OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Domènec Alberich Olivé

Domènec Alberich Olivé (Reus 13 de març de 1890 - Reus? segle xx) va ser un pedagog català.
Era fill de Domènec Alberich Vilella, emblanquinador, que va ser regidor a l'ajuntament de Reus, i de Maria Olivé Raset, tots dos de Reus. Va estudiar magisteri a l'Escola Normal de Tarragona i l'any 1916 era professor numerari de Geografia a l'Escola Normal de Cadis. No va deixar els seus contactes amb Reus, ja que des de l'any 1919 al 1924 era col·laborador del setmanari reusenc El Consecuente, que defensava les idees del Partit Republicà Radical, partit al que va estar afiliat.
L'any 1921 va residir a Terol, ciutat on el 1922 va ser regidor i on havia anat a viure per haver guanyat una càtedra a l'Escola Normal de la ciutat. L'any 1923 va assistir com a delegat al Congrés d'Història del Regne d'Aragó, Catalunya i València que es va celebrar a la capital valenciana. L'any 1933, per concurs de mèrits van ser nomenats professors de l'Escola Normal de Sant Sebastià, ell com a titular de la càtedra de Paidologia, i la seva dona Maria Rivas Ayús titular de la càtedra d'Història.
Afiliat a Izquierda Republicana als inicis de la Guerra Civil, va tenir responsabilitats a la Junta d'Abastos de la ciutat. L'any 1937, quan l'exèrcit franquista va ocupar el País Basc va poder fugir a França amb la seva dona i els seus tres fills, i després va passar a Barcelona, on el Govern de la Generalitat el va nomenar professor a l'Escola Normal. Cap al final de la Guerra va marxar a Madrid, i de nou a França, exiliat. Va tornar el 1940, va ser detingut i jutjat a Pamplona pel «Tribunal de Responsabilidades Políticas», que el va condemnar a una multa i el va inhabilitar per quatre anys.
L'any 1947 era professor a l'Escola Normal de Vitòria, i el 1960 es va jubilar. Va tornar a Reus, on sembla que va morir en data indeterminada.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 40-41.
* ↑ «Reus». La Vanguardia, 24-08-1933. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Sentencia condenando a Domingo Alberich Olive, profesor de escuela, vecino de San Sebastián (Guipúzcoa),». Navarra Archivos. Gobierno de Navarra. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Disposiciones oficiales». Escuela Española, Año II, 341, 27-11-1947, pàg. 2. DOI: file:///Users/enric/Downloads/escuela-espanola-2044.pdf.
* ↑ «Resolución de la Dirección General de Enseñanza Primaria por la que se verifica corrida de escalas en el Profesorado numerario de Escuelas del Magisterio, por jubilación de don Domingo Alberich Olivé». B.O.E, 99, 25-04-1960, pàg. 5398. DOI: https://www.boe.es/diario_boe/txt.php?id=BOE-A-1960-6012.
# Lofòfor

El lofòfor és una estructura anatòmica amb forma de corona o de ferradura, que posseeix nombrosos tentacles recoberts de cilis que envolten la boca, però no l’anus, amb funcions tròfiques i respiratòries. El cilis vibren creant corrents d’aigua que atreuen les partícules en suspensió i aigua oxigenada fins a la boca.
El lofòfor es característic el clade dels lofoforats, que inclou els embrancaments dels braquiòpodes, els foronidis i els briozous. Pel que fa als entoproctes, en els quals la corona tentacular envolta també l'anus, han estat classificats tant dins com fora del lofoforats, per bé que els estudis en filogènia molecular els allunyen dels autèntics lofoforats, tot considerant que la seva corona tentacular no és un autèntic lofòfor.

## Referències

* ↑ Corbera, J., Emig, C. & Zabala, M. 1991. Els foronis i fains. Història Natural dels Països Catalans, 8.
* ↑ Marlétaz, Ferdinand; Peijnenburg, Katja T. C. A.; Goto, Taichiro; Satoh, Noriyuki; Rokhsar, Daniel S. «A new spiralian phylogeny places the enigmatic arrow worms among gnathiferans». Current Biology, 29, 2, 2019, pàg. 312–318.e3. DOI: 10.1016/j.cub.2018.11.042.
# L'incognita perseguita

L'incognita perseguita és una òpera en tres actes composta per Niccolò Piccinni sobre un llibret italià de Giuseppe Petrosellini. S'estrenà al Teatro San Samuele de Venècia el carnaval de 1764.
A Catalunya, s'estrenà el 1770 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/piccinni.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Concert per a piano núm. 2 (Saint-Saëns)

El Concert per a piano i orquestra núm. 2 en sol menor, op 22, fou compost per Camille Saint-Saëns el 1868. S'estrenà el 13 de maig de 1868 a la sala Pleyel de París sota la direcció d'Anton Rubinstein. És el més cèlebre dels cinc concerts per a aquest instrument de Saint-Saëns.

## Origen i context

Han estat pocs els músics tan precoços com el francès Saint-Saëns. Als dos anys i mig va començar les seves classes de música, als tres va fer la seva primera composició i als 10 anys es va presentar com a concertista a la prestigiosa Sala Pleyel a París. Paral·lelament als seus estudis musicals va desenvolupar un interès seriós i profund per les matemàtiques, la geologia, la mineralogia i la poesia. Però semblant caràcter multifacètic en el coneixement i precocitat en la música, contrasten amb una posició força conservadora en la creació. Per això les seves aportacions com a compositor s'ubiquen més en el camp de la revitalització de certs gèneres oblidats que a la invenció de noves formes i estils musicals.
Com cap altre francès de la seva època, Camille Saint-Saëns va escriure en tots els gèneres: simfonia, òpera, música de cambra, cançons, música religiosa, etc. Com a destre instrumentista va compondre peces de genuí virtuosisme tan cultivat i apreciat durant el segle xix. Part d'aquest interès per exhibir els dots dels intèrprets es mostra en les seves obres per a solistes, entre elles el Concert per a piano núm. 2.
Entre les anècdotes que envolten la composició d'aquest concert destaca l'amistat que Saint-Saëns tenia amb el pianista i director d'orquestra rus, Anton Rubinstein. Aquest concert és fruit de l'interès que Rubinstein tenia per presentar-se com a director a París. La iniciativa va motivar immediatament a Saint-Saëns i en gairebé tres setmanes va compondre el Concert per a presentar-lo a la Sala Pleyel, ell mateix com a pianista i Rubinstein com a director. No obstant això, l'obra no va ser ben rebuda. Segons sembla, la interpretació de Saint-Saëns no va ser prou neta. Malgrat això, aquest concert va entrar a la sèrie d'obres estàndards del repertori pianístic. Segons el mateix Rubinstein és una obra que "Ho té tot: audàcia i elegància, enlluernadora brillantor i temperament, a més, és bona música, encara que no exempta de certa banalitat."

## Estructura

El concert segueix la forma tradicional de tres moviments, però exhibeix més llibertat en la tria dels temps. Normalment, el primer moviment sol ser ràpid i el segon lent, però en aquest cas l'ordre s'inverteix.
* Andante sostenuto
* Allegro scherzando
* Presto

## Referències

* ↑ http://www.baxian.org.uk/music/romantic_piano_concerto/saint-saens.htm Arxivat 2014-05-28 a Wayback Machine. Dades a baxian.org.uk
# Rèquiem (Verdi)

La Missa de rèquiem (en italià Messa da Requiem), per a cor, veus solistes i orquestra, és una composició sacra de Giuseppe Verdi estrenada el 22 de maig de 1874 a San Marco de Milà. A Barcelona s'estrenà el 22 d'agost de 1875 al Gran Teatre del Liceu: en fou l'estrena a Espanya, i va dirigir-la el mestre Joan Goula i Soley.

## Origen i context

Després de l'èxit d'Aida, Verdi es va retirar durant un llarg període de la composició operística. No es va retenir, tanmateix, de compondre un altre tipus d'obres i la més important d'aquest període és la Missa de Rèquiem (normalment anomenada simplement Rèquiem).
De fet, pensava des de feia algun temps compondre'n una en col·laboració amb Gioachino Rossini (coneguda com la Missa de Rossini). La mort de Rossini el 1868 va impedir acabar-la. Verdi va quedar molt impressionat per la mort del seu compatriota Alessandro Manzoni, que es va produir el 1873. Manzoni, com Verdi, era molt compromès amb la unitat d'Itàlia duta a terme uns anys abans, compartint amb ell els valors típics del Risorgimento, la justícia i la llibertat. La seva mort, per tant, va suposar una oportunitat per fer realitat el vell projecte de compondre, aquesta vegada tota la missa.
El Libera me Domine el va obtenir de la Missa de Rossini. El rèquiem de Verdi es va oferir a la ciutat de Milà coincidint en el primer aniversari de la mort de Manzoni, el 22 de maig de 1874, a l'Església de San Marc de Milà. L'èxit va ser enorme i la fama de la composició va superar les fronteres nacionals.
En 1875 Verdi va fer una revisió de la porció denominada Liber scriptus.

## Subdivisió

* Requiem i Kyrie (quartet solista, cor)
* Dies Irae
** Dies Irae (tornada)
** Tuba Mirum (baix i cors)
** Mors stupebit (baix i cors)
** Liber scriptus, (mezzo-soprano, cor)
** Quid suma avaro (soprano, mezzo-soprano, tenor)
** Rex tremendae (solistes, cor)
** Recordare (soprano, mezzo-soprano)
** Ingemisco (tenor)
** Confutatis (baix, cors)
** Lacrymosa (solistes, cor)
* Domine Jesu (ofertorium) (solo)
* Sanctus (Doble cor)
* Agnus Dei (soprano, mezzo-soprano, cor)
* Lux Aeterna (mezzo-soprano, tenor, baix)
* Libera Me (soprano, cor)

## Referències

* ↑ «La Imprenta: diario de avisos, noticias y decretos. Any 1875, núm. 219, pàg. 4978», 22-08-1875. [Consulta: 21 maig 2020].
# I Lituani

I Lituani és una òpera en pròleg i tres actes composta per Amilcare Ponchielli sobre un llibret italià d'Antonio Ghislanzoni, basat en l'històric poema Konrad Wallenrod (1827) del poeta i patriota polonès Adam Mickiewicz. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 7 de març de 1874.

## Origen i context

Ponchielli sembla l'autor d'una sola òpera, La Gioconda que, des de la seva estrena i, malgrat les tremendes exigències vocals que imposa, segueix reapareixent en els escenaris. La seva carrera fins a aquesta consagració va ser laboriosa, ja que les seves primeres partitures no es van representar, o només van obtenir una acceptació local a la seva terra, Cremona, o van fracassar obertament. Només una reposició de I promessi sposi, basada en la novel·la homònima de Manzoni, va aconseguir el favor dels públics espectadors de Torí i Milà. Va ser llavors quan la Scala li va fer el seu primer encàrrec, I Lituani, estrenada el 1874 amb molt favorable acollida.
Ponchielli és, juntament amb Boito i Carlos Gomes, l'encarregat de clausurar l'herència verdiana en l'òpera i deixar oberta l'arribada del verisme. Fins i tot en alguns moments de la seva obra més afortunada s'hi esbossen les solucions de la recitació naturalista que va esplaiar Mascagni, Leoncavallo i altres iniciadors de la Nuova Scuola. Es pot afirmar de Ponchielli que, sent un custodi de la tradició romàntica tardana, no va ignorar que ja estava entrant en un nou moviment. Les seves solucions són vocalment sàvies i les seves rematades, d'efecte segur. Va ser un constructor minuciós i conscienciós, en qui sempre s'adverteix la presència de l'art nacional italià, és a dir d'un país amb una antiga memòria cultural i una recent realitat política.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2011-08-31. [Consulta: 21 juny 2011].
Òperes d'Amilcare Ponchielli :
I promessi sposi (1856)
I Lituani (1874)
La Gioconda (1876)
Il figliuol prodigo (1880)
Marion Delorme (1885)
I mori di Valenza (1914) :
# I promessi sposi (Ponchielli)

I promessi sposi és una òpera en quatre actes composta per Amilcare Ponchielli sobre un llibret italià de Giuseppe Aglio i Cesare Stradivari, basat en I promessi sposi d'Alessandro Manzoni. S'estrenà al Teatro della Concordia de Cremona el 30 d'agost de 1856.
El llibret i la partitura van ser revisats profundament diverses vegades, fins que es va tornar a estrenar amb gran èxit al Teatre Dal Verme de Milà el 4 de desembre de 1872. L'última i decisiva revisió fou confiada al llibretista Emilio Praga.

## Intèrprets i personatges de l'estrena

| Personaggio | Intèrprets (Cremona, 1856) Dir: Achille Marzorati | Intèrpret (Milano, 1872) Dir: Roberto Kuon |
| Don Rodrigo | Vito Orlandi | Augusto Brogi |
| L'Innominato | Cesare Nanni | Luigi Manfredi |
| Cardinale Federigo | | Giovanni Calcaterra |
| Signora di Monza | Annetta Heller | Eufemia Barlani Dini |
| Fra Cristoforo | | Marcello Junca |
| Lucia | Luigia Ponti Dell'Armi | Teresa Brambilla |
| Renzo | Agostino Dell'Armi | Giulio Olnar |
| Griso | | Giovanni Erfi |
| Nibbio | | Celestino Saccardi |
| Tonio | | Pietro Fabbri |

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2011-09-12. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ Gherardo Casaglia. «Première de "I promessi sposi"». AmadeusOnline.net - Almanacco. Arxivat de l'original el 13 d’abril 2014. [Consulta: 12 abril 2014].
* ↑ Gherardo Casaglia. «Prima rappresentazione de "I promessi sposi" (2ª versione)». AmadeusOnline.net - Almanacco. Arxivat de l'original el 12 d’abril 2014. [Consulta: 12 abril 2014].

## Bibliografia

* Antonio Polignano. «I promessi sposi». A: Piero Gelli. Dizionario dell'opera. Milà: Baldini&Castoldi, 1996. ISBN 88-8089-177-4.
Òperes d'Amilcare Ponchielli :
I promessi sposi (1856)
I Lituani (1874)
La Gioconda (1876)
Il figliuol prodigo (1880)
Marion Delorme (1885)
I mori di Valenza (1914) :
# Lettre de cachet

Una lettre de cachet era, durant l'Antic Règim a França, una carta per transmetre una ordre reial.
En un sentit general, es tractava carta tancada (per oposició a les cartes patents, és a dir obertes), tancada pel segell del secret. Eren lettres de cachet les cartes dirigides al Parlament de París per ordenar-li que registrés un edicte.
A partir del segle xviii, el sentit de l'expressió s'especialitzà, i la lettre de cachet passà a ser una ordre que privava de llibertat, que comportava l'empresonament, expulsió o desterrament d'algú. La carta s'originava en la justícia del rei, i curtcircuitava el sistema judicial ordinari. Les persones víctimes d'aquests document no eren jutjades, sinó que anaven directament a una presó estatal (La Bastilla), a la fortalesa de Vincennes, o al manicomi.
Hi havia tres tipus de càstig que podien ser decretats per una lettre de cachet:
* Detenció indefinida (per a boigs);
* un o dos anys de presó per als quals, en paraules del baró de Breteuil, "sense haver pertorbat l'ordre públic per delictes, sense haver fet res que els pogués exposar a la severitat de les penes pronunciades per la llei, es donen a excessos en llibertinatge, depravació i dissipació";
* "penes aflictives importants per a qui comenti actes violents o crims que afectin l'ordre i la seguretat pública i que la justícia, si en tenia coneixement, castigava amb penes (...) deshonroses per a les famílies. "

## Gran cachet i petit cachet

Una lettre de cachet podia ser enviada directament pel rei (carta de "gran cachet"); fou, típicament, el cas d'empresonaments polítics, com els de Voltaire o de Diderot.
També podia ser enviada a petició d'un particular (carta de "petit cachet"). Així, el mateix Voltaire sol·licità una lettre de cachet perquè una dona que escandalitzava el veïnat fos detinguda. El petit cachet estava dedicat teòricament a petits delictes, excloent crims, i se sol·licitava per a cinc categories principals:
* bogeria i irresponsabilitat;
* excessos juvenils;
* llibertinatge;
* matrimoni desigual (típicament entre la noblesa i el poble);
* delictes o crims més greus.
# Mary (Turkmenistan)

Mary és una ciutat de Turkmenistan, capital de la província de Mary. La seva població és d'aproximadament 123.000 habitants (1999).
La ciutat és un oasi al desert de Karakum, situat al riu Murghab.
Antigament s'anomenava Merv, Meru i Margiana, i formava part de la ruta de la Seda.

## Vegeu també

* Merv
* Gonur Tepe
# La luz verde

La luz verde és una sarsuela còmica en 1 acte, dividit en dos quadres i un intermedi, amb llibret de Fiacro Yrayzoz i música d'Amadeu Vives, estrenada al Teatro Apolo de Madrid, el 16 d'abril de 1899. A Barcelona va veure la llum per primera vegada, el 10 d'octubre del mateix any, al Teatre Eldorado.

## Referències

* ↑ https://onlinebooks.library.upenn.edu/webbin/book/lookupid?key=ha102854897
# El dúo de "La Africana"

El dúo de "La Africana" és una sarsuela en un acte, amb llibret de Miguel de Echagaray i música de Manuel Fernández Caballero, estrenada al Teatro Apolo de Madrid, el 13 de maig de 1893. L'acció passa en un assaig on una companyia d'òpera està preparant una representació musical.

## Enllaços externs

* http://desdesdr.blogspot.com/2009/08/el-duo-de-la-africana.html
# Francesca di Foix

Francesca di Foix és una òpera en un acte composta per Gaetano Donizetti sobre un llibret italià de Domenico Gilardoni. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols el 30 de maig de 1831.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/opern/francesca.html Arxivat 2011-09-11 a Wayback Machine.
Òperes de Gaetano Donizetti :
Il Pigmalione (1816)
Enrico di Borgogna (1818)
Pietro il grande (1819)
Zoraida di Granata (1822)
La zingara (1822)
Alfredo il grande (1823)
L'ajo nell'imbarazzo (1824)
Emilia di Liverpool (1824)
Alahor in Granata (1826)
Don Gregorio (1826)
Elvida (1826)
Gabriella di Vergy (1826)
Olivo e Pasquale (1827)
Otto mesi in due ore (1827)
Il borgomastro di Saardam (1827)
L'esule di Roma (1828)
Alina, regina di Golconda (1828)
Gianni di Calais (1828)
Il castello di Kenilworth (1829)
Il diluvio universale (1830)
Imelda de' Lambertazzi (1830)
Anna Bolena (1830)
Le convenienze ed inconvenienze teatrali (1831)
Gianni di Parigi (1831)
Francesca di Foix (1831)
Fausta (1832)
Ugo, conte di Parigi (1832)
L'elisir d'amore (1832)
Sancia di Castiglia (1832)
Il furioso all'isola di San Domingo (1833)
Parisina d'Este (1833)
Torquato Tasso (1833)
Lucrezia Borgia (1833)
Rosmonda d'Inghilterra (1834)
Gemma di Vergy (1834)
Marino Faliero (1835)
Maria Stuarda (1835)
Lucia di Lammermoor (1835)
Belisario (1836)
Il campanello (1836)
Betly, o La capanna svizzera (1836)
L'assedio di Calais (1836)
Roberto Devereux (1837)
Maria de Rudenz (1838)
Poliuto (1838)
Pia de' Tolomei (1838)
Le duc d'Albe (1839)
La fille du régiment (1840)
Les martyrs (1840)
La favorita (1840)
Adelia (1841)
Rita (1841)
Maria Padilla (1841)
Linda di Chamounix (1842)
Caterina Cornaro (1844)
Don Pasquale (1843)
Maria di Rohan (1843)
Dom Sébastien (1843) :
# Il proscritto

Il proscritto és una òpera en tres actes composta per Carl Otto Nicolai sobre un llibret italià de Gaetano Rossi. S'estrenà al Teatro alla Scala de Milà el 13 de març de 1841.
Interpretant el rol principal de la soprano la famosa Erminia Frezzolini.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/nicolai.html
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 464. (ISBN 84-7291-227-2)
# Monna Vanna

Monna Vanna és una òpera inacabada en un acte composta per Serguei Rakhmàninov sobre un llibret rus de Michail Slonov, basat en una obra de Maurice Maeterlinck. Fou composta el 1908 i s'estrenà a Saratoga Springs (Nova York) l'11 d'agost de 1984.
Rakhmàninov havia completat l'Acte I en una partitura vocal curta, amb acompanyament de piano, i després va demanar permís per donar al text un tractament de tres actes. No obstant això, un altre compositor, Henry Février, havia en aquells rebut els drets per posar música al text. Si hagués acabat la feina Rakhmàninov, no l'hauria pogut estrenar en els països europeus que havien signat tractats de drets d'autor sobre l'obra de Maeterlinck. Aquesta òpera només podia haver-se produït en països, com Rússia, que en aquella època no havien signat les lleis de copyright europeu. Al final, Rakhmàninov va abandonar continuar treballant en aquesta òpera i mai va escriure la partitura completa.
Anys després, a petició de Sophie Satin, la cunyada de Rakhmàninov, Igor Buketov va preparar una edició orquestrada per representar l'Acte I, que va dirigir en la seva estrena mundial amb l'Orquestra de Filadèlfia l'11 d'agost de 1984 a Saratoga, Nova York amb Tatiana Troyanos en el rol titular, Sherrill Milnes com a Guido, i John Alexander com a pare de Guido. 3 També va fer el primer enregistrament de l'obra, amb l'Orquestra Simfònica d'Islàndia.

## Referències

* ↑ Detalls a operone.de
* ↑ Geoffrey Norris, "Tantalising torso". The Musical Times, 133(1792), p. 302 (1992).
* ↑ «classicalcdreview.com». Arxivat de l'original el 2008-10-01. [Consulta: 29 desembre 2012].
* ↑ Will Crutchfield, "Rachmaninoff's Monna Vanna Fragment". New York Times, 13 d'agost de 1984
# Error aleatori

En enginyeria i estadística, un error aleatori, també anomenat error indeterminat, és un error que no es pot predir en cap mesura. És causat per factors que no (o no podem) controlar. S'evidencia quant al realitzar anàlisis repetitius d'una mateixa mostra s'obtenen resultats que oscil·len al voltant d'un valor central. Té la mateixa probabilitat de ser positiu o negatiu, sempre hi és present i no es pot corregir.
A mesura que augmenta el nombre de repeticions, l'efecte d'aquests errors tendeix a disminuir, ja que la seva naturalesa aleatòria fa que es compensin els uns als altres.
Els errors aleatoris sovint apareixen quant els instruments són portats al seu límit. Per exemple, és comú que les balançes digitals mostrin un error aleatori en el seu últim dígit significatiu. Tres mesuraments del mateix objecte podrien acabar sent recollides com 0,9110 g, 0,99111 o 0,99112.

## Referències

* 1 2 Valcàrcel, M.; Ríos, A. La calidad en los laboratorios analíticos (en castellà). Reverté, S.A.. ISBN 978-84-291-7986-6.
* ↑ C. Harris, Daniel. Quantitative Chemical Analisis (en anglès). Freeman, 2003.
# Concert per a piano núm. 8 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 8 en do major, K. 246, o Concert Lützow, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart, acabada l'abril de 1776, el mateix any que va compondre la Serenata Haffner (K 250). Se l'anomena Concert Lützow perquè fou un encàrrec de la comtessa Antonia Lützow, la segona esposa de Johann Nepomuk Gottfried Graf Lützow, el comandant de la fortalesa de Hohensalzburg (Salzburg); la comtessa tenia uns 25 o 26 anys i era una bona pianista. El treball de la part solista no és molt exigent, però requereix agilitat. Mozart va tocar el concert a Mannheim i a Múnic el 4 d'octubre de 1777, i també fou un concert que utilitzava amb els seus alumnes. Això es posa de manifest perquè han sobreviscut tres cadències diferents amb diversos nivells de dificultat, adequats per a les habilitats dels artistes de nivell dels estudiants avançats; una d'elles és per a dos pianos.
També s'ha suggerit que Mozart va compondre un concert per a violí per al germà de la comtessa Lützow, Johann Rudolph Czernin, que tenia gairebé la mateixa edat que Mozart. Johann Rudolf, la seva germana i el seu pare es relacionaven amb Mozart en aquell temps, quan Mozart estava al servei del seu oncle, el comte Hieronymus von Colloredo.

## Estructura

El concert, molt convenient per als estudiants avançats, té tres moviments :
* Allegro aperto
* Andante
* Rondeau. Tempo di Menuetto
El concert està escrit per a dos oboès, dues trompes, piano i secció de corda.

## Referències

* ↑ Hutchings, A. 1997. A Companion to Mozart's Piano Concertos, Oxford University Press. ISBN 0-19-816708-3
* ↑ http://www.steamedwildebeest.com/concertos Arxivat 2008-10-01 a Wayback Machine.
* ↑ Robbins Landon, H.C.C. (1990) The Mozart Compendium. ISBN 90-439-0312-4 pb.
* ↑ http://dme.mozarteum.at/DME/nma/nma_cont.php?vsep=148&l=1&p1=6
* ↑ http://www.naxosdirect.com/title/8.550208 Arxivat 2008-11-23 a Wayback Machine.
* ↑ «Mozartforum». Arxivat de l'original el 2007-09-26. [Consulta: 14 desembre 2013].
* ↑ The Cambridge Mozart encyclopedia per Cliff Eisen, Simon P. Keefe
* ↑ Mozarts Klavierkonzerte: Ein musikalischer Werkführer per Marius Flothuis
* ↑ Concerts per a piano núms. 7-10 amb les partitures completes i les cadències de Mozart
* ↑ Structural novelty and tradition in the early romantic piano concerto, Door Stephan D. Lindeman