-191.
* ↑ Muray, Joan «Escola Nàutica del Masnou (1869-1881)» (PDF). Gent del Masnou n.434, 11-2024, p.8 [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «La navegació - Museu Municipal de Nàutica del Masnou». visitmuseum.gencat.ca. Arxivat de l'original el 2020-10-26. [Consulta: 30 març 2020].
* ↑ Muray, Joan «Escola del Treball i d'Estudis Secundaris» (PDF). Gent del Masnou n.403, 1-2022, p.10 [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ Almuzara, Rosa «Notícia dels fons documentals d'escoles nàutiques conservats a l'Arxiu general i històric de la Universitat de Barcelona». Quaderns de la Selva. Centre d'Estudis Selvatans, 13, 2001 [Consulta: 30 març 2020].