OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esbart Dansaire de Rubí

L'Esbart Dansaire de Rubí és una entitat cultural fundada a Rubí per Josep Guardiet i Pujol. La presentació oficial de l'Esbart fou el 18 de novembre de 1923 amb un recital al casal parroquial de Sant Pere de Rubí.
L'esbart treballa en l'ensenyament de la dansa catalana mitjançant la seva escola, la producció i presentació d'espectacles amb el cos de ball, i la conservació i difusió de les tradicions catalanes. I, així, la primera activitat que es proposà van ser els cursets de ballets, que duia a terme Leandre Perecaula, recuperant balls i danses que havien salvat de l'oblit Aureli Capmany, Joan Amades i Joan Rigall.
L'esbart participa activament en el manteniment i promoció de les tradicions de la ciutat, especialment en l'Aplec de Sant Muç, la Festa dels Xatos i la ballada de gitanes al carrer durant la festa major, i l'organització del Rubifolk, el Festival Internacional de Dansa Tradicional de Rubí.

## El Ball de Gitanes de Rubí

El ball de Gitanes es tracta d'una dansa de Carnestoltes tradicionalment present a les comarques del Vallès Oriental i el Vallès Occidental. A Rubí el ball s'ha traslladat a la Festa Major sent una dansa que cal presenciar-la i viure-la.
El Ball de Gitanes era una autèntica festa que des del seu origen entre els gitanos que celebraven les bodes fins a la incorporació al patrimoni popular de la nostra gent, va viure multitud d'incorporacions com música i personatges. També va servir per organitzar concursos i encara avui és el document de dansa més festiu de la tradició catalana.
A Rubí es ballen les Gitanes des d'abans de la fundació de l'Esbart, el 1923, i consten al programa de Festa Major de 1927; però va ser a partir de la versió coreogràfica creada per Albert Sans quan el Ball de Gitanes de Rubí va adquirir una nova personalitat artística i una major difusió, juntament amb un arrelament popular a la ciutat, que s'identificà amb aquesta dansa fins a fer-la representativa. La nova coreografia es va estrenar el 19 de març de 1970 al Teatre la Faràndula de Sabadell.
El 2007 Rubí va celebrar els 80 anys d'interpretació d'aquesta dansa, 37 de la recreació escènica i 25 d'ençà que els ciutadans de Rubí van voler retornar-la al carrer cada any, durant les dates de Festa Major. El 2019 es va celebrar el cinquantenari de l'estrena de la versió coreogràfica d'Albert Sans.

## Referències

* 1 2 Brufau Bonet, Clàudia. «Esbart Dansaire de Rubí». Institut del teatre. Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ Rubí, Esbart. «Esbart Dansaire de Rubí». [Consulta: 28 abril 2020].
* 1 2 «El coreògraf rubinenc Albert Sans rep l'homenatge de l'Ajuntament — Ajuntament de Rubí». [Consulta: 28 abril 2020].

## Enllaços externs

* Esbart Dansaire de Rubí - Lloc web oficial
# Opòssums rata

Els opòssums rata (Paucituberculata) són un ordre que conté sis espècies vivents. Són marsupials petits semblants a les musaranyes i que viuen als Andes, a Sud-amèrica. Es creu que l'ordre divergí del llinatge marsupial ancestral molt aviat. Fa només vint milions d'anys encara n'hi havia almenys set gèneres a Sud-amèrica. Avui en dia només en queden tres gèneres.
Alguns científics han classificat el grup extint dels polidolopimorfs com a subordre dels opòssums rata, però els estudis més recents no recolzen aquest punt de vista.

## Referències

* ↑ R. M. D. Becker, M. Archer, H. Godthelp, B. S. Mackness, S. J. Hand i J. Muirhead «A bizarre new family of Marsupialia (Incertae sedis) from the Early Pliocene of northeastern Australia: implications for the phylogeny of bunodont marsupials» (resum) (en anglès). Journal of Paleontology, 82, 4, 2008, pàg. 749-762. DOI: 10.1666/06-124.1.
# Estratonice (esposa d'Antígon el borni)

Estratonice (grec antic: Στρατoνίκη, Stratoníkē) fou una princesa filla de Correu (Κορῥαῖος, Korrhaĩos, un macedoni desconegut probablement un militar) que es va casar amb Antígon el Borni. Va ser la mare de Demetri Poliorcetes i Filip, que va morir el 306 aC).
El 320 aC va entrar en negociacions amb Dòcim quan aquest general estava assetjat junt amb altres fidels de Perdicas a una fortalesa de Frígia, i el va convèncer de sortir. Quan va ser fora va aconseguir que fos agafat i empresonat, segons diu Diodor de Sicília. Després de la batalla d'Ipsos va fugir de Cilícia on es trobava, amb el seu fill Demetri Poliorcetes, i van anar cap a Salamina a Xipre l'any 301 aC.
Probablement va morir en aquesta illa no molt de temps després, perquè no se la torna a mencionar.

## Referències

* ↑ 2.Stratonice a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 925
# Orogènesi alpina

L'orogènesi alpina és una fase orogènica del Terciari on a partir de la compressió de sediments que han ascendits degut a la coalició de dues plaques tectòniques en forma convergent, que formà i segueix formant serralades muntanyoses d'alçada variada, en forma horitzontal situades en una latitud nord. En ella podem observar importants i conegudes muntanyes com: Everest, Mont Blanc, Pic d'Aneto...
Dins de l'hemisferi terrestre podem observar dos tipus d'orogènesis: l'Alpina i l'Orogènesi andiana.

## Particularitats

L'orogènesi alpina alçà les serralades del sistema de Tetis. Aquestes muntanyes inclouen (d'oest a est) l'Atles, els Pirineus, els Alps, els Alps Dinàrics, les Pindos, la serralada dels Balcans, les Muntanyes del Taure, el Caucas, els Monts Elburz, Zagros, l'Hindu Kush, el Pamir, el Karakoram i l'Himàlaia. A vegades s'usen noms per descriure la formació de serralades individuals: per exemple, l'orogènesi dels Carpats, l'orogènesi de Pindos o l'orogènesi de l'Himàlaia.
L'orogènesi alpina tingué lloc quan els continents d'Àfrica i l'Índia i la petita placa cimmeriana, al sud, col·lidiren amb Euràsia al nord. Moviments convergents entre les plaques tectòniques (la placa índia i la placa africana al sud, i la placa eurasiàtica al nord, així com moltes altres plaques més petites i microplaques) començaren ja al Cretaci superior, però les fases principals d'orogènia començaren al Paleocè i Eocè. Actualment el procés continua en algunes de les serralades del sistema de Tetis.
# Atanasio Corte Zapico

Anastasio Corte Zapico (La Pola Llaviana, 1 de gener de 1929 - 7 de febrer de 2000) fou un metge i polític asturià. Va cursar el batxillerat en el col·legi Loyola d'Oviedo i la carrera de Medicina en la Universitat de Madrid i Psicologia en la Facultat de Filosofia i Lletres. Especialitzat en Pediatria en l'Hospital Infantil Gourdas de Ginebra. Ha estat secretari general regional d'Izquierda Democrática a Astúries. A les eleccions generals espanyoles de 1977 fou escollit senador per Astúries per la candidatura Per un Senat Democràtic (PSOE, PCE i ID). Des del 1979 fou conseller de cultura en el govern preautonòmic asturià de Rafael Fernández Álvarez.
Ha fet nombroses publicacions en revistes especialitzades sobre creixement infantil i alimentació. Va obtenir el premi de la Diputació Provincial de Madrid pels seus articles sobre enuresis nocturna i ha publicat articles sobre alimentació lliure. Fins a la seva mort fou vicepresident segon de l'Ateneu Republicà d'Astúries.

## Referències

* ↑ Un partido efímero lne.es, 31 de gener de 2011
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Prendes Quirós: "Atanasio Corte fue el gran impulsor del Museo de Bellas Artes"., 8 de febrer del 2000
* ↑ Atanasio Corte Zapico, ex senador y primer consejero de Cultura del Principado de Asturias, El País, 9 de febrer de 2000
# Escola Sadako

L'Escola Sadako és un centre educatiu privat situat a Barcelona. L'escola disposa d'Educació infantil, primària i secundària. El nom de l'escola ve de Sadako Sasaki, una jove d'Hiroshima que tenia dos anys quan es van produir els bombardejos d'Hiroshima i Nagasaki l'agost de 1945.
L'escola és ubicada al carrer Collserola número 42 de Barcelona. Consta de dos edificis on se situen les aules i un annex on se situen els despatxos i les sales de reunions. El seu director actual és Jordi Musons i Mas. Duu a terme un model pedagògic sense llibres de text.

## Història

El mes de setembre del 1968, les tres professores Carme Lupón, Lídia Noguera i Núria Carrió van fundar l'Escola Sadako amb l'objectiu de defendre la cultura catalana i de potenciar l'ensenyament en català. Inicialment el domicili social de l'escola era el carrer Ferran Puig número 35, on només hi havia 35 alumnes matriculades. El 1996 es va crear una fundació paral·lela a l'escola i es va comprar el local del carrer Collserola número 42, on és ubicada actualment. El 1977 autoritzen l'escola per poder impartir l'ensenyament mixt.

## Directors

* Rosa Angurell - 1982-2005
* Jordi Musons i Mas - 2005- actualitat

## Premis i reconeixements

* Premi ensenyament 2015, del Cercle d'Economia
* Ashoka la va seleccionar com a membre de la seva xarxa d'escoles Changemakers
* Escola per la societat digital, per la Fundación Telefònica

## Referències

* 1 2 3 «Terrícoles. Entrevista a Jordi Musons». Barcelona Televisió, 27-05-2015.
* 1 2 Sánchez Caballero, Daniel «Esto no es Finlandia, pero hay colegios punteros en educación». El diario.es, 06-06-2015.
* ↑ Escriche, Elisabet et al. «L'escola es reinventa». Diari Ara, 04-07-2015.
* ↑ Espar, Marta «Escoles punteres: Innovació educativa a l'ADN». Ara, 05-09-2015.
* ↑ «Fundació Sadako». [Consulta: 30 gener 2016].
* ↑ «Fundació Sadako». Coordinadora catalana de Fundacions. [Consulta: 30 gener 2016].
* ↑ «Escola Sadako rep el premi d'educació del Cercle d'Economia». CCMA.cat, 23-05-2015.
* ↑ «Les escoles Sadako i Virolai, guardonades amb el Premio Escuelas para la Sociedad Digital de la Fundación Telefónica» (en castellà). edubcn.cat, 11-12-2015. Arxivat de l'original el 2016-02-04. [Consulta: 30 gener 2015].
# Capella dels Pazzi

La Capella dels Pazzi (en italià Cappella dei Pazzi), està situada a l'est del primer claustre de la Basílica de la Santa Creu de Florència, situada dins del jardí d'aquesta. Es construí després del 1429 com a capella funerària de la família Pazzi i com a sala per als franciscans. Es tracta d'una de les obres mestres de Filippo Brunelleschi, encara que l'acabessin altres, com moltes de les seves altres obres. Les obres s'acabaren dues dècades després de la mort de Brunelleschi.
És un edifici de petites dimensions i amb un pòrtic cobert per volta de canó, que es va construir com a recinte funerari dels Pazzi. Aquesta capella ha sigut considerada com l'exemple més representatiu de l'arquitectura de Brunelleschi, el qual hi mostra, una vegada més, a més de la cita d'elements clàssics la seua preocupació per l'ús adequat de les proporcions i de l'harmonia, emprant com a mesura la proporció àuria (ja emprada anteriorment pels grecs als seus temples) en el disseny de la seua planta i façana.
De planta de creu grega amb cúpula central i pòrtic, és, per diversos aspectes, la més avançada en les solucions arquitectòniques d'aquest arquitecte.
La seua façana és un pòrtic de cinc trams entre sis columnes d'ordre compost, els quatre extrems amb llinda i el central en forma d'arc de triomf semicircular molt alt i de doble amplària, cobert per una volta de canó. Sobre aquest pòrtic s'alça un àtic decorat amb pilastres corínties i seccionat pel gran arc del centre, que es corona en una cornisa molt ornamentada. Aquesta combinació de les llindes gregues i l'arc central d'inspiració romana serviria per a suavitzar la llum.
Dalt s'enlaira la cúpula amb la seua llanterna. Aquesta organització del pòrtic, en la qual va reeixir a combinar les llindes i l'arc central, va suposar una innovació que posteriorment seria model o font d'inspiració per a nombrosos arquitectes.
Juga amb la idea de planta centralitzada, amb una cúpula que domina l'espai, decorada amb mitjacanyes.
La capella que allotja l'altar està ornamentada amb pilastres adossades amb estries i voltes de canó amb cassetassos.
El pòrtic combina un arc central dovellat i frisos a base de mitjacanyes i estrígils. L'interior va servir de model a Miquel Àngel per a la sagristia de la basílica de Sant Llorenç.
* Cúpula de la capella dels Pazzi.
* Volta del pòrtic.

## Referències

* ↑ Pazzi GEC
* ↑ «Cappella Pazzi - Santa Croce Firenze». [Consulta: 18 febrer 2021].
* ↑ «Capilla Pazzi | artehistoria.com». Arxivat de l'original el 2021-03-07. [Consulta: 18 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Cappella Pazzi a S. Croce UniFI (italià)
* Cappella Pazzi MUSEO Italia (italià)
# Matràlia

Matràlia (en llatí Matralia) era un festival romà que es celebrava cada any el dia 11 de juny en honor de la deessa Mater Matuta.
La deessa tenia el temple al Forum Boarium des de l'època de Servi Tul·li, segons Titus Livi. Era una festa que només celebraven les matrones romanes, que oferien a Matràlia unes coques cuites en cassoles de terrissa.
Les esclaves no hi podien participar ni podien entrar al temple i només una esclava podia entrar per ser sotmesa a un tractament humiliant per una de les matrones i després havia de sortir. Les dones portaven als braços als fills de les seves germanes però no els fills propis, i pregaven per la seva bona salut. L'estàtua de la deessa era coronada amb garlandes per una de les matrones que encara no hagués perdut el marit.
Mater Matuta va ser identificada pels romans amb Leucòtea, una deessa marina de la mitologia grega, segons es desprèn dels rituals coneguts. La llegenda sobre Ino, la personificació mortal de Leucòtea, explicaria el fet que s'adorés Mater Matuta amb l'acompanyament dels fills de les germanes, i l'expulsió violenta d'una esclava.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Matralia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 4 juny 2022].
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, V, 19; 33, 27
* ↑ Ovidi. Fastos, VI, 475
* ↑ Plutarc. Αίτια Ρωμαϊκά - Quaestiones Romanae, 267
* ↑ Tertul·lià. De Monogamia, C, 17
# Factor de creixement de l'endoteli vascular

El factor de creixement de l'endoteli vascular (abreviat en català com a FCEV, o en anglès com VEGF) és una proteïna senyalitzadora implicada en la vasculogènesi (formació de novo del sistema circulatori embrionari) i en l'angiogènesi (creixement de vasos sanguinis provinents de vasos preexistents). Com el seu propi nom indica, les accions de l'FCEV han estat estudiades en les cèl·lules de l'endoteli vascular, encara que també té efectes sobre altres tipus cel·lulars (per exemple, estimula la migració de monòcits/macròfags, neurones, cèl·lules epitelials renals i cèl·lules tumorals). In vitro, s'ha demostrat que l'FCEV estimula la divisió i la migració de cèl·lules endotelials. L'FCEV també és un vasodilatador i incrementa la permeabilitat vascular; originalment rebia el nom de factor de permeabilitat vascular (en anglès vascular permeability factor).

## Classificació

El terme FCEV generalment s'utilitza per referir-se a FCEV-A (tot i que també hi ha FCEV-B, -C, -D i PlGF), ja que és la forma més abundant. FCEV-A engloba diverses proteïnes pertanyents a dues famílies, resultats de l'splicing alternatiu de l'ARNm d'un únic gen d'FCEV amb 8 exons. Les dues famílies diferents es nomenen d'acord amb el lloc d'entroncament de l'exó terminal. Si s'uneix en l'extrem proximal es denomina FCEV$_{xxx}$ i si ho fa a l'extrem distal es denomina FCEV$_{xxx}$b. El fet de tenir o no aquest últim axó fa que la proteïna sigui capaç o no d'activar el receptor. D'aquesta manera FCEV$_{xxx}$ permet la interacció amb Neuropilin i l'activació del receptor mentre FCEV$_{xxx}$b no ho fa i actua com a competidor.

## Aplicacions clíniques

En aquells casos en els quals les artèries coronàries presenten estenosis avançades, la qual cosa possibilita l'aparició d'angina de pit o en casos més greus isquèmies que poden comportar infarts, s'obre la possibilitat d'emprar l'FCEV amb la finalitat de formar nous vasos sanguinis a partir d'altres de preexistents, la qual cosa permet una aportació major de nutrients i substàncies vitals i d'aquesta manera es redueix la sobrecàrrega que sofreix el cor a causa de l'alta demanda d'esforç i poca oferta de nutrients essencials.
Això ha permès reduir la dependència de medicaments antianginosos i vasodilatadors coronaris.

## Teràpies antiFCEV

El seu ús terapèutic s'aplica al càncer, degut al fet que l'FCEV es troba relacionat amb l'angiogènesi, un procés necessari per al creixement dels tumors, s'han desenvolupat anticossos-monoclonals antiFCEV amb la finalitat d'impedir l'acció de l'FCEV. Aquests anticossos s'uneixen específicament a l'FCEV circulant i n'impedeixen la seva acció. D'aquesta manera es bloqueja la formació de vasos sanguinis i per tant, es priva al tumor de l'aport necessari de nutrients per al seu creixement i així s'impedeix la proliferació cel·lular i el seu creixement.
De la mateixa manera, tractaments antiFCEV també s'empren per tractar malalties de la retina en que vasos sanguinis creixen dins l'ull, com per exemple en degeneració macular o retinopatia diabètica.

## Referències

* ↑ Consulta feta a Termcat. 2023.
# Esfinx del til·ler

L'esfinx del til·ler (Mimas tiliae) és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels esfíngids (Sphingidae) àmpliament distribuïda a la regió Paleàrtica, incloent-hi la península Ibèrica. L'eruga s'alimenta principalment de les fulles dels til·lers.

## Descripció
### Imago

Envergadura alar d'entre 60 i 80 mm. Espècie molt variable. Cos gris verdós; tòrax amb tres franges verticals, una central i dues laterals més gruixudes, de color verd oliva, que acaben al cap, del mateix color. Ales anteriors de diverses tonalitats grisoses i en alguns exemplars rosades, amb una franja horitzontal irregular verda oliva fosca. Ales posteriors marronoses clares amb una franja submarginal gruixuda fosca i una de marginal marró. La forma brunnea substitueix els colors verdosos per marronosos. Marges de les ales irregulars, imitant una fulla.
* Eruga a punt de pupar
* Mimas tiliae ♂
* Mimas tiliae ♂ △
* Mimas tiliae ♀
* Mimas tiliae ♀ △

### Eruga

Entre 55 i 65 mm de longitud. Cos verd o verd-blavós clapejat de blanc-groguenc amb 7 ratlles diagonals grogues o blanques, l'última acaba en una cua, blava per dalt i rosada i groga per baix, típica dels esfíngids. Alguns exemplars tenen taques rogenques al cantó de cada ratlla. Crida l'atenció la protuberància rugosa groga que té al segment 13, darrere de la cua. Crida l'atenció la forma del seu cap, triangular, que diferencia inconfusiblement aquesta espècie d'altres de la mateixa família. Quan està a punt de crisalidar, l'eruga canvia de color i adquireix tons rosats.

## Distribució i hàbitat

Es pot trobar per gran part de la regió Paleàrtica, des de la península Ibèrica a la Xina. A la península Ibèrica es troba sobretot a la franja septentrional. Principalment boscs amb til·lers, tot i que també es pot trobar en jardins i zones aïllades amb presència de la planta nutrícia. L'eruga s'alimenta sobretot de Tilia; també pot fer´ho de Prunus, Betula, Alnus glutinosa, Alnus incana i Ulmus glabra.

## Període de vol i hibernació

A la península Ibèrica vola generalment en dues generacions, la primera entre abril i juny i la segona entre agost i setembre. A regions més fredes, vola en una única generació estival. Hibernació com a pupa en una cambra subterrània.

## Costums

L'adult presenta una espiritrompa atrofiada, cosa que impossibilita la seva alimentació, això fa que els imagos només puguin viure uns pocs dies. Normalment els ous es ponen individualment o en parelles.

## Referències

* ↑ «esfinx | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 maig 2024].
* 1 2 «Security check». [Consulta: 23 maig 2024].
* Helgard Reichholf-Riehm, 1985. Mariposas. Editorial Blume. ISBN 84-7031-555-2.
* D.J. Carter & B. Hagreaves, 1987. Guía de Campo de las Orugas de las Mariposas y Polillas de España y de Europa. Ediciones Omega. ISBN 84-282-0798-4.
* P.C. Rougeot & P. Viette. Guía de Campo de las Mariposas Nocturnas de Europa y Norte de África. ISBN 84-282-0567-1.

## Enllaços externs

* Sphingidae of Western Palaearctic (anglès)
* UK Moths (anglès)
* Biodiversidad Virtual (castellà)
# Eleccions legislatives noruegues de 1921

Les eleccions legislatives noruegues de 1921 se celebraren el 24 d'octubre per a renovar els 150 membres del Storting, el parlament de Noruega. Els més votats foren la coalició de conservadors i esquerra liberal, però no tenia majoria i es formà un govern de coalició dirigit pel cap dels liberals Otto Albert Blehr, qui detingué el càrrec de primer ministre de Noruega.

## Suports

| Diari | Partit recolzat |
| Jarlsberg og Laurvigs Amtstidende | Partit Conservador |
| Jarlsberg og Laurvigs Amtstidende | Partit d'Esquerra Liberal |
| Folkets Dagblad | Partit Laborista |
| Sunnmørsposten | Partit Liberal |

## Resultats

Escons :
| Partits | # | % | # | ± |
| Partit Conservador (Høyre) | 301,372 | 33.31 | 42 / 150 | 2 |
| Partit d'Esquerra Liberal (Frisinnede Venstre) | 301,372 | 33.31 | 15 / 150 | 5 |
| Partit Laborista Noruec (Det norske Arbeiderparti) | 192,616 | 21.29 | 29 / 150 | 11 |
| Partit Liberal (Venstre) | 181,989 | 20.12 | 37 / 150 | 14 |
| Partit dels Agricultors (Landmandsforbundet) | 118,657 | 13.12 | 17 / 150 | 14 |
| Partit Socialdemòcrata Laborista de Noruega (Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti) | 83,629 | 9.24 | 8 / 150 | Nou |
| Partit Popular Radical (Det Radikale Folkeparti) | 22,970 | 2.54 | 2 / 150 | 1 |
| Total | 100% | 100% | 150 | 150 |

## Referències

* ↑ Elections in Europe: a data handbook. 1. ed. Baden-Baden: Nomos Verl.-Ges, 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
* ↑ «Nasjonalbiblioteket». [Consulta: 16 febrer 2024].
* ↑ «Nasjonalbiblioteket». [Consulta: 16 febrer 2024].
* ↑ «Nasjonalbiblioteket». [Consulta: 16 febrer 2024].

## Enllaços externs

* (noruec) Statistisk Sentralbyrå
# Periyar

El Periyar és un riu de Kerala, Índia, el més llarg de l'estat amb 244 km. Abasteix d'aigua les principals ciutats.
Neix als Ghats Occidentals i corre al nord pel Parc Nacional del Periyar fins al Llac Periyar una reserva artificial d'aigua de 55 km² creada el 1895 quan es va construir una presa de la qual l'aigua és desviada del llac cap al riu Vaigai a Tamil Nadu per un túnel que creua els Ghats. Des del llac el riu segueix al nord-oest fins al llac Vembanad i després desaigua a la mar d'Aràbia prop de Kondugalur. A Alwaye el riu es divideix en dues branques, la principal seguint cap a Pallipur i la segona, al sud, subdividida al seu torn en dues branques a Varanpulai, una que es perd a l'estuari entre nombrosos canals i una altra que segueix més al sud fins al llac Tripunathorai on desaigua.
Afluents principals són el Sherdoni, Muthirapuzha, el Mullayar (Mallai), el Cheruthoni, el Perinjankutti (Peringakotai), Mudrapalli, Kundanpara i el Edamala (Eddamalai).
La presa de Idukki, és la segona més gran del món de doble curvatura parabòlica i petit arc, i la primera d'Àsia. Produeix 780 Mw d'electricitat.
El riu està greument contaminant pels abocaments industrials.

## Enllaços externs

* Periyar confluència de cultures Arxivat 2009-06-07 a Wayback Machine.
* Kerala Hill stations Arxivat 2019-12-28 a Wayback Machine.
# Puig Barbolí

El Puig Barbolí és una muntanya de 311 metres que es troba al municipi de Bonastre, a la comarca catalana del Baix Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya