OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gaspar de Quiroga y Vela

Gaspar de Quiroga y Vela. (Madrigal de las Altas Torres, 13 de gener de 1512 - Madrid, 20 de novembre de 1594) va ser un eclesiàstic espanyol. Va ser bisbe de Conca, arquebisbe de Toledo, inquisidor general i cardenal de l'Església Catòlica.
Va néixer el 12 de gener de 1512 a la població de Madrigal de las Altas Torres (Àvila) en una família d'origen gallec, instal·lada a la localitat quan va esdevenir una de les seus itinerants de la dinastia Trastàmara. Es tractava d'una família de la baixa noblesa –d'hidalgos–d'escassa fortuna. En la seva joventut va ser patge de la reina Joana I de Castella. Després, va iniciar estudis al col·legi de la Santa Creu de la Universitat de Valladolid, on va romandre set anys, i d'allà va passar al col·legi de Sant Salvador d'Oviedo de la Universitat de Salamanca, on va doctorar-se en Teologia i Lleis.
Va ser destinat com a vicari general a Alcalà d'Henares, després de conèixer el cardenal Juan Pardo de Tavera, que va concedir-li també una prebenda com a canonge de la catedral de Toledo. viatjà a Roma on fou auditor del Tribunal de la Rota. El seu prestigi feu que Felip II, el 1559, el nomenés el seu llegat per informar-lo de la situació dels diferents regnes de l'Imperi Espanyol a Itàlia. El 1563 retornà a la península Ibèrica on fou nomenat membre del Consell Suprem de Justícia, bisbe de Conca el 1571 i Inquisidor general el 1573.
A la mort de l'arquebisbe de Toledo, Bartolomé de Carranza a Roma, i sota el beneplàcit del rei Felip II, Quiroga fou nomenat arquebisbe de Toledo el 1577. No obstant això, la longevitat de Quiroga, gràcies a la qual estigué gairebé 18 anys al capdavant de l'arquebisbat de Toledo, desesperà al rei, doncs tenia pensat assignar el càrrec i les seves gegantesques rendes al seu nebot Albert VII d'Àustria i hagué d'esperar molt més del que havia previst.
Quiroga fou nomenat Cardenal l'any 1578 pel Papa Gregori X.
Gràcies a la seva influència a la cort espanyola, va donar suport i va protegir la Companya de Jesús, en un moment de crisi per a l'orde.

## Referències

* 1 2 3 Pizarro Llorente, Henar. «Gaspar de Quiroga y Vela» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 18 octubre 2023].
* 1 2 3 Fernández Collado, Ángel. La catedral de Toledo en el siglo XVI: vida, arte y personas (en castellà). Diputación Provincial de Toledo, 1999, p. 249-252.
* ↑ Almagro-Gorbea, Martín. Excavaciones en el claustro de la Catedral de Toledo (en castellà). Real Academia de la Historia, 2011, p. 273.
* ↑ Atienza López, Ángela. Tiempos de conventos: una historia social de las fundaciones en la España moderna (en castellà). Marcial Pons Historia i Universidad de La Rioja, 2008, p. 383.

## Enllaços externs

* Ressenya biogràfica
# Tractat de Gulistan

El tractat de Gulistan fou un acord de pau signat entre l'Imperi Rus i la dinastia qajar el 12 d'octubre de 1813 al poble de Gulistan, a Nagorno Karabagh, a l'Azerbaidjan, llavors un poble del Caucas. Rússia i Pèrsia estaven en guerra pel Caucas. El 1812 els perses havien patit dues serioses derrotes a Aslanduz i Lenkoran i van haver de demanar la pau. L'ambaixador de Gran Bretanya, Sir Gore Ouseley, va negociar els termes. El tractat establia la pèrdua de Geòrgia (ja era russa de fet des del 1800), els kanats de Karabagh, Shakki, Xirvan, Bakú, Quba i Gandja; Derbent, el Daguestan i Mughan i una part del Kanat de Talix o Talixtan. Rússia també tindria el dret exclusiu de navegació per la mar Càspia amb vaixells militars. Fou signat per Nikolai Fiódorovich Rtisxev per Rússia i Haji Mirza Abol Hasan Khan per Iran i abraçava onze capítols. Alguns punts poc clars en el límits territorials van portar a noves hostilitats el 1826.

## Referències

* ↑ Daniel, Elton L. Encyclopaedia Iranica. GOLESTĀN TREATY (en anglès) [Consulta: 27 agost 2022].

## Bibliografia

* John F. Baddeley, "The Russian Conquest of the Caucasus", Longman, Green and Co., Londres 1908
# Ferran Lupescu

Ferran Lupescu (l'Hospitalet de Llobregat, 1961) és un escriptor i poeta català. Bibliotecari de formació ha publicat els poemaris Arxipèlag (1986) i Cadàvers (1997). Fa teoria i recerca en ciències socials i humanitats, generalment amb òptica històrica, sobre camps molt diversos i d’àmbit tant universal com nacional dels Països Catalans, focalitzats la qüestió lingüístico-nacional tal com El país català i els altres i Diccionari del fet i de la qüestió nacional. Va publicar la primera temptativa de sistematització i estandardització de la terminologia uniformològica en català: Lèxic uniformològic multilingüe (2018).
Com a poeta, va guanyar el Premi de Poesia Josep Maria López Picó (1996).
Col·labora amb articles d’anàlisi i opinió en diaris i revistes, així de paper com digitals. En alguns períodes ha emprat els pseudònims “Andreu Vallmanya” i “Pol Sureda”, sobretot en articles publicats al web.

## Referències

* 1 2 3 «Ferran Lupescu - Virus». [Consulta: 5 agost 2024].
* ↑ «Ferran Lupescu: “No pots fer servir la terminologia de l’enemic!”». [Consulta: 5 agost 2024].
* ↑ «Ferran Lupescu, autor a La Veu de Poble Lliure». [Consulta: 5 agost 2024].
# Léon Flameng

Léon Flameng (17è districte de París, 30 d'abril de 1877 - Ève, 2 de gener de 1917) va ser un ciclista francès que va córrer a finals del segle xix.
El 1896 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Atenes, on va disputar quatre proves del programa de ciclisme: una volta a la pista, 2 km, 10 km i 100 km. El seu millor resultat l'obtingué a la cursa de 100 km, on amb un temps de 3h 08'19,2" guanyà la cursa i la medalla d'or. A la prova dels 10 km obtingué la segona posició, just pel darrere del seu compatriota Paul Masson, tot i fer el mateix temps. A la prova de 2 km acabà tercer i en la prova de la volta a la pista no obtingué medalla.
El 1898 es va incorporar a la 8a Divisió d'Infanteria per fer el seu servei militar. Després es va incorporar a la Força Aèria Francesa el 1914 com a observador, abans de convertir-se en pilot militar el 1916. El 21 de juny de 1916, mentre estava en una missió a Verdun, el seu avió va ser tocat per foc enemic, i ell ferit al cap, però va aconseguir tornar a la base. Després de recuperar-se a l'hospital va tornar a la seva esquadra i va ser ascendit a sergent. El 12 de gener de 1917, mentre provava un nou biplà Sopwith prop d'Ève, una avaria va provocar que s'estavellés i morís.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Léon Flameng». [Consulta: 27 juliol 2024].
* ↑ «L'escadrille 25». albindenis.free.fr. [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ «French Sportsmen in combat during Great War». camps-parachutist.org. Arxivat de l'original el 20 September 2017. [Consulta: 1r abril 2017].
# Escut de les Filipines

L'escut de les Filipines exhibeix els símbols del país, que també formen part de la bandera nacional: el sol amb huit rajos gruixuts (en representació de les províncies que van iniciar la revolta contra el domini colonial espanyol) i setze de més estrets, i les tres estreles de cinc puntes, símbol dels grups d'illes més importants del país: Luzon, les Visayas i Mindanao.
A les dues particions verticals de l'escut estan col·locats els símbols al·lusius als països que van controlar les Filipines: l'àguila de cap blanc dels Estats Units i el lleó rampant de l'antic Regne de Lleó que figura a l'escut d'Espanya. El lleó, a l'escut filipí, té els esmalts alterats (és d'or sobre un camper de gules, mentre que a l'escut espanyol apareix representat de porpra sobre un camper d'argent).
El disseny de la versió actual de l'escut de la República de les Filipines, que va entrar en vigor el 3 de juliol de 1946, és molt semblant a l'adoptat el 1940.

## Blasonament

L'escut de les Filipines té el camper partit d'atzur i de gules, amb el cap d'argent i un escussó ovalat del mateix metall sobre el tot. A la partició d'atzur, una àguila d'or amb cap d'argent, armada d'or, que es mostra amb les ales esteses subjectant amb les urpes una branca de llorer i un feix de sagetes. A la partició de gules, un lleó rampant d'or linguat, ungulat i armat del mateix metall. El cap, d'argent, és carregat amb tres estreles de cinc puntes d'or malordenades. A l'escussó, també d'argent, hi ha un sol d'or amb vint-i-quatre rajos, huit de més gruixuts. Per davall de l'escut figura, en una cinta d'argent, la denominació oficial del país en tagal: Republika ng Pilipinas ('República de les Filipines'), escrita en lletres majúscules de sable.

## Versions de l'escut

* Versió de l'escut filipí sense l'àguila i el lleó
La llegenda que figura a l'escut ha patit diverses modificacions des de la independència de l'arxipèlag, el 1946. Fins al 1972, sota la dictadura de Ferdinand Marcos, figurava la denominació oficial del país en anglés (Republic of the Philippines). Des del 1979 fins al 1986, va portar escrit el lema Isang bansa Isang diwa ('Una nació, un esperit'). En produir-se el derrocament de Marcos, es va canviar de nou la divisa i es va adoptar la versió actual.
El 1998 es va aprovar una llei que comporta l'eliminació de les particions en què figuren l'àguila nord-americana i el lleó espanyol. La nova modificació no ha entrat en vigor, ja que està pendent d'una ratificació per part del poble filipí a través d'un referèndum nacional, tal com establix la Constitució.

## Vegeu també

* Bandera de les Filipines
# Carles Bover Martínez

Carles Bover Martínez (Palma, 1991) és un cineasta mallorquí guanyador d'un Premi Goya el 2019 pel seu curtmetratge documental Gaza.
Bover es graduà en Comunicació Audiovisual en el Centre d'Ensenyament Superior Alberta Giménez (CESAG) de Palma en el 2014. En acabar la seva preocupació pels temes socials i el seu afany per contar les històries que més li interessaven de la realitat que li envoltava el conduí a especialitzar-se amb un màster en Documental i Nous Formats. Arran del màster treballà com a guionista i ajudant de direcció i muntatge, en el seu primer projecte documental Galerias (2014). Aquest documental fou guanyador del Premi al Millor Documental Internacional del Festival Nacional de Cinema Estudiantil FENACIES de l'Uruguai i guanyador del Premi al Millor Curtmetratge Espanyol en el Festival Internacional de Curtmetratges de Montecatini (Itàlia). Mesos després realitzà un reportatge social titulat Inclusió amb data de caducitat, el qual fou guanyador del V Premi de Periodisme Alberta Giménez com el millor reportatge social audiovisual. El 2015, a partir del seu anterior reportatge, Carles Bover dirigí el seu primer curtmetratge documental Escolta la meva mirada, el qual obtingué el premi a Millor Curtmetratge Green Shooting en el concurs de PalmaActiva i l'Ajuntament de Palma i fou seleccionat en altres festivals de cinema com ABYCINE o el Certamen de Curts d'Art Jove 2016. Aquest mateix any, fou triat Jurat en representació d'Espanya en la selecció Venice Days del Festival de Cinema de Venècia organitzat per Europa Cinemas, Lux Film Prize i el Parlament Europeu. En el 2017 produí i dirigí amb Julio Pérez del Campo el seu primer llargmetratge documental Gas the Arabs, sobre la situació de la Franja de Gaza després de l'últim atac israelià, que s'estrenà en el Atlàntida Film Fest. El 2019 guanyà el Premi Goya al millor curt documental amb Gaza (2018) realitzat amb Julio Pérez. Aquest mateix any el Consell Insular de Mallorca li atorgà el Premi Jaume II. Altres documentals realitzats posteriorment són Destrucció creativa d'una ciutat (2020), i amb Julio Pérez Benín, infància robada (2023) i Hijos de Àfrica (2023). Aquest darrer fou candidat als Premis Goya 2024 i guanyà el Premi Fugaz a Millor Curtmetratge Documental (2023).

## Referències

* ↑ «Carles Bover Martínez». Illes Balears Film Commission. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ «'Gaza', gana el Goya al Mejor Cortometraje Documental "a pesar de los intentos de censura"» (en castellà). elDiario.es, 03-02-2019. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ «El Consell de Mallorca aprova els guardons d'Honor i Distincions del 2019». Diari de Balears, 11-04-2019. Arxivat de l'original el 2019-04-12. [Consulta: 22 maig 2019].
* ↑ «Destrucció creativa d'una ciutat, ver ahora en Filmin» (en espanyol europeu). [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ «Benín, infancia robada (2023)» (en castellà). [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ Redacción. «El mallorquín Carles Bover candidato a los Premios Goya 2024» (en castellà). Diario de Mallorca, 31-08-2023. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ «Nominados y ganadores 2023» (en castellà). [Consulta: 19 desembre 2024].
# Carlo I Malatesta de Sogliano

Carlo I Malatesta de Sogliano va ser un noble italià.
Va ser fill de Giovanni IV Malatesta i d'Isabella Visconti.
Com a senyor d'un petit estat, es va veure obligat a seguir les directrius de la branca més poderosa de la seva família i, d'antuvi, va ser seguidor de Sigismondo Pandolfo Malatesta. Tanmateix, temorós que el seu parent concentrés totes les terres dels Malatesta a les seves mans amb l'avinentesa de la guerra amb el comte d'Urbino, Carlo va entendre's amb el senyor de Cesena, Malatesta Novello, i van signar el 6 de juliol de 1456 un tractat d'aliança defensiva amb Federico da Montefeltro, on estipularen col·laborar contra qualsevol que envaís els seus territoris.
Es desconeix exactament fins quan va mantenir-se fidel a Sigismondo en la lluita contra els Estats Pontificis, però posteriorment va canviar de bàndol i va passar a ser lloctinent de la Santa Seu al costat de Federico d'Urbino. Arran d'això es va veure obligat a fer la guerra als senyors de Rímini i Cesena, a canvi de la promesa del llegat apostòlic de poder retenir tots els llocs que posseïa dependents de l'Església. A la pau de 1463, el Papa va confirmar aquesta promesa i el va nomenar vicari perpetu de San Giovanni in Galilea, a més dels llocs de Sogliano, Strigara, Ciola, Tornano, Pondo, Spinello, Cigna, Seguno, Bucchio, Pratalina, Montecodruzzo i Rufiano.
El 1463 va vendre Borghi a la Santa Seu i el 7 d'abril de 1464 fou nomenat senyor de Rufiano i Pratolina per butlla del Papa (contra pagament d'un cens anyal). El 1466 es va apoderar del comtat del Ponto atorgat nominalment abans (amb Meleto, Sapeto, Cigna, Bucchio, Monteguidi, Pozzuolo Vallenzera, Sassetta i Soasia) expulsant al jove Biordo degli Ubertini, del que havia estat nomenat tutor i que va haver de signar la renúncia a Pondo i Spinello sota amenaça de mort. El 1470 va servir com a capità a Venècia.
Estava casat amb Cecília Rinaldini que el 1465 se'n va anar amb la filla a Matelica a causa de les infidelitats del marit.
Va morir vers 1485, altres diuen que el 1486. Va deixar dos fills naturals, Ramberto i Malatesta. Carlo va ocupar-se de legitimar-los i va obtenir una butlla de Sixt IV confirmant-ho, a més d'obtenir el títol de comte de Montecodruzzo per a ell i els seus descendents, amb diversos privilegis i facultats annexos, el 1480.

## Referències

* 1 2 Zannetti, Guid'Antonio. Memorie istoriche di Rimino e de' suoi signori (en italià). Bolonya: Lelio dalla Volpe, 1789.
* 1 2 Litta, Pompeo. «Malatesta di Rimini». A: Famiglie celebri di Italia (en italià), 1850.
* ↑ Tonini, Luigi. Rimini nella signoria de' Malatesti (en italià). vol. 4. Rímini: Albertini e C., 1880, p. 358-360.
# Carlo Turcato

Carlo Turcato (Cervignano del Friuli, 22 de setembre de 1921 - Pàdua, 2 de juny de 2017) va ser un tirador d'esgrima italià, especialista en sabre, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on disputà dues proves del programa d'esgrima. En la prova de sabre per equips guanyà la medalla de plata, mentre en la del sabre individual quedà eliminat en sèries.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Athos Tanzini». [Consulta: 30 agost 2023].
# Huperziàcies

Les huperziàcies (Huperziaceae) és una família que va proposar Werner Hugo Paul Rothmaler l'any 1962 dins de l'ordre Lycopodiales, per bé que la seva entitat és discutible i la tendència actual és a considerar-la una subfamília de la família Licopodiaceae, que llavors hauria d'anomenar-se en propietat:

## Taxonomia

Aquest grup contindria tres gèneres:
* Huperzia: 10-15 espècies terrestres.
* Phlegmariurus: sobre 300 espècies tropicals epífites.
* Phylloglossum: amb només una espècie terrestre (Phylloglossum drummondii).
El gèneres d'aquest grup són més sovint classificats dins la família Licopodiàcies i sembla que no hi ha consens suficients entre els botànics taxònoms per considerar-la una família globalment acceptada.

## Referències

* ↑ Rothmaler, Werner Hugo Paul «Huperziaceae». Feddes Repertorium Specierum Novarum Regni Vegetabilis, 66, 15-11-1962, pàg. 236.
* 1 2 PPG I (2016), "A community-derived classification for extant lycophytes and ferns", Journal of Systematics and Evolution 54 (6): 563–603, DOI 10.1111/jse.12229
* ↑ «Huperzia selago» (en anglès). Plants of the World Online. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Huperzia selago» (en anglès). International Plant Names Index (IPNI). [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Huperzia» (en anglès). Global Biodiversity Information Facility. Arxivat de l'original el 25 de juny 2020. [Consulta: 25 gener 2025].
# Lladronera

Una lladronera o matacà és una caixa d'obra sòlida, coberta i volada, que se situa a la part alta d'una muralla, en llenços i torres o de qualsevol altra fortificació i que sobresurt d'aquesta per la part exterior, també anomenada «galeria en voladís». S'anomena matacà si es troba damunt una porta. Era emprada, durant un setge o assalt, com un lloc segur des del qual els defensors poden mirar i atacar l'enemic. Consisteix en una plataforma amb orificis, a través dels quals es poden llançar pedres, materials ardents i altres tipus de projectils sobre els atacants que es troben sota, al peu de la fortificació defensada, en la qual es recolza un mur avançat que serveix de protecció i que té per façana, en el qual pot haver-hi espitlleres o merlets. Quan només té una sola espitllera i es troba damunt d'una porta, rep el nom de matacà.
Era suportada per diversos permòdols, entre els quals hi havia uns forats o espitlleres verticals. El disseny va ser desenvolupat durant l'edat mitjana i representava una evolució important en la defensa, com que permetia de cobrir la base mateixa dels murs. Se'n troben a partir del segle xiii.
Els primers matacans (una mena de verdesques) estaven fets de fusta i eren, en general, construccions provisionals, que es posaven en cas de risc de setge de part d'algun enemic. Sovint, eren incendiats pels assetjadors i no va ser, sinó fins a final del segle xiii, que se'n van construir de pedra més resistents i durables.

## Referències

* ↑ Salvà i Lara, Jaume. «matacà». A: Diccionari de les arts: arquitectura, escultura i pintura. TermCat Centre de terminologia, 2012 [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ Turon, Pau. Castells medievals. Diputació de Girona, 2020, p. 8. ISBN 978-84-15808-88-6.
* ↑ Bolòs, Jordi. Diccionari de la Catalunya medieval (ss. vi-xv). Barcelona: Edicions 62, abril 2000, plana 154 (El Cangur Diccionaris, núm. 284). ISBN 84-297-4706-0.
* 1 2 Viollet-le-Duc, Eugène. «Mâchicoulis». A: Dictionnaire raisonné de l’architecture française du xie au xvie siècle [Diccionari raonat d'arquitectura francesa del segle xi al xvi] (en francés). volum 6, p. 196-197.
# Elul

Elul és el darrer mes del calendari hebreu modern. El seu nom ve d'una paraula aramea que significava "cerca", perquè l'ànima jueva es prepara, i fa examen de consciència per a les celebracions del mes següent. Per això cada dia (excepte el sàbat) es toca el xofar o banya per recordar els creients que han de pensar en els seus actes.

## Celebracions

* És el temps de recordar els morts
* Es fan dies de dejuni per fer penitència
# Carlota Dobaño Lázaro

Carlota Dobaño Lázaro (el Prat de Llobregat, 1969) és una científica catalana experta en l'estudi i el tractament de la malària, matèria sobre la qual ha publicat més de cent treballs en revistes científiques i congressos.
Llicenciada en Farmàcia i Farmacologia per la Universitat de Barcelona el 1992, es va doctorar a la Universitat d’Edimburg el 1999. Posteriorment es va traslladar als Estats Units, on fins al 2002 va treballar en el desenvolupament de la vacuna de la malària al Centre de recerca mèdic naval. Des del 2003 treballa a ISGlobal, i el 2021 era la cap del grup de recerca en Immunologia d'aquest institut.
És la membre més jove de la història de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya (RAFC), on va ingressar el 2014 amb un discurs sobre la vacunació contra la malària.
Guardonada amb el Premi Ciutat del Prat el 2014, va ser la pregonera de la festa major del Prat de Llobregat del 2021.

## Referències

* 1 2 3 «Pregó de la Festa Major, a càrrec de Carlota Dobaño». Ajuntament del Prat de Llobregat, 2021. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ Región, La. «La limiana Carlota Dobaño, en la Real de Farmacia catalana» (en castellà), 25-01-2014. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ Bau, Teresa. ««Observem canvis epidemiològics vinculats a la pujada de temperatures»». Nuvol.com, 07-02-2024. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Carlota Dobaño: "Hi haurà vaccins que enlloc d'injectar, els inhalarem"». Vilaweb, 01-12-2020. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «La Dra. Carlota Dobaño, nova Acadèmica de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya». Clinic Barcelona, 29-01-2014. [Consulta: 2024].
* ↑ «Experta en malaria Carlota Dobaño ingresa en Academia de Farmacia de Cataluña» (en castellà). La Vanguardia, 27-01-2014. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Carlota Dobaño Lázaro. Premis Ciutat del Prat 2014». El Prat. Revista d'informació local, 5-2014, pàg. 1,9-11.

## Enllaços externs

* Entrevista a El Prat Radio, 2021
* Entrevista a Rac1, 2021
* Entrevista a La Xarxa, 2014
# Carlota Gurt i Daví

Carlota Gurt i Daví (Barcelona, 1976) és una traductora i escriptora catalana. És llicenciada en Traducció i Interpretació per la UVIC, en Humanitats, Empresarials i Estudis de l'Àsia Oriental per la UOC i en Comunicació Audiovisual per la UAB. Té un MBA especialitzat en mitjans de comunicació (URL). Ha cursat, també, l'itinerari de narrativa de l'Ateneu Barcelonès. Entre 1998 i 2010, va treballar en l'àmbit de les arts escèniques, com a cap de producció i ajudant de direcció de La Fura dels Baus, i com a cap de producció al Temporada Alta.
El 2019 va guanyar el Premi Mercè Rodoreda amb el recull Cavalcarem tota la nit.
L'any 2020 va rebre una de les Beques per a la creació literària de la Institució de les Lletres Catalanes pel projecte Sola.
El setembre de 2023 va publicar Biografia del foc, un nou recull de contes que tracten sobre la idea de la catàstrofe.

## Publicacions

* Cavalcarem tota la nit (Barcelona: Proa, 2020)
* Sola (Barcelona: Proa, 2021)
* Biografia del foc (Barcelona: Proa, 2023)

## Traduccions de l'alemany al català

* És hora d'actuar, de Carola Rackete, a Ara Llibres.
* El dictat de la nit, de Peter Handke, a Navona Editorial.
* La vuitena vida (per a la Brilka), de Nino Haratischwili, a Navona Editorial.
* El viatger, d'Ulrich Alexander Boschwitz, a L'Altra Editorial.
* L'any dels dofins, de Sarah Lark, a Editorial Rosa dels Vents.
* Més maleït karma, de David Safier, a Empúries.
* Sempre els diners!, de Hans Magnus Enzensberger, a Edicions 62.
* El teu príncep blau, de David Safier, a Empúries.
* Que tot sigui com no ha estat mai, de Joachim Meyerhoff (cotraduït amb Joan Ferrarrons), a Edicions 62.
* La veritat i altres mentides, de Sascha Arango (cotraduït amb Núria Parés), a Edicions 62.

## Referències

* ↑ «David Nel·lo guanya el premi Sant Jordi amb una trama sobre l'ofici d'escriure i l'èxit literari». [Consulta: 15 desembre 2019].
* ↑ «David Nel·lo, un premi Sant Jordi misteriós», 13-12-2019. [Consulta: 15 desembre 2019].
* ↑ «Auditoria-Subvencions concedides per la Institució de les Lletres Catalanes en l'àmbit de les lletres (2019-2020)» (PDF) p. 64. Departament de Cultura - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 desembre 2022].
* 1 2 Gambín, Marta. «Carlota Gurt: "Sento que no soc mereixedora de l'atenció que em donen"». Elnacional.cat, 30-08-2023. [Consulta: 30 agost 2023].
* ↑ «Carlota Gurt: «Això de la literatura s'ha convertit en una pallassada»», 29-11-2023. [Consulta: 2 març 2025].

## Enllaços externs

* Entrevista al diari El Món Arxivat 2020-02-22 a Wayback Machine.
* Desencriptant espectacles al Diari de Girona
* Entrevista a Llavor Cultural - La Veu del Traductor: Carlota Gurt Arxivat 2019-12-15 a Wayback Machine.