OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Correcció de color

Correcció de color és el conjunt d'operacions i tècniques per a esmenar els defectes de color en una pel·lícula, en una fotografia o en una impressió de material gràfic.
En aquestes operacions es fan servir uns filtres que permeten ajustar la intensitat del color de la llum a la de la pel·lícula, si les diferències són mínimes o per disminuir la quantitat de verd, blau o vermell a fi de modificar l'equilibri del color d'una escena i donar-li continuïtat.
L'objectiu és aconseguir un perfil d'imatge amb una aparença consistent a partir de la qual després s'hi puguin aplicar els canvis que donin al vídeo l'estil desitjat.
En el cas de les pel·lícules o vídeos professionals s'acostuma a gravar amb un perfil anomenat logarítmic. Aquest és un perfil pla, és a dir pot contrastat, que reté una major quantitat d'informació a les ombres i les altes llums. Al conservar aquesta informació es té una major flexibilitat a l'hora de corregir la il·luminació i el color dels plans en postproducció i també permet optar a un ventall més ampli de decisions creatives de graduació de color.
En el cas de les pel·lícules o altres muntatges, per tal que tots els vídeos flueixin entre si, han de compartir un estil de color similar: contrast, llum, paleta de colors... L'acció de coincidir els colors és una mescla entre la correcció de color i la gradació de color. En aquest pas s'utilitzen LUTs per identificar un esquema de colors primaris i fer coincidir cada pla amb aquest esquema.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.127. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 27 novembre 2014].
* 1 2 RBG, Rubén. «Claves para dominar RAW, LOG y otros perfiles de imagen» (en castellà), 16-10-2021. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «Dynamic Range in Video - Adobe». [Consulta: 4 desembre 2024].
# Coserevá

El coserevá (del guaraní, kosereva) és un tipus de confitat tradicional paraguaià que s'obté cuinant repetidament la closca de la taronja agra en aigua, per a posteriorment continuar la cocció en melassa. El 2018, la Direcció Nacional de Propietat Intel·lectual (DINAPI) va declarar el coserevá part del patrimoni gastronòmic culinari del Paraguai.
Amb la taronja agra (coneguda localment com a apepu, en guaraní) com a matèria primera, el coserevá es converteix en unes darreries agredolces i semiàcides, que normalment se serveix soles o amb formatge tendre.

## Origen

La paraula «coserevá» prové del terme guaraní kosereva, una derivació guaranítica de la paraula castellana conserva. Hi ha evidència documental segons les quals els conqueridors espanyols que van viure al Paraguai (període històric entre els segles XVI i XIX) conservaven els cítrics bullint-los en melassa.

## Referències

* ↑ «Coserevá | Diccionari Glosbe Català-Guaraní». Glosbe. [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Gómez Silgueira, Ana María. «Kosereva, un postre típico paraguayo para probar hoy mismo» (en castellà). ABC Color, 27-05-2022. [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Instituto Superior de Educación (Paraguay). Ñe'ẽmyesakãha: diccionario lexicológico Guaraní-Guaraní (en guaraní), 2004, p. 105. ISBN 978-99925-865-0-1.
* ↑ «Cucina del Paraguay» (en italià). Fartice. [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Ruiz Nestosa, Pilar. Andante con variaciones: el peregrinaje de mis recuerdos (en castellà). Ediciones Criterio, 2007, p. 45.
* ↑ «Incluyen 51 platos típicos en lista de patrimonio gastronómico paraguayo» (en castellà). La Nación (Paraguai), 07-05-2018. [Consulta: 18 agost 2024].
* 1 2 Todini, Kristina. «Kosereva» (en espanyol europeu). 196 Flavors, 24-09-2018. [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ «Campaña para aprovechar la naranja hái plantea un postre: el kosereva» (en castellà). Diario HOY (Paraguai), 31-05-2018. [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Folklore americano (en castellà). Instituto Panamericano de Geografia e Historia, 1969.
* ↑ Estudios filológicos (en castellà). Facultad de Filosofía y Letras, Universidad Austral de Chile, 1986, p. 18 [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ CEADUC. Revista Estudios Paraguayos Vol. 36 - N 1 - Junio de 2018 (en castellà). CEADUC, 2018-06-30, p. 146 [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Vargas, Nona. «Platos típicos de Paraguay: una sabrosa fusión de culturas» (en castellà). Eju, 03-09-2017. [Consulta: 18 agost 2024].
# Creu de s'Abeurador

La Creu de s'Abeurador és una creu de terme d'Andratx (Mallorca) situada a la plaça des Pou, damunt d'un dels pous públics més antics del poble. Està declarada Bé d'Interès Cultural.
Està documentada des del segle XVI, senyalitzant el camí reial a Calvià, l'accés a la parròquia i el barri des Pou Amunt. El 1578 va ser objecte d'un saqueig. Només conserva el capitell barroc original coronat per una creueria neogòtica del segle XIX, que presenta a la Mare de Déu al costat sud i a Jesús crucificat al costat nord. El 2022 va ser restaurada.

## Referències

* 1 2 «Creu de s'Abeurador». Visit Andratx.
* 1 2 «Patrimoni d’Andratx restaurará la histórica Creu de s'Abeurador». Vilaandratx.com, 28-09-2022.
* ↑ «Creu de l'Abeurador». Wow Mallorca. Consell de Mallorca.
# Creu de terme de Madrona

La creu de terme de Madrona és una creu de terme situada al camí ral que connecta el castell de Madrona amb la nova església parroquial de Sant Pere de Madrona, al municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès).
És una creu de 5 m d'alçada de capitell octogonal on hi ha esculpits vuit apòstols. Al damunt s'alça la creu on hi ha Jesucrist clavat a la creu i a sobre el colom eucarístic, i al revers, la figura de la Mare de Déu i a sobre l'àliga de l'evangeli de Sant Joan. L'original, força degradada, és una obra del segle XV d'estil gòtic flamíger exposada a l'església de Madrona. Tota l’estructura descansa damunt d’un sòcol esglaonat de pedra amb tres graons, a sobre del qual hi ha una base quadrada de pedra, formada per dos blocs monolítics.
El 2011, fou col·locada una rèplica de l'original creu de terme al mateix lloc.

## Referències

* 1 2 «Madrona». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Creu de Madrona». Festacatalunya.cat.
* ↑ «Pinell col·loca una rèplica de la creu de terme». Regió 7, 18-02-2011.
# Creu de terme de les Muntanyes

La Creu de terme de les Muntanyes, o Creu de la Torre de Fontaubella, és una creu de terme de Falset (Priorat), situada al sud-est de la població, al camí de les Muntanyes.

## Descripció

Aquesta creu de terme es troba elevada sobre un promontori de pedres i terra. La creu, pròpiament dita, presenta els quatre braços de les mateixes dimensions amb tres cercles als seus extrems. La creu es sustenta sobre un pedestal octogonal decorat amb elements vegetals i l'escut de la vila, representat per una torre i dos falçs a cada costat. El pilar cilíndric és de ciment.

## Història

Va ser aixecada de nou per la família Bové Llebaria el 20 de març de 2004.

## Referències

* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les Creus al Vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 171. ISBN 84-7304-083-X.
* 1 2 3 «Creu de terme de les Muntanyes». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Creu dels Set Braços

La Creu dels Set Braços és una creu de terme situada al camí ral que va de Canillo a Meritxell (Andorra).

## Descripció

És una creu de pedra, d'estil gòtic, tallada el 1447, tal com està inscrit a la pedra. Probablement marcava el límit territorial entre Prats i Canillo. En una cara hi ha Jesús crucificat del qual, malgrat les dimensions reduïdes, l'artista anònim va esculpir ben marcadament els dits de les mans i dels peus i els trets de la cara. A l'altra cara hi ha esculpida la Mare de Déu. Té un pedestal baix, sobreposat a una pedra horitzontal i arrodonida que cobreix una petita fornícula, on els vianants dipositaven els rams de flors boscanes.

## Història

La documentació fotogràfica certifica que el 1916 la creu tenia totes les extremitats. Es desconeix quan va perdre la setena. El 1990 Patrimoni Artístic Nacional d'Andorra la va restaurar, mantenint el braç trencat, i la va traslladar al Comú. Al lloc original s'hi col·locà una còpia. Es creu que el trencament del braç es devia produir per la caiguda de la creu, doncs abans de la restauració estava apedaçada amb unes aparatoses grapes de ferro que evitaven que es desllorigués. El 2010 la còpia va ser vandalitzada, quedant trencada en molts fragments. L'any següent Patrimoni la va reconstruir.

## Llegenda

La llegenda explica que set amics de Prats van voler gastar una broma a un noi del poble, que tenia molta por del dimoni. Li van demanar d'anar a buscar vi a l'hostal de Canillo, i li van donar una escopeta carregada sense que ell ho sabés amb farina en lloc de pólvora, i quan va arribar a Canillo el bon hostaler, que es va adonar que aquella arma estava descarregada, li va canviar la farina per pólvora de veritat. El noi va enfilar cap a Prats i en arribar a la creu, quan ja era de nit, li va sortir al pas un individu –en realitat, un dels seus amigots– i, és clar, va disparar. En arribar a Prats cridava que havia mort el dimoni. Els seus amics van començar a riure, van anar cap a la creu i van descobrir el cos inert del dimoni, que era el del setè amic. Per aquest motiu la creu hauria perdut un dels braços.

## Condecoració

El 2022 el Govern del Principat d'Andorra va crear la condecoració de més alt rang del Principat, la Creu dels Set Braços, en referència a la creu de terme. El 2024 es va aprovar el reglament que regula la seva aplicació. En les insígnies que es concedeixen (collar, medalló i passador) hi figura representada la creu de terme.

## Referències

* 1 2 3 «Com es fabrica una llegenda». Diari Bondia, 19-12-2023.
* ↑ «Creu dels Set Braços». flickr, 02-09-2016.
* ↑ «Llei 12/2022, del 12 de maig, de protocol i cerimonial.». Butlletí Oficial del Principat d’Andorra, 01-06-2022.
* ↑ «Decret 221/2024, del 29-5-2024, d’aprovació del Reglament de la Creu dels Set Braços». Butlletí Oficial del Principat d’Andorra, 05-06-2024.
# Crida per la Terra

Crida per la Terra fou un partit polític català que, durant la seva curta existència, es va definir com a independentista, ecologista i d'esquerres.
La formació tenia com a origen el manifest Crida a la Unitat Popular: per la terra, el treball i la dignitat!, publicat el maig de 2010 i signat per alguns regidors de la CUP, entre d'altres. Al juliol, el partit es constituïa amb el nom Crida per la Terra, amb el qual tenia previst presentar-se a les eleccions del 2010 en coalició amb Alternativa Verda i Revolta Global, i posteriorment amb Reagrupament i Solidaritat Catalana. A l'octubre, la formació trencava les negociacions amb Reagrupament, plantejant-se llavors un pacte amb SI o concórrer a les eleccions en solitari. Finalment, Crida per la Terra va decidir no presentar-s'hi, i va desaparèixer poc després.
Entre les personalitats que donaren suport a la formació hi havia Agustí Barrera, Josep Dalmau i Pep Riera.

## Referències

* 1 2 «Presentació d'una candidatura per la Unitat Popular». Llibertat.cat, 06-05-2010 [Consulta: 12 gener 2024].
* 1 2 «Manifest». Crida per la Terra. Arxivat de l'original el 14 de maig 2010. [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ «La Crida a la Unitat Popular es presentarà a les eleccions com a "Crida per la Terra"». Llibertat.cat, 13-07-2010 [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ «Crida per la Terra, nova marca de la candidatura independentista i ecologista». Nació Digital, 13-07-2010 [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ «Es constitueix "Crida per la Terra", un nou partit ecoindependentista i d'esquerres». Món Sostenible, 17-07-2010 [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ Sallés, Quico. «Crida per la Terra, pica l'ullet a Solidaritat Catalana i Coalició Sí». Llibertat Digital, 29-07-2010 [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ Tedó, Xavi. «Crida per la Terra trenca les negociacions amb Rcat». Nació Digital, 05-10-2010 [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ Aguilera, Gemma. «Primer test per a la nova oferta política» ( PDF). El Temps, 12-10-2010, pàg. 22.
* ↑ Tedó, Xavi. «Crida per la Terra abandona la cursa electoral». Nació Digital, 22-10-2010 [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ «Crida per la Terra fa els primers passos». VilaWeb, 28-07-2010 [Consulta: 12 gener 2024].

## Enllaços externs

* Pàgina web de Crida a la Unitat Popular a Wayback Machine (archived 30-10-2010)
# Crims al Bàltic: La fabricant d'àngels

Crims al Bàltic: La fabricant d'àngels (títol original en alemany, Der Usedom-Krimi: Engelmacher) és un telefilm de la sèrie de pel·lícules de ficció criminal Crims al Bàltic. Va ser produïda per a Das Erste per Razor Film Production en nom d'ARD Degeto i NDR. La tercera entrega de la sèrie es va emetre per primera vegada el 10 de novembre de 2016, quan va ser seguida per 5,9 milions d'espectadors a Alemanya, la qual cosa corresponia a una quota d'audiència dek 18,4%. S'ha doblat al català central per a TV3, que va emetre'l el 26 de novembre de 2023.
La pel·lícula es va rodar del 13 de juliol de 2015 al 10 d'agost de 2015 principalment a l'illa d'Usedom i a Berlín.

## Sinopsi

Després de l'incident greu, la Julia retorna a casa abans de completar la seva rehabilitació i, sense perdre temps, es reintegra a la feina. Jadwiga, la jove polonesa que treballa amb la Sophie, la filla de la Julia, ha desaparegut. El seu company, en Christoph, és un fervent cregut que lidera una protesta davant d'una clínica d'avortaments on exerceix la doctora Kaminska, una ginecòloga polonesa que anteriorment va mantenir una relació amb el difunt marit de la Karin, la mare de la Julia. De manera sorprenent, la doctora apareix morta. El dia anterior, havia tingut una trobada amb la Karin, ja amb un historial d'haver mort el seu marit. Aquesta última és detinguda com a principal sospitosa.

## Repartiment

* Katrin Sass com a Karin Lassow
* Lisa Maria Potthoff com a Julia Thiel
* Peter Schneider com a Stefan Thiel
* Emma Bading com a Sophie Thiel
* Max Hopp com a Dr. Brunner
* Rainer Sellien com a Holm Brendel
* Franziska Wulf com a Jasmin Dierwald
* Merlin Rose com a Christoph Dierwald
* Magdalena Boczarska com a Malgorzata Kaminska
* Rüdiger Klink com a Konstantin Fischer
* Olga Kalicka com a Jadwiga Gryn
* Claudia Hübschmann com a infermera
* Laura Heich com a terapeuta esportiva
* Annika Pin com el cap de policia Pin

## Referències

* ↑ «Engelmacher - Der Usedom-Krimi» (en alemany). [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ «Engelmacher – Der Usedom-Krimi - Filmkritik - Film» (en alemany). TV Spielfilm. [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ Manuel Weis. «Primetime-Check Donnerstag, 10. November 2016».
* 1 2 «Crims al Bàltic - T1xC3 - La fabricant d'àngels». 3Cat. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ Der Usedom-Krimi: Engelmacher a crew united
# Cristina Rita Larrucea

Cristina Rita Larrucea (Maó, 8 de febrer de 1955) és una historiadora, arqueòloga i política menorquina, diputada al Parlament de les Illes Balears en la VII i VIII Legislatures.
El 1977 es llicencià en història antiga i prehistòria a la Universitat de Barcelona, on el 1983 va presentar la seva tesina sobre les necròpolis romanes de Maó. El 2000 va obtenir el màster en museologia i gestió de patrimoni cultural de la Universitat de Barcelona.
El 1982 va entrar a treballar com a auxiliar al Museu de Menorca fins al 1990, quan s'incorporà com a arqueòloga del Consell Insular de Menorca. El 2000 fou nomenada cap del Servei de Patrimoni Històric del Consell Insular de Menorca.
Militant del PSIB-PSOE, a les eleccions municipals espanyoles de 1991 i 1995 fou escollida regidora de l'ajuntament de Maó i en 1993 fou nomenada tinenta de batlle d'afers socials. El 1999 tornà a la seva feina al Consell Insular fins al 2007, en què fou escollida diputada a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2007 i 2011. De 2013 a 2015 fou vicepresidenta de la comissió d'assumptes socials i drets humans del Parlament Balear i portaveu del Grup socialista en matèria d'educació i igualtat.
Després de tornar a la feina, es va jubilar l'any 2019 i el gener de 2020 va ser nomenada presidenta del Consell Científic de l'Institut Menorquí d’Estudis, centre que havia contribuït a crear i del Consell Científic del qual havia estat vocal en dues etapes diferents, entre 1990 i 1993, i del 2008 al 2014. Deixà el càrrec el febrer de 2024.

## Referències

* 1 2 3 López Gual, Miquel. «Cristina Rita Larrucea. La representació política menorquina en les institucions democràtiques». Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 14 desembre 2024].
* 1 2 3 «Rita Larrucea, Cristina». Xarxa de Biblioteques de Menorca. Consell Insular de Menorca. [Consulta: 14 desembre 2024].
* 1 2 Pons de Rosa, Isaac. «Cristina Rita, elegida presidenta del Consell Científic de l'IME» (en castellà). Menorca, 12-02-2020. [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ Nuevas caras en los sillones del Parlament, Diario de Mallorca, 23 de maig de 2011
* ↑ Fitxa del Parlament Balear
* ↑ Atienza, Rubén P. «Cristina Rita deja el cargo de presidenta científica del IME» (en castellà), 07-02-2024. [Consulta: 14 desembre 2024].

## Enllaços externs

* «Obra de Cristina Rita Larrucea» a Dialnet.
# Csaba Köves

Csaba Köves (Budapest, 27 d'octubre de 1966) és un tirador d'esgrima hongarès, ja retirat, especialista en sabre, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1992 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Barcelona, on va disputar dues proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla de plata en la prova del sabre per equips, mentre en la del sabre individual fou onzè. Quatre anys més tard, als Jocs d'Atlanta, va tornar a disputar dues proves del programa d'esgrima. Guanyà una nova medalla de plata en la prova del sabre per equips, mentre en la del sabre individual fou divuitè. El 2000, a Sydney, disputà els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics. Fou cinquè en la prova del sabre per equips, mentre en la del sabre individual fou onzè.
En el seu palmarès també destaquen sis medalles al Campionat del Món d'esgrima, dues d'or, dues de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1990 i 1997; dues medalles a les Universíades, una de plata i una de bronze, entre el 1991 i el 1993; i una medalla de plata al Campionat d'Europa d'esgrima de 1993.

## Referències

* ↑ «After twenty-eight years, the men's sword team wins a silver medal» (en anglès). Civilek Info, 31-07-2024. [Consulta: 5 agost 2024].
* 1 2 «Olympedia – Csaba Köves». [Consulta: 24 juliol 2024].
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 24 juliol 2024].
# Cultura Cochise

La Cultura Cochise és una cultura paleoamericana desenvolupada a Arizona i Nou Mèxic, vora el llac Cochise, avui dia un desert anomenat Playa Willcox. Datada entre el 7000 i 4000 aC. És una cultura de desert, contactant amb els de Clovis i Folsom, basada en la recol·lecció de plantes senglars i la cacera, amb algunes mostres d'agricultura incipient. Es dividia en tres períodes:
* Sulphur Springs (6000-4000 aC) caracteritzada per pedres tallades per a moldre llavor senglar i algunes rascletes, però no hi ha ganivets, talles o punxes de fletxa, encara que hi ha restes animals que indiquen que hi havia cacera.
* Chiricahua (4000-500 aC) apareixen punxes de fletxa, cosa que indica augment de l'interès per la cacera i primitiva forma de moresc que indica els principis de la grangeria.
* San Pedro (500 aC-100) les pedres laborades són substituïdes per morter i apareixen cases en clots fetes de pals i terra. Primera terrissa entre els mogollon-apatxe.

## Referències

* ↑ «Cochise culture | Native American, Southwest US, Archaeology | Britannica» (en anglès). [Consulta: 13 octubre 2024].
* 1 2 3 4 «Cultura Cochise». [Consulta: 13 octubre 2024].

## Bibliografia

* Cordell, Linda S. (1984). Prehistory of the Southwest. New York: Academic Press.
* Fagan, Brian M. (2000). Ancient North America: The archaeology of a continent (3rd ed.). New York: Thames and Hudson.
* Irwin-Williams, Cynthia. (1979). Post-pleistocene archeology, 7000-2000 B.C. In A. Ortiz (Ed.), Handbook of North American Indians: Southwest (Vol. 9, pp. 31-42). Washington, D.C.: Smithsonian Institution.
# Cándido Buldain

Antonio Cándido Buldain Erice (Larráinzar, Navarra, 1865 - Sigüenza, 1905) fou organista i mestre de capella.
Va a adquirir els seus coneixements musicals a l'Acadèmia Municipal de la Música de Pamplona. Durant els anys 1882 i 1885 va a ser organista a San Miguel de Leiza. Al març d'aquell mateix any va passar a treballar a Peralta. Al 1896 va opositar per a la plaça de mestre de capella a la catedral de Sigüenza, època on ja exercia com a organista de l'Església Pontifical de Madrid, des de 1895.
En aquesta oposició va derrotar a cinc adversaris: Bernabé Mingote, organista de Tarassona; Felipe Cristóbal López, professor de música del Col·legi d'Orfes de la Guerra de Guadalajara; Calixto Salvador Lozano Martínez, de Molina de Aragón; Tomás Castejón, organista del Sant Sepulcre de Calataiud i Manuel Herrera de la Falç, mestre de capella de la catedral d'Àvila.
Es conserven obres seves al fons musical Teodoro Echegoyen (TEch) ubicat a l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa.

## Referències

* ↑ Abaunza Martínez, Fernando Diccionario de músicos vascos, 2017, pàg. 118.
* ↑ «Este sábado en la Catedral de Siguenza, 'Música para el Culto de Santa Librada'». Guadanews.es, 22-09-2018.
* ↑ Obres de Claudio Buldain a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya.(en català) Consultat el 3 de novembre de 2023.
# Cèfids

Els cèfids (Cephidae) són una petita família d'himenòpters del subordre dels símfits (Symphyta) que conté unes 160 espècies en 21 gèneres. Són l'única família actual de la superfamília dels cefoïdeus (Cephoidea).
La majoria d'espècies es troben a l'Hemisferi Nord, especialment a Euràsia. Les larves fan galeries a diverses plantes, especialment poàcies, però de vegades en altres plantes, arbusts o arbres. Unes poques són plagues dels cereals, com Cephus cinctus, que ataca els grans de blat.

## Referències

* 1 2 Aguiar, Alexandre P.; Deans, Andrew R.; Engel, Michael S.; Forshage, Mattias; Huber, John T. «Order Hymenoptera. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal Biodiversity: An Outline of Higher-level Classification and Survey of Taxonomic Richness (Addenda 2013)». Zootaxa, 3703, 1, 30-08-2013, pàg. 51. DOI: 10.11646/zootaxa.3703.1.12. ISSN: 1175-5334.
* ↑ «Cephidae» (en anglès). GBIF. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Family Cephidae - Stem Sawflies» (en anglès). Bug guide. [Consulta: 26 març 2022].