OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# JCDecaux

JCDecaux és una empresa multinacional francesa centrada en la publicitat exterior. D'ençà del 2016 és la corporació més gran del seu sector al món amb anuncis a 140.000 parades d'autobús i 145 aeroports. L'empresa té la seu a Neuilly-sur-Seine. JCDecaux opera a més de 75 països dels cinc continents i el 77,9% dels seus ingressos anuals de prové de fora de França.

## Història

Va ser fundada l'any 1964 a Lió per Jean-Claude Decaux que va dirigir l'empresa fins a l'any 2000. Al llarg dels anys s'ha expandit mitjançant l'adquisició d'empreses publicitàries més petites a diversos països.
L'any 2013, la publicitat exterior en mitjans i infraestructures de transport va representar el 37,9% dels seus ingressos. JCDecaux també ha implementat sistemes de lloguer de bicicletes en diverses ciutats europees, com per exemple el Valenbisi a la ciutat de València el 2010.

## Referències

* 1 2 «Jean-Claude Decaux & family» (en anglès). Forbes. [Consulta: 29 agost 2024].
* 1 2 «Annual Report / The JCDecaux group / Home - JCDecaux». Arxivat de l'original el 2016-10-04. [Consulta: 24 setembre 2016].
* ↑ Gaffney, Andrea (en anglès) Berkeley Planning Journal, 22, 1, 2009. DOI: 10.5070/BP32215366.
* ↑ «Cyclocity cities». Cyclocity, 09-07-2013. [Consulta: 4 maig 2014].
* ↑ «Anticorrupción investiga los contratos de Valenbisi» (en castellà), 04-05-2017. [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ «Compromís critica que el equipo de Catalá beneficia a la concesionaria de Valenbisi sin mejora para usuarios» (en castellà), 27-08-2024. [Consulta: 22 novembre 2024].
# Brahmspreis

El Brahms-Preis o Premi Brahms és una distinció honorífica alemanya instaurada per la Brahms-Gesellschaft Schleswig-Holstein (trad.: Societat Johannes Brahms de Slesvig-Holstein) el 1988. Comprèn un premi de 10.000 euros, amb el qual la societat vol reconèixer cada any un/a artista o una iniciativa que mantingui viu l'heretatge cultural de Johannes Brahms.

## Premiats

* 1988: Leonard Bernstein i l'Orquestra Filharmònica de Viena
* 1990: Yehudi Menuhin, violinista i director d'orquestra
* 1993: Lisa Smirnova, pianista
* 1994: Philharmonie der Nationen
* 1995: Hanno Müller-Brachmann, baix-baríton
* 1996: Els professors Renate i Kurt Hofmann del Brahms-Institut de Lübeck
* 1997: Detlef Kraus, pianista
* 1998: Dietrich Fischer-Dieskau, baríton
* 1999: Stephan Genz, baríton
* 2000: Christian Tetzlaff, violinista
* 2001: Sabine Meyer, clarinetista
* 2002: Thomanerchor (Leipzig)
* 2003: Manfred Sihle-Wissel, escultor
* 2004: Lars Vogt, pianista
* 2005: Dresdner Kreuzchor
* 2006: Musikhochschule Lübeck i el seu Brahms-Institut
* 2007: Thomas Quasthoff, baríton
* 2008: Simone Young i els Philharmoniker Hamburg
* 2009: Gerhard Oppitz
* 2010: El càrrec de recerca de l'edició completa de Johannes Brahms a la Universitat de Kiel
* 2011: Anne-Sophie Mutter
* 2012: Fauré Quartett, quartet amb piano
* 2013: Matthias Janz i el Flensburger Bach-Chor
* 2014: Benjamin Moser, pianista, i Johannes Moser, violoncel·lista
* 2115: Thomas Hengelbrock, director d'orquestra
* 2016: Christoph Eschenbach, pianista i director d'orquestra
* 2017: Herbert Blomstedt, director d'orquestra.
* 2018: Christiane Karg, soprano.
* 2019: Pieter Wispelwey, violoncel·lista, i Paolo Giacometti, pianista
* 2020: Midori, violinist
* 2023: de and the Madrigalchor Kiel
* 2024: Kent Nagano, conductor

## Referències

* 1 2 «Brahms-Preis» (en alemany). Online-Ausgabe des Handbuchs der Kulturpreise, 2013. [Consulta: 14 juny 2019].
* ↑ «Über den Brahmspreis» (en alemany). [Consulta: 15 març 2025].
* ↑ Brahms-Gesellschaft (18 May 2017). "Brahms-Preis für Dirigenten Herbert Blomstedt" (en de). Nota de premsa.
* ↑ shz.de (3 November 2017). "Sopranistin Christiane Karg bekommt Brahms-Preis 2018" (en de). Nota de premsa.
* ↑ (29 November 2018). "'Brahms-Preis 2019' geht an Künstler aus den Niederlanden" (en de). Nota de premsa.
* ↑ dpa «"Brahms-Preis 2020" geht an japanische Geigerin Midori» (en alemany). neue musikzeitung. dpa [Regensburg], 22-11-2019.
* ↑ «News – 10. Febr. 2023 – Brahms-Gesellschaft Schleswig-Holstein verleiht Brahms-Preis 2023» (en alemany). miz.org, 10-02-2023. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Brahms-Preis der Brahms-Gesellschaft Schleswig-Holstein für Friederike Woebcken – neue musikzeitung» (en alemany). nmz. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Aktuell Englisch» (en alemany). Madrigalchor Kiel. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Preisträger 2024» (en alemany). Brahms-Gesellschaft Schleswig-Holstein e.V., 08-07-2024. [Consulta: 20 setembre 2024].
* ↑ «Brahms-Preisverleihung 2024 an Kent Nagano» (en alemany). Büsum an der Nordsee, 16-04-2024. [Consulta: 20 setembre 2024].
# JS Estonia Tallinn

El JS Estonia Tallinn fou un club de futbol estonià de la ciutat de Tallinn.

## Història

Va ser fundat el novembre de 1930. El nom del club s'inspirà en el Austria Viena i Hungária Budapest, i els seus colors foren samarreta blava. Guanyà cinc lligues nacionals durant els anys 30. Es dissolgué el 1944.

## Temporades

| Temporada | Lliga | Pos | PJ | PG | PE | PP | GF | GC | DG | Pts | Màxim golejador | Màxim golejador |
| 1931 | 2 | — | 1 | 0 | 0 | 1 | 2 | 3 | −1 | — | N/A | |
| 1932 | 2 | 1 | 3 | 2 | 1 | 0 | 8 | 2 | 6 | 5 | N/A | |
| 1933 | 1 | 2 | 10 | 7 | 1 | 2 | 35 | 10 | 25 | 15 | Heinrich Uukkivi | 9 |
| 1934 | 1 | 1 | 10 | 7 | 3 | 0 | 22 | 3 | 19 | 17 | Eduard Ellman-Eelma | 5 |
| 1935 | 1 | 1 | 7 | 6 | 1 | 0 | 26 | 3 | 23 | 13 | Valter Mäng | 7 |
| 1936 | 1 | 1 | 14 | 11 | 1 | 2 | 60 | 15 | 45 | 23 | Nikolai Linberg | 21 |
| 1937-38 | 1 | 1 | 14 | 10 | 2 | 2 | 51 | 17 | 34 | 22 | Heinrich Uukkivi | 12 |
| 1938-39 | 1 | 1 | 14 | 11 | 1 | 2 | 40 | 11 | 29 | 23 | Richard Kuremaa | 8 |
| 1939-40 | 1 | 2 | 14 | 9 | 4 | 1 | 39 | 14 | 25 | 21 | Nikolai Linberg | 15 |

## Palmarès

* Lliga estoniana de futbol: (2)
** 1934, 1935, 1936, 1937-38, 1938-39

## Referències

* ↑ Schwede, Indrek. Eesti jalgpalli ajalugu II osa. Eesti Jalgpalli Liit, 2024, p. 146–147, 242–243.
* ↑ «Kas lagunewad suurseltsid? "Estonia" loomine päewakorral.». Uudisleht, 08-11-1930.
* ↑ «Palliilma suur üllatus – jalgpalliselts Estonia.». Päewaleht, 29-02-1928.
* ↑ Luik, Margus. Estonian Football 100 years. ML Agency, p. 268. ISBN 978-9949-18-257-2.
* ↑ «Estonia - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Estonia 1931-40». [Consulta: 21 juliol 2009].
# Orgull LGBT

L'orgull LGBT o orgull gai és un moviment social que fomenta que lesbianes, gais, bisexuals, i transsexuals (LGBT) haurien d'estar orgullosos de la seva orientació sexual i identitat de gènere. El moviment té tres premisses principals: que la gent hauria d'estar orgullosa de la seva identitat d'orientació sexual i de gènere, que la diversitat és un do, i que l'orientació sexual i identitat de gènere són inherents i no poden ser alterats intencionalment. L'ús de l'abreujada orgull gai i orgull s'han convertit en unes expressions i una inclusió en taquigrafia principal emprada per tots els individus en les diferents comunitats LGBT. El 1977, encara en plena transició democràtica el Front d'Alliberament Gai de Catalunya va organitzar la primera manifestació d'orgull gai de la península Ibèrica, a la qual van participar entre 4 i 5.000 persones.
Cal també recordar que l'any 1933 tingué lloc a Barcelona la marxa de les Carolines en la que segons l'escriptor Jean Genet una comitiva formada per les Carolines, joves transvestitsts de la zona, varen desfilar per l'Avinguda del Paral·lel fins a arribar a Les Rambles, on dipositaran un ram de flors en el lloc on hi hagué els urinaris públics freqüentats pel col·lectiu, coneguts com les vespasianes.

## Referències

* ↑ A critical introduction to queer theory Nikki Sullivan, NYU Press, 2003. ISBN 0-8147-9841-1 i ISBN 9780814798416
* ↑ Sexual orientation and human rights: Point/Counterpoins, Philosophers Debate Contemporary Issues Laurence Thomas, Michael E. Levin, Rowman & Littlefield, 1999, ISBN 0-8476-8770-8 i ISBN 9780847687701
* ↑ «Gay and Lesbian History Month» (PDF). www.bates.ctc.edu. Arxivat de l'original el 2007-08-08. [Consulta: 31 juliol 2007].
* ↑ Martínez, Ramón. Lo nuestro sí que es mundial. Una introducción a la historia del movimiento LGBT en España. Egales, 2017, p. 67. ISBN 978-84-17319-00-7. OCLC 1252862632.

## Vegeu també

* Dia Internacional de l'Orgull LGBT
* Orgull de Madrid
# Jabat

Jabat, també Jabwot (en marshallès: Jebat) és una illa de l'oceà Pacífic que forma un districte legislatiu de la cadena Ralik de les Illes Marshall. Té una superfície terrestre de tan sols 0,6 km², amb una llargada màxima d'1,2 quilòmetres. Es troba a 12 quilòmetres de l'atol Ailinglaplap. A diferència de la majoria de les altres illes de les illes Marshall, Jabat és una illa rocosa, més que un atol de corall, encara que està envoltada d'esculls de corall d'aigües poc profundes que s'estenen durant diversos quilòmetres més enllà de l'escull exterior cap al nord i al sud. Segons el cens del 2021 la població de l'atol de Namu era de 75 habitants.

## Història

El primer albirament documentar de Jabat va ser pel navegant espanyol Alonso de Arellano el 8 de gener de 1565 a bord del patatxo San Lucas.
L'Imperi Alemany va reclamar Jabat juntament amb la resta de les Illes Marshall el 1885. Després de la Primera Guerra Mundial va quedar sota el Mandat de les Illes del Pacífic de l'Imperi Japonès. A la fi de la Segona Guerra Mundial va quedar sota el control dels Estats Units com a part del Territori en Fideïcomís de les Illes del Pacífic fins al 1986, quan les illes Marshall van aconseguir la seva independència.

## Referències

* 1 2 Churchill, William «Germany's Lost Pacific Empire». Geographical Review, vol. 10, 2, 1920, pàg. 84. JSTOR: 207706.
* ↑ «Marshall Islands - Jabwot», 23-12-2010. Arxivat de l'original el 2010-12-23. [Consulta: 16 abril 2024].
* ↑ «Republic of the Marshall Islands 2021 Census Report, Volume 1: Basic Tables and Administrative Report». Pacific Community (SPC): Statistics for Development Division. Pacific Community, 30-05-2023. Arxivat de l'original el 2023-09-27. [Consulta: 27 setembre 2023].
* ↑ Coello, Francisco "Conflicto hispano-alemán" Boletín de Sociedad Geográfica de Madrid, t.XIX. 2º semestre 1885, Madrid, p.288
* ↑ «Marshall Islands Municipalities». [Consulta: 10 novembre 2020].
# Jacint Berenguer i Casal

Jacint Berenguer i Casal (Escaldes-Engordany, 12 de juliol de 1944) és un advocat i historiador andorrà.

## Biografia

Llicenciat en Dret i en Humanitats, exercí la professió d'advocat fins a la seva jubilació (1966–2011).
El 1989 participà en la creació de la Fundació Rafael Benet, de la qual n'és secretari del seu patronat (1989–). És membre i secretari, també, del Patronat de la Fundació Institut Amatller d’Art Hispànic (2010–). Pertany, així mateix, al Patronat de la Fundació Xavier Nogués (2012–).
Formà part del Jurat dels Premis de Pintura del Cercle de les Arts i les Lletres de les Valls d’Andorra (1995–2005), així com dels patronats de les fundacions Apel·les Fenosa (1998–2024) i Salvador Alibau (2010–2021).
És acadèmic d'honor de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, de la qual, abans, havia estat membre corresponent per Andorra. Ha publicat diverses obres de recerca històrica i d'història de l'art.

## Selecció d'obres

* “Rafael Benet a Andorra”, Quaderns Rafael Benet, Fundació Rafael Benet, núm. 2, juny 1999
* Un estudi sobre Francesc Busquets i Mitjans, ed. d'autor, 2002
* «Deux vieux amis: Benet et Fenosa», Cahiers Fenosa, París, Association des Amis d’Apel·les Fenosa, 2007
* "Els oficials de l'exèrcit austriacista. El cas de Francesc Busquets i Mitjans", Pedralbes, Universitat de Barcelona, 2012, ISSN 0211-9587
* Francesc Busquets i Mitjans. Coronel d'Infanteria i exiliat austriacista, Rafael Dalmau editor, 2014, ISBN 978-84-232-0800-5
* «Rafael Benet i el patrimoni artístic andorrà. Unes reflexions crítico-històriques inèdites», Quaderns d’Estudis Andorrans, Andorra, Cercle de les Arts i les Lletres de les Valls d’Andorra, 2017
* "Uns fets transcendents en la vida de Teresa Amatller", dins Liber Amicorum a Francesc Fontbona, historiador de l'art, Departament de Cultura, Generalitat de Catalunya, 2019. ISBN 278-84-393-9859-2
* "Sobre la venda de les pintures de Sant Silvestre i Sant Gregori de Santa Coloma d'Andorra" (amb Mireia Berenguer), Butlletí XXXIII 2019, Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, 2020, ISSN 1133-0341
* "El periple de dues pintures romàniques andorranes. Noves aportacions" (amb Mireia Berenguer), Butlletí XXXVII 2023 Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, 2024, ISSN 1133-0341

## Referències

* 1 2 «Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear».
* ↑ «Els papers de Rafael Benet».
* ↑ «Fundació Institut Amatller d'Art Hispànic».
* ↑ «Fundació Xavier Nogués».
* 1 2 «Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi».
# Francesca Comencini

Francesca Comencini (Roma, 19 d'agost de 1961) és una directora de cinema i guionista italiana. Ha dirigit al voltant de quinze pel·lícules des de 1984, quan va debutar en la direcció amb la pel·lícula Pianoforte. La seva pel·lícula Le parole di mio pare va ser presentada al 54è Festival Internacional de Cinema de Canes de 2001. El 2012, la seva pel·lícula Un Giorno Speciale va ser seleccionada per competir pel Lleó d'Or a la 69a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Filmografia

* Pianoforte (1984)
* La lumière du lac (1988)
* Annabelle partagée (1991)
* Elsa Morante (1997)
* Le parole di mio padre (2001)
* Un altro mondo è possibile (2001)
* Carlo Giuliani, ragazzo (2002)
* Firenze, il nostro domani (2003)
* Mi piace lavorare - Mobbing (2004)
* Visions of Europe (2004)
* A casa nostra (2006)
* In fabbrica (2007)
* L'Aquila 2009 - Cinque registi tra le macerie (2009)
* Lo spazio bianco (2009)
* Un Giorno Speciale (2012)
* Gomorra - La serie (des del 2014) (sèrie de televisió)
* Amori che non sanno stare al mondo (2017)
* Django (sèrie de televisió) (també director creatiu) (2023)
* Il tempo che ci vuole (2024)

## Premis i distincions
### Festival Internacional de Cinema de Venècia

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1984 | Premio De Sica | Pianoforte | Guanyador |
| 2009 | Premi Francesco Pasinetti-Millor pel·lícula | Lo spazio bianco | Guanyador |
| 2009 | Premi FEDIC | Lo spazio bianco | Guanyador |
| 2009 | Premi Air For Film Fest | Lo spazio bianco | Guanyador |
| 2009 | Premi Gianni Astrei | Lo spazio bianco | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: The Words of My Father». festival-cannes.com. [Consulta: 2018].
* ↑ «Venezia 69». labiennale. Arxivat de l'original el 2012. [Consulta: 2018].
* ↑ «Premi 41. Mostra Internazionale del Cinema». sicvenezia.it. Arxivat de l'original el 2019-07-26. [Consulta: 1r abril 2018].
* ↑ «Collateral Awards of the 66th Venice Film Festival». labiennale.org. Arxivat de l'original el 2009-09-15. [Consulta: 24 abril 2018].
# Esteve Miralles Torner

Esteve Miralles Torner (Masquefa, 1964) és escriptor i traductor en llengua catalana. Llicenciat en Filologia Catalana (UB). És professor de la Universitat Ramon Llull (Facultat de Comunicació i Relacions internacionals Blanquerna) i de l'Aula d'Escriptura de Girona.
L'any 2001 va publicar la novel·la Núvols com (Edicions Proa), Premi Fundació Enciclopèdia Catalana de narrativa. El 2012 va guanyar el Premi Marian Vayreda de prosa narrativa amb el dietari Retrobar l'ànima (Empúries). Ha traduït al català, amb Ricard San Vicente, poesia d'Aleksandr Blok i Boris Pasternak. El 2023 li ha estat atorgat el Premi Ciutat de Barcelona en l'àmbit de literatura en llengua catalana.
De la seva obra poètica s'ha dit que és un exercici de virtuosisme,entre d'altres factors, per la creació d'una forma nova que anomena onzet, «formada per poesies d'onze versos d'onze síl·labes cadascun».

## Obres
### Poesia

* 2014 Com si tinguessis temps (Núvol)
* 2019 Ulls al bosc (EM/L'anacrònica)
* 2024 L'Estrany (LaBreu), inclou els dos llibres anteriors i un d'inèdit: Ara li és igual ser qui és.

### Narrativa

* 2022 El meu amic (Angle)
* 2001 Núvols.com (Proa)
* 2013 Retrobar l'ànima (Empúries). Premi Marian Vayreda

### Traduccions

* 2007 Eric Emannuel Schmitt, El llibertí.
* 2014 Aleksandr Blok, Venjança i altres poemes (Adesiara). Amb Ricard San Vicente
* 2020 Borís Pastenak. Quan escampi (Edicions de 1984). Amb Ricard San Vicente

### Assaig

* 2021 Narcís Comadira per Esteve Miralles

### Premis

* 2023. Premi Ciutat de Barcelona a la millor obra publicada el 2022 en l'àmbit de la literatura en llengua catalana

## Referències

* ↑ «Autors - Esteve Miralles Torner». Grup62. [Consulta: 5 octubre 2024].
* 1 2 francescviadel. «‘El meu amic’ d’Esteve Miralles: una metàfora sobre la desintegració moral del nostre temps». La Veu dels Llibres, 10-03-2023. [Consulta: 5 octubre 2024].
* ↑ «Miralles Torner, Esteve». Institució de les Lletres Catalanes (ILC). [Consulta: 13 juliol 2016].
* 1 2 «Esteve Miralles, premi Ciutat de Barcelona». El Punt Avui, 26-01-2023. [Consulta: 4 octubre 2024].
* ↑ Llavina, Jordi. «Un poeta virtuós i inclassificable anomenat Esteve Miralles». ARA, 17-05-2024. [Consulta: 5 octubre 2024].
* ↑ Vàzquez, Eva. «Esteve Miralles reuneix la seva poesia a 'L'Estrany'». E Punt Avui, 13-04-2024. [Consulta: 5 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Esteve Miralles Torner - Lloc web oficial
# Simfonia núm. 16 (Mozart)

La Simfonia núm. 16 en do major, K. 128, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el maig de 1772. Fou la primera de les tres simfonies compostes en aquesta època, amb setze anys. És una de les obres que va compondre a Salzburg després d'arribar del viatge d'Itàlia i abans de tornar a marxar. L'autògraf de la partitura es conserva en la Staatsbibliothek Preußischer Kulturbesitz de Berlín.
La simfonia té la instrumentació bàsica de dos oboès, dues trompes i corda. L'obra s'estructura segons l'esquema italià clàssic de la simfonia amb tres moviments:
* Allegro maestoso, en compàs 3/4.
* Andante grazioso, en compàs 2/4.
* Allegro, en compàs 6/8.
El primer moviment, en forma sonata, tot i tenir el compàs 3/4, a causa de la presència de tresets sembla un 9/8. Tanmateix, d'acord entra la segona part de l'exposició es mostra que el veritable compàs del moviment és 3/4. El desenvolupament és breu, però amb denses modulacions.
Els oboès i les trompes desapareixen en el segon moviment, també escrit en forma sonata, en el qual només intervenen els instruments de corda. Els instruments de vent es reincorporen, però, en el tercer moviment –en do major–, que és una alegre dansa composta en una forma de rondó alterada, amb una coda final.

## Referències

* 1 2 Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. X. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 16, K. 128: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Simfonia núm. 16: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Joctan

En el Gènesi, capítol desè, Joctan (en hebreu יָקְטָן בן-עֵבֶר Yāqtān ben Éver i en àrab قحطان بن هود Yāqtān ibn Hud) és el segon fill d'Éber, germà de Pèleg i pare de:
* Almodad
* Xèlef
* Hassàrmavet
* Jèrah
* Adoram
* Uzal
* Diclà
* Obal
* Abimael
* Saba
* Ofir
* Havilà
* Jobab, qui casà la seva filla petita Arida amb Issacar, fill del patriarca Jacob.
Les terres que ocupaven els seus descendents anaven des de Meixà fins a Sefar, a la muntanya oriental.

## Referències

* ↑ Gènesi, X, 25-28
* ↑ Primer llibre de les Cròniques, I, 19-23
# Èpsilon

Èpsilon és la cinquena lletra de l'alfabet grec. En majúscula: Ε; en minúscula: ε (o ϵ). Té un valor numèric de 5. En grec antic era una E breu, ja que hi havia una vocal llarga equivalent.
La lletra minúscula ε s'usa com a símbol de:
* El símbol de Levi-Civita en matemàtiques.
* La permitivitat d'un medi en física.
* Quantitats o paràmetres petits o que tendeixen cap al zero
* El símbol de pertinença en la teoria de conjunts (amb una variant gràfica més allargada)
* En AFI representa la vocal semioberta anterior no arrodonida, la E oberta.
Viccionari
# Giancarlo Cornaggia-Medici

Giancarlo Cornaggia-Medici (Milà, 16 de desembre de 1904 - Milà, 23 de novembre de 1970) fou un tirador d'esgrima italià, guanyador de cinc medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 16 de desembre de 1904 a la ciutat de Milà, població situada a la Llombardia, que en aquells moments formava part del Regne d'Itàlia i que avui dia forma part de la República Italiana. Va morir el 23 de novembre de 1970 a la seva residència de Milà.

## Carrera esportiva

Va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova per equips d'espasa. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 realitzats a Los Angeles (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova individual i fou medalla de plata en la prova per equips. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 realitzats a Berlín (Alemanya nazi) guanyà la medalla de plata en la prova per equips i fou medalla de bronze en la prova individual.
Al llarg de la seva carrera guanyà quatre medalles en el Campionat Internacional, precedent del Campionat del Món d'esgrima, entre elles dues medalles d'or.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Giancarlo Cornaggia-Medici». [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «Scheda Atleta». [Consulta: 10 febrer 2024].
# Quintet de corda núm. 2 (Brahms)

El Quintet de corda núm. 2 en sol major, Op. 111, és una obra de Johannes Brahms publicada l'any 1890. Se'l coneix com el Quintet Prater. Brahms va comentar que seria la seva darrera composició, to i que més tard encara va compondre diverses peces per a piano i les dues sonates per clarinet o per a viola i piano. L'estrena del Quintet fou a Viena l'11 de novembre de 1890 i va produir un important impacte.

## Anàlisi musical

L'obra consta de quatre moviments:
* Allegro non troppo ma con brio
* Adagio
* Un poco allegretto
* Vivace, ma non troppo
Com el primerenc Quintet de corda Op. 88, és un quintet amb viola, instrumentat per a dos violins, dues violes i violoncel. La interpretació de l'obra pot durar uns 26 minuts.
El primer moviment és en sol major i compàs 9/8. El tema inicial es presentat pel violoncel sol. La secció central és en sol menor, tot i que modula a nombroses tonalitats abans de retornar al sol major del final.
El segon moviment està en re menor i compàs 2/4. Comença amb un solo de viola acompanyat per violoncel fent pizzicato. Llavors un misteriós motiu trinat és presentat per la viola. Tots dos materials temàtics són interpretats pels diferents instruments i es desenvolupat, amb una secció que combina els motius en pizzicato inicial i el trinat. Hi ha una secció central tempestuosa que recorda el Quintet de corda de Schubert. Tot i que la tonalitat principal és re menor, acaba en un acord en re major.
El tercer moviment està en compàs 3/4 temps. Segueix la forma de minuet amb trio, i acaba amb una coda curta que utilitza el material musical i la tonalitat del trio en lloc del material del minuet. La "secció" de minuet està en sol menor i el trio en sol major.
El quart moviment està en sol major i compàs de 2/4. Mostra influències de la música hongaresa. El tema inicial interpretat per la primera viola és en si menor, i és copiat pel primer violí nou compassos més tard. Tanmateix, un nou tema en sol major, amb el caràcter de dansa, optimista, és presentat pel primer violí. Apareixen diferents materials temàtics són presentats en la secció de l'exposició, amb una part important de desenvolupament d'una fuga intensa. Després d'una recapitulació del material temàtic original, hi ha una gran escala d'unísons interpretada per tots els instruments just abans d'una coda en stringendo, en sol major.

## Referències

* ↑ Brahms va estar d'acord amb Kalbeck quan aquest li va suggerir que titulés el quintet com a Brahms en el Pratter. Vegeu Musgrave, p. 201.
* ↑ Swafford 1997, p. 568
* Musgrave, Michael. The Music of Brahms (en anglès). Clarendon Press, p. 340. ISBN 9780198164012.
* Musgrave, Michael. The Music of Brahms (en anglès). Clarendon Press, 1994, p. 340. ISBN 9780198164012.
* Streichquintett G-Dur op. 111 für 2 Violinen, 2 Violen und Violncello G-dur. Ed. Peters Nr 3905b. Leipzig, London, New York.