OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jan Tomasow

Jan Tomasow (Buenos Aires, 13 de juliol de 1914 - 26 de novembre de 1961) va ser un violinista i director d'orquestra argentinoestatunidenc. Va néixer en una família jueva d'origen rus que havia emigrat a l'Argentina el 1905. Tomasow va començar els seus estudis de violí a l'edat de quatre anys a Buenos Aires i va continuar la seva formació amb mestres de renom com Aaron Klasse, Jacques Thibaud i Carl Flesch.
El 1936, es va traslladar a la Unió Soviètica per estudiar, on va residir durant dos anys. Posteriorment, va guanyar un concurs a París que li va permetre actuar com a solista amb l'Orquestra Simfònica de París abans de tornar a Sud-amèrica. Amb l'esclat de la Segona Guerra Mundial, va marxar als Estats Units d'Amèrica, on va obtenir la ciutadania i va iniciar una carrera destacada com a concertino i director.
Entre 1946 i 1950, Tomasow va ser director de l'Orquestra Simfònica Nacional a Washington, D.C. Posteriorment, va ser contractat com a director de l'Orquestra Simfònica de Baltimore i també va ocupar el càrrec de director de l'Orquestra del Conservatori Peabody durant dues temporades. A partir de la seva marxa de Baltimore, va fer nombroses gires com a solista i concertino, incloent col·laboracions amb la Leningrad Ballet Orchestra a Nova York.
Les seves gravacions per al segell Vanguard Records, especialment la seva interpretació de Les Quatre Estacions de Vivaldi amb els Solistes de Zagreb, sota la direcció d'Antonio Janigro, van ser molt ben rebudes per la crítica, consolidant la seva reputació internacional. A més, va fundar el Tomasow String Quartet.
El 1961, Jan Tomasow va morir a Buenos Aires a 47 anys, víctima de càncer. Les seves restes van ser sepultades al cementiri de La Tablada.

## Gravacions

Jan Tomasow va començar a gravar per al segell Vanguard Records el 1952, col·laborant amb l'Orquestra de l'Òpera Estatal de Viena sota la direcció de Felix Prohaska. Les seves gravacions inclouen obres com el Divertimento en Re major de Mozart, els Concerts de Brandenburg de Bach, i diversos concerts de Nardini i Vivaldi. També va interpretar peces del barroc italià, com sonates de Vivaldi, Albinoni, Tartini i Marcello, sovint acompanyat pel clavicembalista Anton Heiller. A més, va gravar els 12 concerts de L'estro armonico de Vivaldi sota la direcció de Mario Rossi, i obres de Fauré i Debussy.

## Referències

* 1 2 «Jan Tomasow, Musician, Dies» (en anglès). The Sun [Baltimore], 30-11-1961.
* 1 2 3 «Jan Tomasow. Falleció en esta ciudad.» (en castellà). La Nación, 28-11-1961.
* ↑ Epelbaum de Weinstein, Ana; Nasatsky, Roberto B.; Gover de Nasatsky, Miryam E. Trayectorias musicales judeo-argentinas: bibliografía temática sobre judaísmo argentino. Buenos Aires: Ed. Milá, 1998. ISBN 978-950-9829-93-0.
* ↑ «Jan Tomasow. Violinist Also Was Teacher and Concertmaster» (en anglès). The New York Times, 30-11-1961.
* ↑ «Vivaldi - The Ultimate Four Seasons [PS: Classical CD Reviews- April 2003 MusicWeb(UK)]». [Consulta: 17 setembre 2024].
* ↑ Musical America 1947-11-15: Vol 67 Iss 14 (en english). Musical America Publications, 1947-11-15.
* ↑ «Jan Tomasow - Recordings - MusicBrainz». [Consulta: 17 setembre 2024].
# Quartet de corda núm. 3 (Brahms)

El Quartet de corda núm. 3 en si♭ major, Op. 67, fou compost per Johannes Brahms durant l'estiu de 1875 i publicat per Fritz Simrock. Va ser estrenat el 30 d'octubre de 1876 a Berlín. El Quartet de corda núm. 3 en si♭ major, Op. 67, fou compost per Johannes Brahms durant l'estiu de 1875 i publicat per Fritz Simrock. Va ser estrenat el 30 d'octubre de 1876 a Berlín.
* Vivace
* Andante
* Agitato (Allegretto non troppo) — Trio — Coda
* Poco Allegretto con Variazioni
Brahms va compondre el quartet a Ziegelhausen, prop de Heidelberg, i el va dedicar al professor Theodor Wilhelm Engelmann, un violoncel·lista aficionat que va acollir Brahms en una visita a Utrecht. Brahms, en aquell temps, era el director artístic de la Gesellschaft der Musikfreunde de Viena. L'obra és encantadora i alegre, "una mica inútil", va dir Brahms, "per evitar enfrontar-se al rostre seriós d'una simfonia", referint-se a la seva Simfonia núm. 1 que havia d'estrenar una setmana més tard.
La ironia d'aquest quartet és que, tot i que està dedicat a Engelmann que era violoncel·lista, en tot el quartet no hi ha cap melodia per al violoncel. Els violins tenen la melodia en molts moments de l'obra i en el tercer moviment, Agitato, la melodia està en la veu de la viola. En una carta a Engelmann sobre el quartet, Brahms li diu: "Aquest quartet s'assembla bastant a la seva dona –molt delicada, però brillant! ... No hi ha un solo de violoncel, sinó un de viola pel que potser voldreu canviar d'instrument pel seu bé!". En fer això, Brahms afavoreix instruments de registre més central, com el clarinet o la trompa, i té consciència de la baixa popularitat de la viola; aquí destaca el seu estrany sentit de l'humor, suggerint que Engelmann canviï el violoncel per la viola.

## Referències

* 1 2 Geiringer, Karl. Brahms: His Life and Work. Nova York: Da Capo Press, p. 119, 234–5. ISBN 0-306-80223-6.
* 1 2 {{ref-web|url =http://www.klassika.info/Komponisten/Brahms/Streichquartett/067/index.html%7Ctítol=Klassika: Johannes Brahms (1833–1897): Streichquartett Nr. 3
* ↑ «String Quartet in B flat major, Op 67 (Brahms) - from CDA67552 - Hyperion Records - MP3 and Lossless downloads». [Consulta: 2 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Interpretació del Quartet de corda núm. 3 pel Borromeo String Quartet al Museu Isabella Stewart Gardner (en format MP3).
# Economia de Suècia

L'economia de Suècia és la 35a major del món. Ajudada pel seu pacifisme i neutralitat durant tot el segle xx, el país va aconseguir un patró de vida envejable, sota un sistema mixt de capitalisme i beneficis socials. Suècia té un modern sistema de distribució de renda, un excel·lent sistema de telecomunicacions intern i amb l'estranger, a més d'una mà d'obra ben instruïda.
El setembre de 2003, la població va recusar l'adopció de l'euro, preocupada amb l'impacte sobre l'economia i sobirania del país. La fusta, la producció hidroelèctrica i l'extracció de mineral de ferro constitueixen les bases d'una economia pesadament orientada cap al comerç exterior. Les empreses privades són responsables per la gran majoria de la producció industrial, de la qual el sector d'enginyeria representa aproximadament el 50% de la producció i exportacions. L'agricultura representa poc més de l'1% del PIB i de l'ocupació.

## Referències

* 1 2 3 CIA. «The World Factbook». Arxivat de l'original el 2015-11-29. [Consulta: 8 juliol 2017].
# Escut de Zàmbia

L'escut de Zàmbia fou adoptat arran de la independència, el 24 d'octubre de 1964 i adapta les armories del protectorat britànic de Rhodèsia del Nord, que daten del 1927.
Es tracta d'un escut de sable carregat de sis pals ondats d'argent, timbrat d'una aixada i un pic al natural passats en sautor sobremuntats d'una àguila reguardant d'or amb les ales esteses. Com a sostenidors, un zambià vestit de sinople a la destra i una zambiana vestida de gules a la sinistra, tots dos al natural, aguantats damunt una terrassa herbàcia de sinople carregada d'una exploració minera a la destra, una panotxa de blat de moro al centre i una zebra a la sinistra, tots al natural. A la base, una cinta amb el lema nacional en anglès: ONE ZAMBIA, ONE NATION ('Una Zàmbia, una nació').
Les armories de sable amb els pals ondats d'argent també foren incorporades a l'escut de la Federació de Rhodèsia i Niassalàndia (1953-1963).
* Escut del protectorat de Rhodèsia del Nord
* Escut de la Federació de Rhodèsia i Niassalàndia

## Significat

L'escut és una representació de les cascades Victòria, amb l'aigua blanca caient sobre la roca negra (el color negre també al·ludeix als pobles de l'Àfrica); les cascades són al riu Zambesi, del qual deriva el nom de Zàmbia. L'àguila simbolitza la conquesta de la llibertat i l'esperança en el futur de la nació. A l'escut s'hi representen els recursos naturals zambians: la mineria, l'agricultura i la fauna salvatge. Les dues figures de suport al·ludeixen al poble de Zàmbia. El lema nacional fa referència a la unió pacífica de les diverses tribus.

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut de Zàmbia (anglès)
* Flags of the World – Escut de Zàmbia (anglès)
* Hubert Herald – Escut de Zàmbia (neerlandès) (anglès)

## Vegeu també

* Bandera de Zàmbia
# Three Cheers for Sweet Revenge

Three Cheers For Sweet Revenge és el segon disc del grup estatunidenc, My Chemical Romance, fou publicat el Juny de 2004, convertint-se en el millor disc de la productora Reprise Records. Molts fans abrevien el llarg nom del disc com "Revenge" o també com "Sweet Revenge". Three Cheers For Sweet Revenge és un àlbum conceptual, que continua la història de I Brought You My Bullets, You Brought Me Your Love, on dos amants van morir. Gerard Way, el cantant, va desmentir certs rumors que deien que els amants van ser assassinats per vampirs, com molts fans del grup creuen, degut a la cançó i senzill Vampires Will Never Hurt You. Aquesta cançó fa referència a uns vampirs socials que drenen les nostres forces vitals. Una alternativa a això, és que els amants eren uns delinqüents i van ser cremats al desert.
Gerard va dir que el disc va ser fet amb un diagrama al cap, tot i que la meitat del disc, no està relacionada amb el diagrama, ja que en l'altra meitat tracta sobre les seves històries amoroses. Com curiositat: la cançó número 11 en la contraportada del CD es titulava It's not a fashion statement, it's a deathwish (No és una declaració de moda, és un desig de mort) però en el llibret del disc, en la secció de les lletres, la cançó s'anomena "It's not a fashion statement, it's a fucking deathwish" (No és una declaració de moda, és un puto desig de mort). I'm not okay (I promise) és el segon senzill del disc Three Cheers for Sweet Revenge del grup americà My Chemical Romance l'any 2004.

## Cançons

* Helena – 3:22
* Give 'em hell, kid – 2:18
* To the end – 3:01
* You know what they do to guys like us in prison – 2:53
* I'm not okay (I promise) – 3:08
* The ghost of you – 3:23
* The jetset life is gonna kill you – 3:37
* Interlude – 0:57
* Thank you for the venom – 3:41
* Hang 'em high – 2:47
* It's not a fashion statement, it's a deathwish – 3:30
* Cemetery drive – 3:08
* I never told you what I do for a living – 3:51
Bonus track d'edició japonesa
* Bury me in black (demo) – 2:37

## Aparició de les cançons

* I never told you what I do for a living fou inclosa en el joc True Crime: New York City
* I'm not okay (I promise) fou inclosa en el EA Trax del joc Burnout 3: Takedown
* Helena i I never told you what I do for a living són incloses en la pel·lícula "House of Wax"
* To the end és inclosa a la banda sonora d'Underworld: Evolution

## Referències

* ↑ Cohen, Ian; Nelson, David; Corcoran, Nina; Garland, Emma. «The 100 Greatest Emo Songs of All Time» (en anglès). Vulture, 13-02-2020. [Consulta: 4 maig 2021].
# Iraq ajamita

L'Iraq ajamita (àrab: عراق العجم, Iraq al-ʿajam; persa: عراق عجم, Iraq-i Ajam; literalment ‘Iraq dels perses') fou una regió de Pèrsia. Correspon a l'antiga Mèdia i es va dir al-Jibal («les Muntanyes») després de la conquesta àrab; va prendre el nom d'Iraq ajamita a partir del segle xi, segons es diu, perquè els seljúcides que governaven la zona eren sultans de l'Iraq. Les ciutats principals eren Hamadan, Qom, Isfahan, Kashan, Rayy, Qazwin i Zanjan (i eventualment Yedz o Yadz).
El territori anava de Hamadan al nord-oest a Isfahan al sud. Qazwin i Rayy al nord sovint foren considerades part de l'Iraq Adjemi, i més excepcionalment Yadz, al sud-est. Considerant aquestos territoris com inclosos limitava al nord amb Tabaristan o Mazanderan i Gilan; al nord-oest amb l'Azerbaidjan; a l'oest amb Kurdistan i Luristan; al sud-oest el Khuzistan; al sud el Fars; al sud-est el Kirman; i a l'est i nord-est el Khurasan. Les muntanyes corren d'oest a est i de nord-oest a sud-est. El riu principals és el Kizil Uezen o Sefid Rud (que neix entre Hamadan i Tabriz al Besch Parmal o Peatchanguslit que vol dir Muntanya del Cinc Dits i corre al nord-est i a l'est fins a trobar el Hasht Rud, i després s'obre camí per les muntanyes Elburz fins a la mar Càspia on desaigua); altres rius corren cap a l'est al Gran Desert de Sal o de Pèrsia que forma la plana oriental que obre al Khurasan.
Sota els xas qajar va formar al segle xix una de les 19 províncies del país, situada entre Hamadan i Isfahan i amb capital a Kashan. Al final del segle s'havien format 11 províncies (Ardelan, Azerbaidjan, Balutxistan, Farsistan, Gilan, Irak Adjemi, Khurasan, Kuhistan, Kirman, Luristan, i Mazanderan) i la de l'Iraq Adjemí tenia una superfície de 358.000 km² i una població estimada d'un milio de persones, sent la capital provincial Isfahan. El 1950 en la reorganització administrativa de l'Iran es van formar deu províncies; la província de l'Iraq Adjemí fou bàsicament substituïda per la província d'Isfahan, que va incloure Yadz i Chahar Mahall i Bakhtiari (que després van formar províncies separades), però no Hamadan que va passar a la província de Kirmanshah (fins que va formar província separada abans de 1980). Modernament les províncies de Zandjan o Zanjan, Qom, Qazwin, Teheran, Hamadan, Markazi, Isfahan i Yadz constitueixen el que fou el territori històric de l'Iraq Adjemí.

## Referències

* ↑ Bosworth, Edmund. The Ornament of Histories: A History of the Eastern Islamic Lands AD 650-1041 (en anglès). I.B.Tauris, 2011, p. 2. ISBN 184885353X.
# Marcel Prat Prat

Marcel Prat Prat (Girona, 1933 - Girona, 17 de novembre de 2020) fou un mecànic de professió i un fotògraf afeccionat.

## Biografia

Marcel Prat s'inscrigué, l'any 1961, en un curs de fotografia de l'AFHA, l'Institut Internacional d’Ensenyança per Correspondència, entitat que oferia cursos a distància de diverses matèries. Aquesta experiència l'animà a fer-se soci de l'Agrupació Fotogràfica i Cinematogràfica de Girona i Província (AFIC). En fou un soci actiu i, entre els anys 1963 i 1969, en formà part de la Junta Directiva.
A més, participà freqüentment en concursos de l'AFIC i també es presentà a concursos d'altres agrupacions fotogràfiques del territori, on guanyà diversos premis. En destaquen els primers premis obtinguts en el I Concurs de Setmana Santa de Girona (1963), en el VII Concurs Nacional de Fotografia de Salt (1963) o en el VI Concurs Provincial de Fotografia (1967), organitzat per l’Agrupació Fotogràfica i Cinematogràfica de Sant Feliu de Guíxols.
La seva obra també va ser exposada en diversos salons, com el que se celebrà l'any 1964 a la Bisbal d'Empordà, juntament amb d'altres personalitats de l'AFIC com Josep Buil Mayral, Josep Mir Maria o Antoni Varés Martinell, o l'exposició de les festes mediterrànies de Lloret de Mar, l'any 1965. A partir de l'any 1966, com a membre de la Junta de l'AFIC i en qualitat d'entès en fotografia, també exercí de jurat de concursos.

## Fons fotogràfic

Marcel Prat Prat feu donació del fons a l'Ajuntament de Girona, que originalment es trobava conservat al domicili familiar, al carrer Ciutadans del mateix municipi. Van ingressar al Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) de l'Arxiu Municipal de Girona, mil vuit-centes setanta-tres fotografies de les quals se'n realitzà una intervenció integral l'any 2020.
Conté principalment fotografia artística i de concurs, com també diversos aspectes de la vida cultural i social de la ciutat de Girona. Són d'especial interès les fotografies en gran format que el fotògraf presentà a concursos, tant de l'AFIC, com d'altres agrupacions fotogràfiques. Entre els seus reportatges més destacats, hi ha esdeveniments excepcionals per a la ciutat com són les inundacions de l'any 1962, on en destaquen les vistes en picat del nivell de les aigües al Barri Vell, preses des del balcó del seu domicili. Destaca també el lot de quaranta-nou postals, editades entre els anys 1989 i 1992, per l'editor F. Morente, a partir de fotografies de Marcel Prat. Part del fons correspon a fotografia familiar i també s'hi inclouen algunes fotografies fruit del col·leccionisme. A més, també es conserva altra documentació relacionada amb l'activitat del fotògraf com carnets, retalls de diari, correspondència i fitxes del curs de fotografia de l'AFHA.

## Referències

* 1 2 3 «Fons Marcel Prat i Prat». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 22 febrer 2024].

## Bibliografia

* Cañigueral Casassas, Violeta. Marcel Prat Prat. Girona: Ajuntament de Girona, Rigau Editors, 2020 (Girona Fotògrafs; 17). (ISBN 978-84-8496-286-1)
# Parahip

Els parahips (Parahippus) són un gènere extint de mamífers perissodàctils de la família dels èquids que visqueren al Miocè inferior. Estaven emparentats amb els cavalls actuals. Se n'han trobat restes fòssils a Nord-amèrica. Eren animals pasturadors dotats de dents de corones altes.

## Referències

* ↑ Benton et al., 2020, p. 288.
* ↑ Prothero, 2006, p. 197.
* ↑ Prothero, 2006, p. 191.

## Bibliografia

* Benton, M. J.; Cunningham, J.; Davies, T.; Donoghue, P. C. J.; Fraass, A.; Janis, C.; Pisani, D.; Rayfield, E.; Schmidt, D.; Vinther, J.; Williams, T. Cowen's History of Life (en anglès). 6a edició. Wiley-Blackwell, 2020. ISBN 9781119482208.
* Prothero, D. R. After the Dinosaurs: The Age of Mammals (en anglès). Indiana University Press, 2006. ISBN 0-253-34733-5.
# Illa del Diable

L'Illa del Diable (en francès, Île du Diable) és l'illa més petita de les tres Illes de la Salvació (en francès, Iles du Salut), localitzada a 11 km de la costa de Guaiana Francesa. Té una àrea de 14 hectàrees (0,14 km²). Les seves coordenades geogràfiques són: 5° 17′ N, 52° 35′ W.
L'illa va ser utilitzada com una colònia penal francesa, molt famosa per la brutalitat amb la que eren tractats els presoners. L'illa és rocosa i està coberta de selva tropical. Té una altitud mitjana de 40 metres sobre el nivell del mar. El penal fou obert en 1851 per Napoleó III, destinat a tota mena de presoners, des d'assassins a criminals polítics. Malgrat que els edificis administratius es trobaven a Kourou, a terra ferma, amb el temps tot el complex va ser anomenat «L'Illa del Diable».
Des de 1852 fins a 1938 hi van arribar més de 80.000 presoners, i a causa de les terribles condicions sanitàries de l'illa, la majoria mai en van sortir. L'única forma d'escapar era per barca, i després s'havia de superar una selva impenetrable, i per això no se sap quants convictes en van aconseguir escapar.
Alguns supervivents han deixat relats dels horrors del penal, entre els quals es troben l'anarquista Clément Duval, l'autor de Papillon Henri Charrière i el famós capità Alfred Dreyfus, que hi va ser més de quatre anys fins que va ser perdonat en 1899 i finalment declarat innocent en 1906. El penal va ser clausurat el 1946 i la majoria dels presoners va retornar a França, si bé alguns van decidir quedar-se a la Guaiana francesa.
# Embosca't

Embosca't (Originalment en anglès Forest Shuffle) és el nom en català del joc de taula. Basat en construir un ecosistema a un bosc. Tot combinant arbres, animals i plantes.

## Referències

* ↑ «BGG» (en anglès). BoardGameGeek. [Consulta: 16 desembre 2024].
# Hieromnèmons

Els hieromnèmons (en grec antic, ἱερομνήμων, ονος hieromnḗmōn, onos) foren una classe de representants de l'antiga Grècia, la més honorable d'ambdues classes que componien el consell de l'amficcionia.
També hi havia hieromnèmons en altres estats de l'Hèl·lada diferents dels representants de l'amficcionia: A Mègara, els sacerdots de Posidó; a Bizanci (colònia de Mègara), el màxim dirigent de l'estat era el hieromnèmon i donava el seu nom a l'any; a Calcedònia, també va existir un hieromnèmon; i, a Tasos, s'esmenta un hieromnèmon que tenia el control del tresor.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 917. ISBN 9788441224223.
* ↑ «ἱερομνήμων - Ancient Greek (LSJ)». [Consulta: 31 agost 2024].
* ↑ Smith, Andrew. «Glossary of technical terms in documents». [Consulta: 27 juliol 2018].
# Hasan Abdal

Hasan Abdal és una vila en ruïnes al districte d'Attock al Pakistan, província del Panjab (Pakistan). Forma part del grup d'antigues ciutats a l'entorn de l'antiga Tàxila i està situada a 33° 48′ 56″ N, 72° 44′ 41″ E﻿ / ﻿33.81556°N,72.74472°E﻿ / 33.81556; 72.74472.
El viatger i peregrí xinès Hwen Thsang va visitar al segle vii la cisterna del Rei Serp, Elepatra, que ha estat identificada amb la font de Baba-Wali o Panja-Sahib, situada a Hasan Abdal. Aquesta font sagrada està plena de llegendes budistes, bramàniques i musulmanes. Un capella anomenada de Panja Sahib, es troba a uns 2 km de les ruïnes i al seu peu hi ha la cisterna, quadrada, amb algunes restes de temples a la rodalia (a l'oest). El turó de Hasan Abdal on es troben les restes, fou elogiat pels emperadors mogols per la seva bellesa; al sud de la capella, a l'altre costat del riu Haroh, hi ha els jardins de Wah, on els emperadors s'aturaven en els seus viatges a Caixmir, però avui dia convertits en jungla. En el costat oposat del riu hi ha una tomba d'una de les dones d'Akbar el Gran.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Rorippa

Rorippa és un gènere de plantes amb flors dins la família Brassicàcia, conté unes 80 espècies originàries d'Europa, Àsia Àfrica i Amèrica del Nord. Les espècies són plantes herbàcies d'anuals a perennes, normalment tenen les flors grogues.
Rorippa abans incloïa diverses espècies de creixens, ara dins el Nasturtium. En particular, R. nasturtium-aquaticum (ara N. officinale) i R. microphylla (ara N. microphyllum).
Les espècies del gènere Rorippa autòctones als Països Catalans són: Rorippa amphibia, Rorippa islandica, Rorippa pyrenaica, Rorippa sylvestris i Rorippa aspera.

## Algunes espècies

* Rorippa alpina (S. Wats.) Rydb.
* Rorippa amphibia (L.) Bess.
* Rorippa austriaca (Crantz) Bess.
* Rorippa barbareifolia (DC.) Kitagawa
* Rorippa calycina (Engel.) Rydb.
* Rorippa columbiae (Suksd. ex B.L. Rob.) Suksd. ex Howell
* Rorippa curvipes Greene
* Rorippa curvisiliqua (Hook.) Besser ex Britton
* Rorippa indica Hiern.
* Rorippa palustris (L.) Bess.
* Rorippa sarmentosa (G. Forst. ex DC) J. F. Macbr.
* Rorippa sinuata (Nutt.) Hitchc.
* Rorippa sphaerocarpa (A. Gray) Britton
* Rorippa subumbellata Rollins
* Rorippa sylvestris (L.) Bess., creixen silvestre

## Referències

* Rorippa (TSN 22991) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
* APG II (visited June 2005)
* USDA Database
* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1990