# Simfonia núm. 2 (Xostakóvitx)

La Simfonia núm. 2 en si major, op. 14, subtitulada A l'Octubre, per a orquestra i cor mixt, fou composta per Dmitri Xostakóvitx per al 10è aniversari de la Revolució d'Octubre. Va ser estrenada per l'Orquestra Filharmònica de Leningrad i el cor de l'Acadèmia sota la direcció de Nikolai Malkó, el 5 de novembre de 1927 a Leningrad. El text és d'Aleksandr Bezimenski i fou una Comissió Estatal per a les celebracions del desè aniversari de la Revolució d'Octubre - subtitulada Proletaris del món, uniu-vos!. Jörg Morgener. Va ser guardonada amb un accèssit a la millor composició per a les celebracions d'aquest desè aniversari (el premi va quedar desert).
L'obra va ser molt aplaudida i el compositor va ser cridat quatre vegades a l'escenari. Però l'èxit es va apagar ràpidament i Xostakóvitx va rebutjar aquesta simfonia primerenca, no és clar si per motius musicals o polítics. Aviat va caure en l'oblit, per culpa del cada vegad més conservador Estat soviètic, fins que va ressorgir als anys 60 després de la mort de Stalin.
Després de l'estrena, Xostakóvitx va fer algunes revisions a la partitura, i aquesta versió final es va interpretar per primera vegada més tard a Moscou el mateix any sota la batuta de Konstantín Saràdjev.
Xostakóvitx va tornar a tractar més tard els esdeveniments de la Revolució d'Octubre en la seva Dotzena Simfonia, subtitulada L'any 1917.

## Estructura

La simfonia és un treball experimental breu (uns 20 minuts) en un sol moviment; dins d'aquest moviment hi ha quatre seccions, la darrera de les quals inclou un cor. En una desviació marcada de la seva Primera Simfonia, Xostakóvitx va compondre la Segona d'una manera gestual i geomètrica "música sense estructura emocional", amb la intenció de reflectir patrons de parla i moviments físics en un estil neorealista. Aquesta elecció pot haver estat influenciada almenys parcialment per la teoria de la biomecànica de Vsévolod Meierhold.
* Largo
    Pensades per retratar el caos primordial del qual va sorgir l'ordre, les veus instrumentals es fusionen en aquesta polifonia de 13 veus, com impulsos alliberats del buit. Això es considerava Klangflächenmusik (composició del grup) abans que el terme fos encunyat oficialment.
* = 152
    Un episodi meditatiu que Xostakóvitx va descriure com la "mort d'un nen" (carta a Boleslav Iavorski) assassinat a l'avinguda Nevski.
* Poco meno mosso. Allegro molto.
* Chorus: "A l'Octubre"
    El final coral de l'obra estableix un text d'Aleksandr Bezimenski elogiant Lenin i la revolució d'octubre.
Xostakóvitx va posar molt més èmfasi en la textura en aquesta obra que en el material temàtic. Afegeix ràpidament sonoritats i capes de so d'una manera semblant a l'expressionisme abstracte en lloc de centrar-se en la claredat contrapuntística. Tot i que gran part de la simfonia consisteix, en conseqüència, en efectes de so més que en música, l'obra posseeix una vitalitat inqüestionable i incorpora els elements bàsics del llenguatge musical que va utilitzar en la resta de la seva carrera.

## Visió general

La Segona i Tercera Simfonia de Xostakóvitx han estat sovint criticades per incongruències en les seves seccions orquestrals experimentals i, més convencionalment, pels finals corals agitprop. A la Unió Soviètica es consideraven experiments, i des dels temps de Stalin el terme "experiment" no es considerava positiu. Molt més tard, Xostakóvitx va admetre que de les seves 15 simfonies, "dues, suposo, són completament insatisfactòries, això és la Segona i la Tercera". També va rebutjar la seva primera escriptura experimental en general com a "esforç erroni per l'originalitat" [el cicle de piano Aforismes] i "malalties dels infants" [la Segona i la Tercera Simfonia].
La Segona Simfonia va rebre l'encàrrec d'incloure un poema d'Alexander Bezymensky, que glorificava el paper de Lenin en la lluita del proletariat amb un estil rimbombant. El culte a Lenin, imposat des dels nivells més alts del Partit, va créixer a proporcions gegantines en els anys immediatament posteriors a la seva mort. L'obra es va titular inicialment "A l'octubre". Es va referir com un poema simfònic i una dedicatòria simfònica a l'Octubre. Es va convertir en A l'Octubre, una dedicatòria simfònica quan l'obra es va publicar el 1927. Només va ser coneguda com a "simfonia" molt més tard.

### L'esperit d'Octubre

Durant la dècada de 1920 a Rússia, "Octubre" es referia a l'esperit de la Revolució, que era un nou món de llibertat i companyonia que arribava políticament des del centre cap a l'esquerra. La idea política més propera a aquest concepte va ser la doctrina trotskista de la "revolució permanent".

### Composició

Xostakóvitx va rebre l'encàrrec de Lev Shuglin, un bolxevic i cap del Departament de Propaganda de l'Editorial Estatal de Música (Muzsektor), per escriure una gran obra orquestral amb un final coral anomenat Dedicació a l'Octubre per celebrar el 10è aniversari de la Revolució d'Octubre
Una part del problema que va tenir Xostakóvitx a l'hora d'escriure la simfonia va ser que la gent esperava una successora de la seva Primera Simfonia, i ell ja no creia en escriure amb el mateix estil compositiu. També tenia altres projectes cap als quals volia dirigir la seva atenció com més aviat millor, i la Primera Simfonia li havia costat gairebé un any a escriure.
Com va resultar, el departament de propaganda del Comissariat per a la Il·lustració, Agitotdel, encarregava regularment obres d'un sol moviment sobre temes d'actualitat. Aquestes obres sovint presentaven melodies revolucionàries i empraven invariablement textos cantats per aclarir el significat requerit. A més, a causa de l'orientació no musical del públic potencial, no s'esperava que aquestes peces duressin més de 15 o 20 minuts com a màxim.
Tot i que Xostakóvitx havia estat encarregat per Muzsektor en lloc d'Agitotdel i, per tant, s'esperava que produís una composició de música abstracta en lloc d'una peça de propaganda, escriure una simfonia agitprop breu semblava resoldre tots els problemes de Xostakóvitx. Una obra així era del tot adequada per a l'ocasió per a la qual s'estava escrivint. També seria impossible que Muzsektor ho rebutgés, i se li garantia almenys una mica de premsa amistosa. També va evitar el problema estilístic de produir una seqüela de la Primera Simfonia alhora que va obrir la porta a experimentar amb efectes orquestrals en una línia completament nova. El més important per a Xostakóvitx, la peça va trigar poc a compondre's, cosa que li va permetre tornar a altres projectes al més aviat possible.
La secció coral va posar un problema especial al compositor. Xostakóvitx va dir a Iavorski confidencialment: "Estic component el cor amb molta dificultat. Les paraules!!!!" Solomon Volkov va dir d'això que "un està temptat simplement de tallar-lo amb unes tisores".

### Recepció

A Occident, els oients van apreciar la secció orquestral però no l'emotivitat coral que va seguir. Si bé alguns crítics soviètics la van aclamar en el moment de l'estrena, la Segona Simfonia no va aconseguir un èxit durador.

## Instrumentació
### Vent fusta

* Piccolo
* Flautes 1 i 2
* Oboès 1 i 2
* Corn anglès
* Clarinets 1 i 2 en Si bemoll
* Clarinet baix
* Fagots 1 i 2

### Vent metall

* Trompes 1, 2, 3 i 4
* Trompetes 1, 2 i 3 en Do
* Trombons 1, 2 i 3
* Tuba

### Percussió

* Timbales
* Pandereta
* Caixa
* Triangle
* Plat
* Bombo
* Tambor tenor
* Tam-tam
* Xilòfon

### Altres

* Piano
* Cor

### Corda

* Violins primers
* Violins segons
* Violes
* Violoncels
* Contrabaixos

## Enregistraments notables

Els enregistraments notables d'aquesta simfonia inclouen:
| Cor | Orquestra | Director | Companyia discogràfica | Any de gravació | Format | Font |
| Cantors ambrosians | Reial Filharmònica | John McCarthy / Morton Gould | | 1969 | Vinil | Nominada al Grammy |
| Cor de la RSFSR | Orquestra Filharmònica de Moscou | Kiríl·l Kondraixin | Melodia | 1972 | CD | arkivmusic.com |
| Cor Filharmònic de Londres | Orquestra Filharmònica de Londres | Bernard Haitink | Decca Records | 1981 | CD | arkivmusic.com |
| Cor Acadèmic Republicà | Orquestra Simfònica del Ministeri de Cultura de l'URSS | Guennadi Rojdéstvenski | Melodia | 1984 | CD | arkivmusic.com |
| Cor del Festival de Brighton | Reial Orquestra Filharmònica | Vladímir Aixkenazi | Decca Records | 1992 | CD | arkivmusic.com |
| London Voices | Orquestra Simfònica de Londres | Mstislav Rostropóvitx | Teldec | 1993 | CD | arkivmusic.com |
| Cor de la ràdio bavaresa | Orquestra Simfònica de la Ràdio de Baviera | Mariss Jansons | Clàssics EMI | 1994 | CD | arkivmusic.com |
| Cor WDR | Orquestra Simfònica WDR Colònia | Rudolf Barxai | Clàssics brillants | 1995 | CD | arkivmusic.com |
| Cor Filharmònica de Praga | Orquestra Simfònica de Praga | Maksim Xostakóvitx | Suprafon | 2006 | CD | arkivmusic.com |
| Cor Mariinsky | Orquestra del Teatre Mariinsky | Valeri Guérguiev | Mariinski | 2010 | SACD | arkivmusic.com |

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. [Consulta: 21 juny 2023].
* ↑ Spratte, Ulrich Ressenya del disc amb Ladislav Slovák dirigint la Czecho-Slovak Radio Symphony Orchestra. Naxos, 1992.
* ↑ Laurel E Fay, Shostakovich: A Life
* ↑ MacDonald, 1990, p. 49.
* 1 2 3 Feuchtner 1994, p. 8.
* 1 2 MacDonald, 1990, p. 50.
* ↑ "Una mica menys remenat"
* ↑ Shostakovich-Glikman 1993, p. 278.
* ↑ Schwarz 1980, p. 266.
* ↑ Maes, 2002, p. 261.
* ↑ Volkov, 2004, p. 64.
* ↑ Fay, 2000, p. 40.
* ↑ MacDonald, 1990, p. 46.
* ↑ Volkov, 2004, p. 60.
* ↑ MacDonald, 1990, p. 48.
* ↑ MacDonald, 1990, p. 48–49.
* ↑ Shostakovich-Bobykina 2000, p. 115.
* ↑ Volkov, 2004, p. 70.
* ↑ Schwarz 1980, p. 264.
* ↑ «APPENDIX A THE INSTRUMENTATION OF SHOSTAKOVICH'S FIFTEEN SYMPHONIES». [Consulta: 11 abril 2019].
* ↑ «Grammy Awards 1969». Awards and Shows. [Consulta: 6 desembre 2022].

## Fonts
### Llibres

* Fay, Laurel E. Shostakovich: A Life. New York: Oxford University Press, 2000. ISBN 0-19-513438-9.
* Grove, Sir George. «Dmitri Shostakovich». A: Stanley Sadie. The New Grove Dictionary of Music and Musicians. XVII: Schütz-Spinto. London, United Kingdom: Macmillan Publishers, 1980, p. 264, 266. ISBN 0-333-23111-2. OCLC 5676891.
* MacDonald, Ian. The New Shostakovich. Boston: Northeastern University Press, 1990, p. 46, 48–50. ISBN 1-55553-089-3. OCLC 22856574.
* Maes, Francis. A History of Russian Music: From Kamarinskaya to Babi Yar. Berkeley, California: University of California Press, 2002, p. 261. ISBN 0-520-21815-9. OCLC 46678246. «Originally published as Geschiedenis van de Russiche muziek: Van Kamarinskaja tot Babi Jar, Uitgeverij SUN, Nijmegen, 1996»
* Shostakovich, Dmitri Dmitriyevich; Glikman, Isaak Davidovitch. Pisʹma k drugu (en rus). Moscow, Russia: DSCH, 1993, p. 278. ISBN 5-85285-231-7. OCLC 490559096.
** Shostakovich, Dmitri Dmitriyevich; Glikman, Isaak Davidovitch. Story of a Friendship: The Letters of Dmitry Shostakovich to Isaak Glikman, 1941–1975. London, United Kingdom: Faber and Faber, 2001. ISBN 0-571-20982-3. OCLC 231905283.
* Shostakovich, Dmitri Dmitriyevich; Bobykina, I. Pisʹma k drugu (en rus). Moscow, Russia: DSCH, 1993, p. 115. ISBN 5-85285-231-7. OCLC 490559096.
* Volkov, Solomon. Shostakovich and Stalin: The Extraordinary Relationship Between the Great Composer and the Brutal Dictator. New York: Knopf, 2004, p. 60, 62, 64, 70. ISBN 0-520-21815-9. OCLC 54768325.
** Volkov, Solomon. Шостакович и Сталин : художник и царь (Shostakovich i Stalin : khudozhnik i t︠s︡arʹ) (en rus). Moscow, Russia: ЭКСМО, 2004 (Dialogi o kulʹture). ISBN 5-699-06614-4. OCLC 56899020.

### Enregistraments

* Feuchtner, Bernd (1994). Album notes for Shostakovich: Symphonies Nos. 2 & 3. Hamburg, Alemanya: Teldec.
** Dmitri Shostakovich: Symphonies Nos. 2 & 3 – Mstislav Rostropovich a Allmusic. Consulta el 16 setembre 2011.
* Gakkel, Leonid (2010). Album notes for Shostakovich: Symphonies Nos. 2 & 11. Saint Petersburg, Russia: Mariinsky.
** Shostakovich: Symphonies Nos. 2 & 11 – Valery Gergiev a Allmusic. Consulta el 16 setembre 2011.