OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dieta (assemblea)

La dieta és una assemblea de deliberació formal d'un estat. La paraula deriva del llatí medieval dietas, amb arrel a dies (dia). El terme va acabar essent usat amb aquest sentit atès la regularitat amb què es reunien les assemblees.

## Ús històric

Les assemblees polítiques d'alguns estats europeus actualment anomenades Dieta van variar la seva denominació al llarg de la història. En alguns casos, la Dieta reunia als diversos estrats socials (noblesa, clergat, burgesia) amb el rei, com la Generalitat de Catalunya, la Generalitat Valenciana, els Estats Generals de França, els Estats Generals dels Països Baixos o les Corts a Portugal.
Les assemblees del Sacre Imperi Romanogermànic rebia la denominació de Reichstag (Dieta Imperial): Dieta d'Augsburg, Dieta de Nuremberg, Dieta de Ratisbona, Dieta de Worms. Ferran III del Sacre Imperi Romanogermànic va convocar a finals de 1652 a Ratisbona la que seria la darrera dieta imperial, que va durar fins al 1654, i fou substituïda pel futur Reichstag perpetu, i en la que es va decidir que el contingut dels tractats de pau a Münster i Osnabrück sota la llei imperial havia de passar a formar part de la constitució imperial.
El Riksdag dels Estats era la dieta de quatre estats generals de Suècia, des del segle xv fins al 1866. La Dieta de Finlàndia fou la successora del Riksdag del Gran Ducat de Finlàndia, entre el 1809 i 1918.
La Dieta del Regne d'Hongria (en llatí, congregationes generales) reunia l'alta aristocràcia del país, a més dels delegats de la noblesa de cada comtat, representants de l'església, de les ciutats reals i algunes comunitats de procedència forana con residència al país, i que va existir des del segle xv fins al 1848.

## Ús actual

En alguns països democràtics, el poder legislatiu (o una de les cambres) rep el nom de Dieta, com la Dieta del Japó (kokkai), o la sejm polonesa. Al dependre del país, el nom legal del poder legislatiu varia, anomenant-se Parlament, Congrés, Assemblea nacional, Assemblea legislativa, Corts Generals, entre d'altres.

## Vegeu també

* Mallum

## Referències

* ↑ Wilson, Peter Hamish. The Thirty Years War: Europe's Tragedy (en anglès). Harvard University Press, 2011. ISBN 978-0-674-06231-3.
Viccionari
# Els productors (pel·lícula de 1967)

Els productors (títol original en anglès: The Producers) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Mel Brooks, estrenada el 1967 i doblada al català.

## Argument

Dos estafadors, un arruïnat productor de Broadway i un comptable, organitzen una comèdia musical a Broadway. El títol de l'espectacle: La Primavera de Hitler. L'estafa consisteix a recaptar fons de diverses àvies per finançar la pitjor obra musical del món, amb la idea que sigui un absolut desastre i quedar-se amb tots els diners.

## Repartiment

* Zero Mostel: Max Bialystock
* Gene Wilder: Leo Bloom
* Dick Shawn: Lorenzo St DuBois
* Kenneth Mars: Franz Liebkind
* Estelle Winwood: la vella senyora
* Christopher Hewett: Roger de Bris
* Lee Meredith: Ulla
* Renée Taylor: Eva Braun
* Barney Martin: Goering
* John Zoller: el crític
* Frank Campanella: el cambrer
* Andreas Voutsinas: Carmen Giya
* Josip Ellic: El violinista

## Al voltant de la pel·lícula

* Mel Brooks es va emportar l'Oscar al millor guió original per a aquesta pel·lícula.
* Susan Stroman, directora del l'adaptació a comèdia musical per Broadway, va dirigir el remake (produït per Brooks) el 2005: The Producers .
* La societat de producció de pel·lícules publicitàries The Producers (www.lesproducers.com) és un homenatge a la pel·lícula de Mel Brooks.

## Premis i nominacions
### Premis

* 1969. Oscar al millor guió original per Mel Brooks

### Nominacions

* 1969. Oscar al millor actor secundari per Gene Wilder
* 1969. Globus d'Or al millor guió per Mel Brooks
* 1969. Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Zero Mostel

## Referències

* ↑ «Els productors». Ésadir.cat. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ «The producers (1967)» (en anglès). NYTimes.com. [Consulta: 21 desembre 2022].
* 1 2 «The 41st Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 15 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Els productors a Goita què fan, ara!
# Fotometria

La fotometria és una tècnica utilitzada en astronomia per a mesurar el flux o la intensitat de la radiació electromagnètica de diferents astres: estrelles, planetes, satèl·lits, asteroides, cometes, etc. L'escala de lluentors (intensitat lluminosa) de les estrelles va ser establerta per l'astrònom grec Hiparc de Nicea, qui va dividir aquestes lluentors en cinc graus o magnituds; més tard, amb la invenció del telescopi per Galileu en 1609, es va ampliar l'escala per a incloure aquests astres telescòpics, invisibles a l'ull humà per la seva extrema debilitat.
Els astres més brillants (com el Sol) tenen magnitud negativa mentre que els més febles la tenen positiva, sent aquesta tant major com més febles són: el Sol té magnitud -26,8, Sírius -1,5, l'Estrella Polar 2,12, Urà 5,8, Neptú 7,2 i Plutó 13,6. Les estrelles més febles que un telescopi professional pot capturar és superior a la 25.
En el segle xix Norman Pogson va determinar correctament l'escala de magnituds, de tal manera que el salt d'una magnitud a altra (per exemple de la 1a a la 2a, o de la 2a a la 3a) correspon a un canvi igual a 2,512 vegades, sent aquest valor l'arrel cinquena de 100.
Existeixen diferents mètodes: fotometria visual, fotogràfica, amb fotòmetre fotoelèctric (fotometria fotoelèctrica) i més recent amb càmeres CCD (fotometria CCD); tots ells treballen en diferents bandes (Banda V, Banda B, etc.) segons el filtre utilitzat a l'efectuar els mesuraments.
Per a efectuar aquests mesuraments s'han definit uns sistemes fotomètrics, els més coneguts dels quals són el UBV de W. W. Morgan i Harold Johnson i el UBVRI de A. Cousins i J. Menzies.
Si la precisió amb la qual es mesuraven les magnituds a mitjan segle xx era d'una centèsima, amb l'ús de la fotometria CCD s'ha ampliat aquesta precisió a mil·lèsimes de magnitud (en 2006 a deumil·lèsimes de magnitud, en un estudi fotomètric del cúmul obert M67).

## Aplicacions

Els mesuraments fotomètrics es poden combinar amb la llei de la inversa del quadrat per a determinar la lluminositat d'un objecte si es coneix la seva distància, o la distància si es coneix la seva lluminositat. També es poden determinar altres propietats físiques com la temperatura o la composició química a través d'espectrofotometria de banda ampla o estreta. Normalment els mesuraments fotomètrics de diferents objectes obtinguts a través de dos filtres es dibuixen en una diagrama de color-magnitud, que és la versió del diagrama de Hertzprung-Russell per a les estrelles. La fotometria també s'utilitza per a l'estudi de les variacions de llum de les estrelles variables, planetes menors, galàxia activa i supernoves o per a detectar planetes extrasolars en trànsit. Els mesuraments d'aquestes variacions es poden utilitzar, per exemple, per a determinar el període orbital i els radis dels membres d'un sistema d'estrelles binàries eclipsants, el període de rotació d'un planeta menor o una estrella, o la producció total d'energia d'una supernova.

## Vegeu també

* Fotometria fotoelèctrica
* Fotometria (Òptica)
* Fotòmetre d'absorció
# Elsterwerda

Elsterwerda (baix sòrab Wikow) és un municipi alemany que pertany a l'estat de Brandenburg. Està situada als marges del riu Schwarze Elster, 48 km al nod-oest de Dresden, i 11 km al sud-est de Bad Liebenwerda. Limita al sud amb els municipis de Gröden (Brandenburg) i Merzdorf, i al sud-oest amb Röderland.

## Evolució demogràfica

Població de 1875 a 2005 :
| Any | Població | Any | Població | Any | Població | Any | Població | Any | Població |
| 1875 | 3193 | 1946 | 10966 | 1989 | 11255 | 1995 | 10656 | 2001 | 9937 |
| 1890 | 3750 | 1950 | 11461 | 1990 | 11033 | 1996 | 10538 | 2002 | 9911 |
| 1910 | 7024 | 1964 | 11157 | 1991 | 10947 | 1997 | 10442 | 2003 | 9804 |
| 1925 | 8359 | 1971 | 11443 | 1992 | 10868 | 1998 | 10382 | 2004 | 9654 |
| 1933 | 8738 | 1981 | 11572 | 1993 | 10793 | 1999 | 10334 | 2005 | 9456 |
| 1939 | 9560 | 1985 | 11517 | 1994 | 10726 | 2000 | 10234 | 2006 | 9249 |
# Böxlund

Böxlund (danès Bøgslund) és un municipi de l'estat alemany de Slesvig-Holstein, a l'amt Schafflund al districte de Slesvig-Flensburg. És el municipi més petit del districte. El 2022 tenia 115 habitants.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties» (en anglès), 13 juliol 2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Emanuel Löffler

Emanuel Löffler (Mezíříčko, Àustria-Hongria 1901 - Praga, Txecoslovàquia 1986) fou un gimnasta txec, guanyador de tres medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 29 de desembre de 1901 a la ciutat de Mezíříčko, població situada a la Regió de Vysočina, que en aquells moments formava part de l'Àustria-Hongria i que avui dia forma part de la República Txeca. Va morir el 5 d'agost de 1986 a la ciutat de Praga, en aquells moments capital de Txecoslovàquia i avui dia capital de la República Txeca.

## Carrera esportiva

Va participar, als 26 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova individual de salt sobre cavall i en la prova de concurs complet per equips, a més de la medalla de bronze en la prova d'anelles.
Absent dels Jocs Olímpics d'estiu de 1932 realitzats a Los Angeles (Estats Units), participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 realitzats a Berlín (Alemanya nazi), si bé no tingué sort i finalitzà quart en la prova de concurs complet per equips com a millor resultat.
Al llarg de la seva carrera guanyà set medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles dues medalles d'or.

## Referències

* ↑ «Emanuel Löffler» (en txec). [Consulta: 3 novembre 2024].
* 1 2 3 4 «Olympedia – Emanuel Löffler». [Consulta: 3 novembre 2024].
# Embarcador d'Els Estanys-Sant Carles

L'embarcador d'Els Estanys-Sant Carles és un equipament marítim del municipi de Llançà (Alt Empordà) situat a la costa de la urbanització Sant Carles, prop del Port de Llançà, destinat a l'embarcament d'embarcacions. Forma part de la zona de servei de l'Administració portuària de la Generalitat de Catalunya, i està gestionat per l'Ajuntament de Llançà. S'hi desenvolupen usos esportius i activitats aquàtiques de temporada destinats a la ciutadania.
Així, aquesta instal·lació marítima forma part del recorregut de natació en aigües obertes 'Vies Braves' que va fins a la platja de Grifeu. També té usos d'ensenyament de natació i altres activitats aquàtiques com ara, la navegació a rem amb caiac i el surf de rem.
El 2021 la Generalitat de Catalunya hi va efectuar obres de reparació de l'esvoranc que diversos temporals havien causat a l'escullera.

## Referències

* 1 2 «Ports de la Generalitat finalitza l’adequació de la llotja de peix al port de Llançà». Ports de la Generalitat, 06-07-2021.
* ↑ «La Generalitat acaba les obres per adequar la llotja del peix de Llançà i reparar l'embarcador d'Els Estanys-Sant Carles». Diari de Girona, 26-07-2021.
# Emile Ardolino

Emile Ardolino (9 de maig del 1943 – 20 de novembre del 1993) va ser un director de cinema nord-americà, coreògraf, i productor, més conegut per les seves pel·lícules Dirty Dancing (1987) i Sister Act (1992).
Va guanyar un Premi de l'Acadèmia al Millor documental per la seva pel·lícula He Makes Me Feel Like Dancin' (1983).

## Biografia

Fill d'un immigrant italià mort quan Emile tenia 6 anys, ha estat director de cinema i productor. És conegut sobretot per haver dirigit pel·lícules campiones de recaptació com Dirty Dancing i Sister Act.
Comença la seva carrera treballant al teatre a Broadway. El 1967 funda la "Compton Ardolino Films", productora independent. El 1983 va guanyar un premi Oscar pel documental sobre la dansa titulada He Makes Me Feel Like Dancin.
Declarat obertament gai, Ardolino va morir el 1993 amb 50 anys per complicacions amb el SIDA. Poc abans de morir, el director torna al teatre i produeix una versió cinematogràfica del ballet de Piotr Ilitx Txaikovski El Trencanous, en la versió de George Balanchine. La pel·lícula, de títol George Balanchine: El trencanous, veu com a protagonista, en el paper del trencanous, el jove Macaulay Culkin, que va destacar per la seva interpretació de Kevin McCallister a Sol a casa.

## Filmografia
### Com a director

* 1976: Great Performances: Dance in America (Sèrie de televisió)
* 1979: Baryshnikov at the White House (telefilm)
* 1979: When Hell Freezes Over, I'll Skate (telefilm)
* 1982: A Midsummer Night's Dream (telefilm)
* 1982: Alice at the Palace (telefilm)
* 1982: Faerie Tale Theatre (Sèrie de televisió)
* 1983: He Makes Me Feel Like Dancin'
* 1986: The Rise and Rise of Daniel Rocket (telefilm)
* 1987: Dirty Dancing
* 1989: El cel es va equivocar (chances Are)
* 1990: Three Men and a Little Lady
* 1992: Sister Act
* 1993: The Nutcracker
* 1993: Gypsy (telefilm)

### Com a productor

* 1976: Great Performances: Dance in America (Sèrie de televisió)
* 1979: Baryshnikov at the White House (telefilm)
* 1979: When Hell Freezes Over, I'll Skate (telefilm)
* 1983: He Makes Me Feel Like Dancin'
* 1993: Gipsy (telefilm)

## Cameo

* Emile Ardolino apareix al film Dirty Dancing.

## Premis

* 1984: Oscar al millor documental per He Makes Me Feel Like Dancin'
* 1988: Premi Amanda al millor film per Dirty Dancing
* 1988: Premi Independent Spirit al millor film per Dirty Dancing

## Referències

* ↑ «FamilySearch». FamilySearch.
* 1 2 «Emile Ardolino, Director, Is Dead; Specialist in Dance Films Was 50». , 22-11-1993, p. B12.
* ↑ «During this week in history, "Dirty Dancing" was released in U.S. theaters» (en anglès). FOX 13 News Utah (KSTU), 19-08-2022. [Consulta: 8 juny 2023].
* ↑ «The New York Times biography of Emile Ardolino». Arxivat de l'original el 2006-04-16. [Consulta: 29 octubre 2005].
* ↑ «Emile Ardolino» (en anglès). findagrave.com.
# Vídar

En la mitologia norrena, Vídar (norrè occidental antic: Viðarr) és interpretat com el déu del silenci (la malenconia) i la quietud dels boscos pel Prof. Riutort (URV). El seu nom és un derivat del norrè occidental antic viðr ‘bosc’, volgudament semblant a un dels noms de son pare: Viðurr. Era fill de l'Odin i la gýgr Gríðr. Els Skáldskaparmál l'anomenen Viðarr þǫgli, això és, Viðarr el silenciós o Viðarr el taciturn, convertint la malenconia en el tret característic del seu caràcter. Tanmateix i segons els cants de l'Edda i la informació aportada per Snorri, serà ell el qui venjarà la mort de son pare Odin durant els ragna rǫk i un dels pocs déus que sobreviuran a la batalla.

## Mites

El poeta dels Grímnismál ens hi descriu a l'estrofa 17 l'estatge del déu amb aquestes paraules:
| Hrísi vex oc há grasi Viðars land, Viði; enn þar mǫgr of læzc af mars baki, frœcn, at hefna fǫður | Amb brolla es recobreix i amb alt herbei el País del Vidar, Vidi; i allà, el fill es dirà, de dalt del seu cavall, [prou] intrèpid per a venjar son pare. |
L'estrofa palesa, a més a més, l'estreta relació existent entre el nom del déu i el bosc (norrè occidental antic: viðr), tant si interpretem Viði com el nom del país com si hi veiem un datiu amb el valor de amb bosc, de bosc. La solitud del país del Vidar se'ns fa també palesa en la coincidència de la seva descripció amb la descripció malenconiosa del viarany abandonat que trobem a l'estrofa 119 dels Loddfáfnismál:
| þvíat hrísi vex oc hávo grasi vegr er vætki trøðr. | Perquè amb brolla es recobreix i amb alt herbei el camí que res ja no fressa. |

## Referències

* ↑ 3ª persona del singular del present d'indicatiu, amb valor de futur, del verb látask ‘dir una cosa (de si mateix, respecte de si mateix)’.
* ↑ També es pot entendre: El País del Vidar es recobreix amb brolla i amb alt herbei i amb bosc. Tot depèn si entenem Viði com un nominatiu singular o com a viði, ço és, el datiu de viðr ‘bosc’. I encara hi ha una altra possibilitat que no es pot oblidar: si no llegim viði, amb i breu, sinó víði, amb i llarga, s'hi pot veure el datiu singular de víðir ‘salze’: “el país del Vidar es cobreix de brolla i alt herbei i salzes”. Cal recordar aquí que el salze és, tradicionalment, un símbol de malenconia i solitud.
* ↑ vætki o vættki ‘no-res’; vétki ‘ikke-væsen, ingen, intet’.
# Hília verda

La hília verda (Hylia prasina) és una espècie d'ocell de la família dels hílids (Cettiidae) i única del gènere monotípic Hylia. Es troba a l'Àfrica occidental i central. Els seus hàbitats principals són els pantans, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà, la sabana seca, els matollars humids tropicals i subtropicals, les plantacions i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

No hi ha consens taxonòmic sobre la família a la que pertany Hylia. Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, 2023) aquest gènere està inclòs en els hílids (Hyliidae). Ja el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), consideren que estaria inclòs en els escotocèrtids (Scotocercidae).

## Referències

* ↑ «Hília verda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* 1 2 «Cupwings, crombecs, cettiid bush warblers, Streaked Scrub Warbler, yellow flycatchers, hylias» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 10 octubre 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 630. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Green Hylia. Hylia prasina» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Força magnetomotriu

La força magnetomotriu (fmm) és la causa física que produeix el flux magnètic, és una força anàloga a la força electromotiu o voltatge en electricitat.
En aquest context, el mot força s'utilitza en el sentit general d'"allò que té un efecte físic" que no és el mateix que la força mecànica mesurada en newtons.
La definició estàndard de la força magnetomotriu implica un corrent elèctric passant a través d'un conductor, que compta pels camps magnètics tant dels electroimants com dels planetes o les estrelles. Els imants permanents també exhibeixen una força magnetomotriu, però per raons diferents.

## Unitats

Al Sistema Internacional d'Unitats, la unitat de la força magnetomotriu és l'ampere espira, representada per un corrent continu estable d'un ampere fluint per una única espira de material conductor al buit.
Al sistema CGS la unitat és el gilbert (Gi), establerta el 1930 per la Comissió Electrotècnica Internacional en honor de William Gilbert. El gilbert es defineix de manera diferent i és una unitat més petita que l'ampere espira.
    ${\begin{matrix}1\,\operatorname {Gi} &=&{\frac {10}{4\pi }}\ {\mbox{A espira}}\\&\approx &0.795773\ {\mbox{A espira}}\end{matrix}}$

## Equacions

La força magnetomotriu ${\mathfrak {F}}$ a un inductor vindrà donada per:
    ${\mathfrak {F}}=NI=\Phi {\mathfrak {R}}$
on N és el nombre d'espires de la bobina, I és el corrent, Φ és el flux magnètic i ${\mathfrak {R}}$ és la reluctància del circuit magnètic.
Viccionari

## Referències

* ↑ «Magnetomotive force | physics | Britannica» (en anglès). [Consulta: 28 gener 2024].
* ↑ «força magnetomotriu - Diccionari de física | TERMCAT». [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ «Fuerza magnetomotriz | UNIGAL» (en castellà), 13-03-2022. [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ «What is magnetomotive force (magnetic potential)? | Definition from TechTarget» (en anglès). [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ bhakti. «What is Magnetomotive Force (MMF)? - definition and meaning» (en anglès americà), 25-08-2015. [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ «Gilbert - EcuRed» (en castellà). [Consulta: 31 gener 2024].
* ↑ Cardarelli, F. Encyclopaedia of Scientific Units, Weights and Measures. Their SI Equivalences and Origins.. Londres: Springer, 2003, p. 24. ISBN 978-1-4471-1122-1.

## Vegeu també

* Camp magnètic
* Densitat de flux magnètic
* Electrodinàmica clàssica
* Electroestàtica
* Força contraelectromotriu
* Força electromotriu
* Potencial escalar magnètic
# Eleccions al Parlament Europeu de 1984 (Luxemburg)

Les eleccions al Parlament Europeu de 1984 a Luxemburg van ser les eleccions celebrades el 17 de juny de 1984 per a escollir els 6 eurodiputats luxemburguesos per a la II legislatura del Parlament Europeu. Les eleccions van tornar a quedar-se prop del 89% de participació, una dada molt semblant a les eleccions de 1984, i van tenir lloc el mateix dia que les legislatives luxemburgueses, en les que s'escollien els membres de la Cambra de Diputats de Luxemburg.

## Sistema electoral

Els sis eurodiputats luxemburguesos van ser elegits per sufragi universal directe en una única circumscripció electoral a tot el país. L'elecció es va fer per votació proporcional per decidir entre les llistes de sis candidats presentades pels partits. Els electors van poder votar pels sis candidats d'una llista, o combinar vots per seleccionar sis candidats de diferents llistes. A continuació, a cada partit se li va assignar un nombre d'escons proporcional al nombre total de vots emesos per als seus candidats, i els escons es van assignar als candidats dels partits que van rebre més vots.

## Resultats

El Partit Popular Social Cristià va tornar a guanyar les eleccions amb el 34,90% dels vots emesos i 3 eurodiputats enfront dels 296.382 vots emesos i 2 escons pel Partit Socialista dels Treballadors, que va superar al Partit Democràtic, segon en les anteriors eleccions, i que aquesta convocatòria es va quedar amb 218.481 vots emesos i 1 escó.
| Candidatura | Facció europea | Sufragis | Sufragis | Escons | Escons |
| Candidatura | Facció europea | Vots | % | Dip. | Dif. |
| Partit Popular Social Cristià (CSV) | PPE | 345.586 | 34,90% | 3 | |
| Partit Socialista dels Treballadors (LSAP) | UPSCE | 296.382 | 29,93% | 2 | ▲ 1 |
| Partit Democràtic (DP) | LDE | 218.481 | 22,07% | 1 | ▼ 1 |
| Els Verds | CEPV | 60.152 | 6,08% | | |
| Partit Comunista de Luxemburg | | 40.395 | 4,08% | | |
| Partit Socialista Independent | | 25.355 | 2,56% | | |
| Lliga Comunista Revolucionària | | 3.791 | 0,38% | | |
| Total de vots emessos | Total de vots emessos | 990.142 | 90,75% | 6 | |
| Vots a candidatures | Vots a candidatures | 173.888 | 90,75% | 6 | |
| Vots en blanc | Vots en blanc | 12.309 | 6,43% | Élections au Luxembourg | Élections au Luxembourg |
| Vots nuls o no vàlids | Vots nuls o no vàlids | 5.405 | 2,82% | Élections au Luxembourg | Élections au Luxembourg |
| Vots emesos | Vots emesos | 191.602 | 88,79% | Élections au Luxembourg | Élections au Luxembourg |
| Cens total | Cens total | 215.792 | | Élections au Luxembourg | Élections au Luxembourg |

## Referències

* ↑ «Decissió 83/285» (en anglès). Consell de la Unió Europea, 02-06-1983. [Consulta: 9 setembre 2024].
* 1 2 3 «Els resultats de les eleccions a l'Assemblea de les Comunitats Europees del 17 de juny de 1984» (en francès). DataPublic.lu, 10-07-1979. [Consulta: 21 agost 2024].