OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pardal d'Itàlia

El pardal d'Itàlia (Passer italiae) és una espècie d'ocell de la família Passeridae que habita la Península Italiana i zones adjacents.

## Taxonomia

La seva situació taxonòmica no és clara. Se l'ha considera un híbrid estabilitzat entre Pardal Comú (Passer domesticus) i Pardal de passa (Passer hispanoliensis), i també com una subespècie d'alguna de les dues espècies anteriors. Més recentment, Töpfer (2006) ha opinat que no és un híbrid, i que és coespecífic amb el Pardal de passa.
Els individus d'Itàlia septentrional i central i de Còrsega, són aparentment estables, tenint els mascles un patró de plomatge similar al del mascle de Pardal comú, a excepció de la corona marró rogenca (en lloc de gris) i les galtes blanques (en lloc de gris pàl·lid), ambdues característiques del Pardal de passa. Al límit septentrional de l'àrea de distribució, als Alps Meridionals, hi ha una franja d'uns 20 km d'ample, on es presenten híbrids amb el Pardal comú. Al Sud d'Itàlia, de nord a sud, hi ha una tendència creixent a semblar al pardal de passa, amb increment de les marques negres als flancs i dors. Els ocells de Sicília oriental són molt semblants al Pardal de passa. L'oest de Sicília, Sardenya i Malta estan ocupades per Pardals de passa purs. A Creta es troben aus d'aparença idèntica al pardal italià.

## Morfologia

Com correspon al que sembla un híbrid entre pardal comú i de passa, té característiques d'aquestes dues espècies. Hi ha un lleuger dimorfisme sexual, sent la femella gris clar per sota i castanya per sobre, amb el dors estriat de fosc. El mascle es caracteritza pel cap marró rogenc amb marques blanques a les galtes i ampla taca pectoral negra. El plomatge d'hivern i tardor es torna menys contrastat.

## Distribució

Habita Còrsega, Sicília, Itàlia peninsular i regions adjacents de França, Suïssa, Àustria i Eslovènia.

## Reproducció

El niu és una voluminosa estructura d'herba seca, amb obertura lateral, construït aprofitat obres humanes (sota teules, forats als murs, pilars, etc.), més rarament en arbres. La femella pon 3-6 ous que cova durant 11-14 dies. Els pollets resten al niu dues setmanes. Poden tindre tres o quatre postes a l'any.

## Ecologia

Molt depenent de l'home, habita el medi urbà i camps de conreu. Pot nidificar a més de 2.000 metres d'altitud, però no està present en les viles de vacances, habitades únicament en estiu.

## Alimentació

Com tots els passèrids és omnívor, menja de tot, llavors, fruites, insectes i deixalles humanes.

## Referències

* ↑ «Pardal d'Itàlia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
# Dripping

El degoteig o dripping (de drip, gotejar en anglès) és una tècnica pictòrica característica de la pintura d'acció.
Elaborat en la seva forma més típica a finals dels anys 1940 per Jackson Pollock, el dripping té cert paral·lelisme amb l'«escriptura automàtica» surrealista. El color (no oli, sinó esmalt opac o vernís industrial utilitzat per primer cop pel mateix Pollock entorn de 1947) es deixa degotar sobre la tela estesa a terra des d'un contenidor foradat, o esquitxat directament amb les mans mitjançant l'ús de bastons o pinzells. Més tard, entre els anys 1950 i 1960, el dripping serà sovint emprat en l'àmbit de tots els moviments europeus d'estil informal.

## Referències

* ↑ «Degoteig». Cercaterm. Termcat. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.180. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
# Núria Casals

Núria Casals Camps (Ripoll, 1989) és una professora i glosadora catalana, resident a Vic, coneguda per la seva activitat en la divulgació de la glosa.

## Biografia

Núria Casals és la presidenta de l’Associació Cor de Carxofa, que té com a objectiu recuperar i fomentar la glosa en català improvisant versos amb melodia. És professora de biologia de secundària, i porta diferents projectes sobre la glosa a les escoles i instituts de secundària. Amb un projecte d'aquesta temàtica, va guanyar el premi Baldiri Reixac a l'Institut Escola Mossèn Cinto de Folgueroles.
La ripollesa va ser proclamada Reina de Nyacres el 2019, després de guanyar el combat final de cançó improvisada a la 17a edició de la Trobada de Cantadors d'Espolla.

## Referències

* ↑ «El Pati de l’Institut d’Estudis Ilerdencs esdevé un altaveu per a la glosa». Institut d'Estudis Ilerdencs, 28-06-2023. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ Rico, Guillem. «Fer-se el propi desinfectant». El 9 Nou, 19-03-2020. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ Rico, Guillem. «La pandèmia, en glosa». El 9 Nou, 15-06-2021. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ Reig, Anna. «Campiona de glosa». El 9 Nou, 28-07-2019. [Consulta: 25 abril 2024].
# Al-Karkh (Bagdad)

Al-Karkh o Karkh Baghdad (àrab: الكرخ, al-Karẖ) fou una ciutat fortificada propera a Bagdad. Existia abans de la fundació de Bagdad el 762 i el seu nom derivava de la paraula aramea karka que precisament vol dir ‘vila fortificada’. L'hauria fundat Sapor II a la meitat del segle iv i estava habitada per arameus cristians.
Fins al segle viii fou el principal mercat de la zona però fou engolida per Bagdad de la que va esdevenir un suburbi. Al segle x estava poblada majoritàriament per xiïtes. Fou el principal barri de la part occidental de Bagdad i en ell es van construir nombroses mesquites, tombes i monuments importants. Al segle xiii quan els barris van desaparèixer en ruïnes, al-Karkh va subsistir com entitat separada a 1,5 km del barri habitat més proper que era el de Bab al-Basra, que al segle XV va abraçar al-Karkh el nom del qual es va deixar d'utilitzar.

## Bibliografia

* G. Le Strange, Baghdad during the Abbasid Caliphate, Oxford 1900
# Grattage

Grattage (veu francesa equivalent a rascar) és una tècnica de la pintura surrealista en què la pintura, en general una vegada seca, es desprèn de la tela mitjançant esquinçades, creant un efecte de relleu. Aquest efecte de relleu produït per la variació del gruix de la pintura produeix simultàniament efectes de color, llum i ombres. S'atribueix l'invent a Max Ernst, encara que també fou usada per Joan Miró i més tard pels pintors de l'informalisme, especialment per Antoni Tàpies. Per a realitzar-la, es fan servir eines com ara punxons o paper de vidre. Es diu que Max Ernst va desenvolupar el frottage i posteriorment el grattage. Ambdues van ser intents del pintor d'avantguarda d'equiparar pictòricament l'escriptura automàtica dels surrealistes. Més endavant, altres artistes evolucionarien aquest concepte amb tècniques com el dripping, molt característic de Jackson Pollock.

## Referències

* ↑ «Web educativa del Museu Thyssen». Arxivat de l'original el 2010-11-09. [Consulta: 19 febrer 2010].
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.270. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
# Josep Aymat Segimon

Josep Aymat Segimon (Reus 4 de juliol de 1852 - principis del segle xx) va ser un militar català, germà de l'artista pintor i gravador Antoni Aymat Segimon.
Era fill d'Antoni Aymat, argenter de Tarragona, i de Maria Segimon, de Reus. Va estudiar comerç a Barcelona. L'any 1873 va ingressar voluntari a l'exèrcit, i destinat a Barcelona va entrar en combat quasi immediatament participant a la Tercera Guerra Carlina per diferents indrets de Catalunya, i per les seves actuacions va rebre una Creu del Mèrit Militar amb distintiu vermell, i va ser ascendit a sergent. La seva columna va ser transferida al País Basc en persecució de les partides carlines i allà va aconseguir altres condecoracions. L'any 1876, amb el grau d'alferes, va ser traslladat a Cuba on va obtenir el grau de tinent per mèrits de guerra.
Tornat a la península, va col·laborar al periòdic La Renaixensa amb articles de temàtica militar. L'any 1883 va prendre part en un certamen organitzat per l'exèrcit i va aconseguir un premi per la seva obra titulada «Concentración de un ejército de observación sobre la frontera francesa», que no es va arribar a publicar, segons diu Joaquim Santasusagna.
L'any 1887 es va casar amb Adela Mareca Dellahone, nascuda a Figueres. Va ser destinat a Filipines l'any 1895, i en va tornar quatre anys després amb el grau de capità i amb noves condecoracions. Un dels fets militars que li va valdre una medalla va ser la recuperació de les caixes de cabals de l'exèrcit que havia robat un escamot de sublevats. Va ser destinat a Barcelona, on va ocupar càrrecs administratius. Va publicar una Monografía geográfica con el plano y guía de las calles de la ciudad de Reus (Reus: Establecimiento Tipográfico Sanjuán hermanos) l'any 1905. El 1912 va ascendir a comandant, i es va retirar de l'exèrcit el 1914.
Va obrir, amb el seu germà, un establiment a Barcelona dedicat a l'elaboració de vidres de colors i cristalls gravats. Va morir en data indeterminada.

## Notes

* ↑ Elias de Molins diu que va néixer el 4 d'agost

## Referències

* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 70.
* ↑ Santasusagna, Joaquim. Reus i els reusencs en el renaixement de Catalunya fins al 1900. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1982, p. 338.
* ↑ Elias de Molins, Antoni. Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del siglo XIX, vol. I. Barcelona: Imprenta de Fidel Giró, 1889, p. 200.
# Guillaume Tell (Grétry)

Guillaume Tell és una opéra-comique, descrita com un drame mise en musique, en tres actes amb música d'André Grétry i llibret en francès de Michel-Jean Sedaine, basada en una obra del mateix nom de Antoine-Marin Lemierre. Es va estrenar a la Comédie-Italienne el 9 d'abril de 1791 a París. A l'ocasió del bicentenari del compositor, va ser recreada a Lieja el 2013 a l'Òpera Reial de Valònia per Stefano Mazzoni.

## Argument

L'òpera s'ambienta a la Suïssa del segle xiii. Com l'obra posterior de Rossini del mateix títol, retrata l'heroica lluita dels patriotes suïssos que aspiren a la llibertat liderats per Tell contra la maldat dels opressors austríacs sota Hermann Gessler, el governador local.

## Referències

* ↑ Charlton, David. «Guillaume Tell». A: The New Grove dictionary of opera. Londres: Stanley Sadie, 1992. ISBN 0935859926.
* ↑ «Premierenkritik: Guillaume Tell von A-E-M Grétry in der Oper Lüttich» (en alemany). BRF Nachrichten. BRF, 10-07-2013. [Consulta: 29 setembre 2019].
# Escaldabec estriat

L'escaldabec estriat (Russula emetica) és una cualbra del grup dels escaldabecs. L'epitet «emetica» vol dir que «provoca el vòmit»). També rep el nom de pebrassa vermella i cualbra vermella (i les variants cuagra, cruelda, crualda, crualga, cruela, puagra).
El seu capell fa fins a 8,5 cm de diàmetre i és de color vermell. És distribuït àmpliament per l'hemisferi nord i creix sobre el sòl en arbredes pantanoses amb associació de micorriza amb coníferes, especialment pins.
Els vòmits els provoca quan es consumeix en estat cru i, encara que a l'est d'Europa es consumeix bullit o en vinagre, i d'aquesta manera ja no resulta tòxic, encara que és amargant, no es recomana consumir-lo. Hi ha moltes espècies del gènere Russula que tenen el capell vermell, i algunes són tan difícils de distingir que només es pot fer a partir de característiques microscòpiques.
Els agents tòxics encara no s'han identificat, però es creu que es tracta de sesquiterpens, com són els aïllats del gènere relacionat Lactarius i del bolet Russula sardonia. Els sesquiterpenoides identificats de R. emetica inclouen els compostos ja coneguts lactarorufina A, furandiol i metoxifuranalcohol, i un compost sense nom únic en aquesta espècie.

## Referències

* ↑ «Russula emetica (Schaeff.) Pers. 1796». MycoBank. International Mycological Association. [Consulta: 15 octubre 2012].
* ↑ https://dcvb.iec.cat/
* ↑ «Escaldabec estriat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Benjamin, Denis R. Mushrooms : poisons and panaceas : a handbook for naturalists, mycologists, and physicians (en anglès). Nova York: W.H. Freeman, 1995. ISBN 0-7167-2600-9.
* ↑ Kobata, Kenji; Kano, Satoshi; Shibata, Hisao «New Lactarane Sesquiterpenoid from the Fungus Russula emetica» (en anglès). Bioscience, Biotechnology, and Biochemistry, 59, 2, 1-1995, pàg. 316–318. DOI: 10.1271/bbb.59.316. ISSN: 0916-8451.
# Caixmiris

Els caixmiris (caixmiri: कॉशुर, کٲشُر Koshur) són un grup ètnic dàrdic que viu a la regió del Caixmir sota administració índia. Parlen la llengua caixmiri. La població de la vall del Caixmir és homogènia encara que dividida entre els que practiquen la religió hindú (4%, més 2% de sikhs) i els que practiquen la musulmana (94%), però tots comparteixen llengua, costums i etnicitat.
# Termes de Trajà

Les Termes de Trajà, construïdes a partir de 104, van ser una gegantina estructura de termes de l'antiga Roma. Igual que les termes de Titus, aquestes instal·lacions estaven ubicades sobre part del que va ser el palau daurat de Neró (Domus Aurea).
Les seves gegantines cisternes podien emmagatzemar més de 8 milions de litres d'aigua. Encara existeixen i són conegudes com a sette sale («set sales»).

## Referències

* 1 2 «Baths of Trajan». Arxivat de l'original el 4/2/2005. [Consulta: 16 juliol 2023].

## Vegeu també

* Termes d'Agripa
* Termes de Caracal·la
* Termes de Dioclecià
* Termes de Neró
* Termes de Titus
# Jin Ziwei

Jin Ziwei (xinès: 金紫薇) (Shenyang, 17 d'octubre de 1985) és una remadora xinesa, ja retirada, que va competir durant les dècades del 2000 i 2010.
El 2004 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Atenes, on fou quarta en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Pequín, va guanyar la medalla d'or en la prova del quàdruple scull. Va formar equip amb Tang Bin, Xi Aihua i Zhang Yangyang. El 2012, a Londres, en els seus tercers i darrers Jocs, fou cinquena en la prova del quàdruple scull.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del món de rem de 2007.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jin Ziwei». [Consulta: 14 agost 2023].
* ↑ «World Rowing - Ziwei JIN» (en anglès). [Consulta: 14 agost 2023].
# Surenes

Surenes o Surena (Surenas) va ser un ishpabadh (cap de l'exèrcit, general) part.
El seu nom persa era Rustaham Suren-Pahlav i Surenes o Surena era un títol hereditari. Va néixer al començament del segle i aC (potser l'any 84 aC). Plutarc l'esmenta com un noble considerat el segon personatge del regne.
La seva família tenia l'honor hereditari de coronar als reis. Va participar en diverses campanyes sota el rei Orodes II de Pàrtia al que va ajudar a recuperar el tron, i es va destacar especialment en la conquesta de Selèucia del Tigris l'any 54 aC (on va ser el primer a escalar les muralles), però la seva victòria més notable és la que va obtenir sobre Cras el triumvir a la batalla de Carres l'any 53 aC. Cras dirigia set legions, forces molt superiors a les de Surenes. Vint mil romans van morir i deu mil van caure presoners i deportats a la Margiana com esclaus. Aquesta victòria va convertir a Surenes en heroi nacional. Orodes II en va desconfiar i al cap de poc temps el va fer executar (52 aC).

## Referències

* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Cras, XV, 4
* ↑ Smith, William (ed.). «15. Crassus Claudius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 4 setembre 2024].
# Joan Abarcat i Bosch

Joan Abarcat i Bosch (Tortosa, 25 d'abril de 1863 - Castellar del Vallès, 22 d'agost de 1943) fou un clergue, organista, compositor, mestre de música i escriptor català.
Fill de Josep Abarcat i García i d'Antònia Bosch i Amaré, Joan Abarcat i Bosch cursà els estudis eclesiàstics al Seminari de Tortosa. Al 1889, quan comptava 36 anys d'edat, obtingué el benefici de Sant Josep a l'església parroquial de Sant Esteve de Castellar del Vallès, a la qual fou nomenat organista i mestre de música de la parròquia. Allà, a més d'exercir com a director de l'Escolania, serà mestre del cor femení de les Filles de Maria.
Mossèn Abarcat fou un compositor prolífer que conreà diversos gèneres musicals. La seva obra sacra, 3 misses, 21 cants a la Verge, 10 trisagis, 7 rosaris, diverses col·leccions de parenostres, avemaries i glòries, 12 motets i cants de comunió, així com 9 cants i himnes, es conserva al fons musical de l'Arxiu Parroquial de Sant Esteve de Castellar del Vallès. A més de cultivar aquest repertori, va musicar diverses obres, com ara L'hereu Pruna; El lluc de la Llúcia; Qui no té pa, moltes se'n pensa; El 33.333; L'home del sac; A cal jutge; L'arribada del ministre; Càpsules Mauser; Les galtes de Don Pau Llistons; De broma i de veras, i va crear drames i comèdies, com ara els drames en 3 actes Amica de cor i La rialla misteriosa o la comèdia Un dinar de mil dimonis, així com d'altres gèneres escènics, com ara el sainet La Rondalla dels Geperuts o els pastorets Els pastors cantaires de Betlem, obra estrenada al Teatre del Patronat Obrer de Sant Josep el 31 de desembre de 1916. Alguns dels personatges d'Els pastors cantaires de Betlem, com ara Escuat, Llucifer, Xiripiga i Xiribec, es van incorporar a l'argot popular castellarenc després de l'estrena. El nom de dues de les entitats estretament vinculades a la recuperació d'aquesta obra teatral, Colònies i Esplai Xiribec i la Coral Xiribec, són una mostra de la popularitat que adquirí aquesta obra.

## Referències

* 1 2 3 PINYOT I PASCUAL, JOAN «MOSSÈN JOAN ABARCAT I BOSCH». Plaça Vella, Núm. 4, 1981, pàg. 1-6.
* ↑ Martí i Montllor, Gener «Apunts sobre la història dels 'Pastorets' de Castellar». Plaça Vella. Els Pastors Cantaires de Betlem de mossèn Joan Abarcat [Castellar del Vallès], 33, 1991, pàg. 15-97.
* ↑ Pladevall i Fontanet, Josep Maria «La música en 'Els pastors cantaires de Betlem'». Plaça Vella.Els Pastors Cantaires de Betlem de mossèn Joan Abarcat [Castellar del Vallès], 33, 1991, pàg. 9-14.
* ↑ «Xiribec i Xiripiga: "Tenim els millors pastorets del món a Castellar!"». L'actual, 24-12-2021. [Consulta: 23 agost 2023].
* ↑ «Coral Xiribec». Ajuntament de Castellar del Vallès. [Consulta: 23 agost 2023].

## Bibliografia

* TORRENTS PUIG, Jacint: Mossèn Joan Abarcat i Bosch (1863-1943) - Un tortosí a Castellar del Vallès, Onda Edicions, Col·lecció La Barcella, 2017, 160 pàgines, ISBN 978-84-16505-84-5.
# Joan Amat i Fontanals

Joan Amat i Fontanals (Terrassa, 10 de juliol de 1946 - Terrassa, 12 de maig de 2022) va ser un jugador d'hoquei sobre herba català, guanyador d'una medalla olímpica. Era germà dels també jugadors d'hoquei herba Pere Amat, Francesc Amat i Jaume Amat.
Amb 22 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic), on finalitzà sisè en la competició masculina d'hoquei sobre herba, aconseguint així un diploma olímpic. Posteriorment participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental) i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà), on finalitzà setè i sisè en la competició olímpic, guanyant sengles diplomes olímpics. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), la seva última participació olímpica, aconseguí guanyar la medalla de plata. Amb la selecció espanyola jugà 144 partits oficials.
A nivell de clubs jugà a Club Egara, amb qui guanyà dues edicions de la Copa d’Europa (1969 i 1970), sis lligues espanyoles (1971 a 1975 i 1979) i cinc Copes espanyoles (1968, 1969, 1971, 1972 i 1973).

## Referències

* ↑ Cadalso, Josep. «Mor Joan Amat, llegenda del hockey egarenc», 12-05-2022. [Consulta: 29 desembre 2024].
* 1 2 «Olympedia – Juan Amat». [Consulta: 29 desembre 2024].
* 1 2 «Joan Amat Fontanals | enciclopedia.cat». [Consulta: 29 desembre 2024].
# Escola Pia de Sarrià

L'Escola Pia de Sarrià és un edifici religiós i docent, situat al carrer de la Immaculada, 25-35, del barri de Sarrià de Barcelona. Acull l'Escola Pia de Sarrià-Calassanç, una de les 20 Escoles Pia de Catalunya. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser inaugurat el 1894, com a internat dels Escolapis de Barcelona. El projecte va ser signat per l'arquitecte Eduard Mercader Sacanella, tot i que s'atribueix a l'arquitecte municipal de Sarrià, Francesc Mariné Martorell. El 1929 va obtenir el títol de Reial, atorgat per Alfons XIII, que l'any següent va visitar les instal·lacions. El 1933, amb la instauració de la república, el col·legi va passar a anomenar-se Mútua Escolar J. Gispert. El 1936 els religiosos han de deixar el col·legi. Acabada de la guerra, l'any 1939, es va recuperar l'edifici.
Actualment l'escola ofereix educació infantil, primària, ESO, batxillerat, batxillerat dual (espanyol i estatunidenc), formació professional i formació online.

## Descripció

Es construí en un recinte escolar, aleshores als afores de la vila de Sarrià. L'edifici, d'estil historicista, té una planta en forma de U, amb un cos central més gran, paral·lel al carrer d'accés, i dos laterals. Consta de planta baixa i tres pisos d’altura, excepte les cantonades de l’edifici, que disposen d’una planta més. Al centre del cos central hi ha un torreó, avançat respecte a l'alineació de façana, sustentat per columnes en porxo, i a la part superior hi ha l'escut del centre, un gran rellotge i finalment el campanar, que recolza sobre una arqueria de ferro basada en la tècnica dels germans Eiffel. El projecte preveia un torreons al extrems, que no s'arribaren a construir.

## Referències

* 1 2 3 de Oleza, Jaume «L’Escola Pia Sarrià, un antic internat dels escolapis a Barcelona». El Jardí, 07-07-2024.
* 1 2 «Escoles Pies de Sarrià». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Oferta educativa». Escola Pia de Sarrià-Calassanç.
# Placa de Farallon

La Placa de Farallon era una antiga placa oceànica, que va començar a subduir sota la costa oest de la placa nord-americana -llavors situada a l'actual Utah- quan el supercontinent Pangea es va trencar durant el període Juràssic. És anomenada així per les Illes Farallon, que es troben a l'oest de San Francisco, Califòrnia.
Amb el temps, la part central de la placa Farallon va ser completament subduïda sota la part sud-oest de la placa d'Amèrica del Nord. Les restes de la placa Farallon són la Juan de Fuca, placa Explorador i la placa Gorda, subduïdes sota la part nord de la placa nord-americana; la placa de Cocos subduïda sota l'Amèrica Central i la Placa de Nazca que està subduint sota la Placa Sud-americana.
Es creu que gran part de la placa inicialment anava sota Amèrica del Nord (en particular l'oest dels Estats Units i el sud-oest del Canadà) en un angle molt poc profund, creant la major part dels terreny muntanyós de la zona (en particular al sud de les muntanyes Rocoses). Un gran fragment de la placa de subducció es creu que pot estar actualment al mantell a l'est d'Amèrica del Nord. També s'especula que el centre d'expansió associats també va ser subduït i pot ser el responsable de la dislocació que va crear la Basin and Range Province.
La placa Farallon també és responsable del transport dels vells arcs d'illes i diversos fragments de material de l'escorça continental d'altres plaques llunyanes i afegint-les a la placa d'Amèrica del Nord. Aquests fragments d'altres llocs es diuen terrenys (de vegades, terrenys "exòtics"). Gran part de l'oest d'Amèrica del Nord es compon d'aquests tipus de terrenys.

## Vegeu també

* Placa de Kula.
* Falla de San Andrés.
* Dorsal de Kula-Farallon.

## Enllaços externs

* Reconstrucció de la Placa de Farallon Arxivat 2005-03-11 a Wayback Machine.
* USGS diagrama
* Fotos i animacions de la subducció de la placa Farallon al Goddard Space Flight Center de laNASA
* Animació de la subducció Farallon, amb especial èmfasi en els efectes sobre la superfície de l'oest d'Amèrica del Nord Arxivat 2020-10-29 a Wayback Machine.