OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Badia i Planas

Josep Badia i Planas (Palafrugell, ? - Barcelona, 11 de gener de 1904) fou compositor i director de capella de l'església de Santa Maria del Pi de Barcelona. Tanmateix, també va exercir una tasca pedagògica molt important com a professor, violinista i arpista al Gran Teatre del Liceu.
Nascut a Palafrugell, es va casar amb Teresa Cortinas i morí a Barcelona a causa d'una esclerosi arterial. Badia va destacar per la seva intensa producció de música instrumental i eclesiàstica entre els anys 1861 i 1864, període durant el qual es van interpretar nombroses obres seves. L'octubre de 1879, va ocupar el càrrec de primer violí al Gran Teatre del Liceu, a més d'impartir classes d'arpa al mateix Conservatori i de dirigir la capella de Santa Maria del Pi.
Es conserven obres seves als fons musicals de la catedral de Solsona (SolC), de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa (TerC), de l'església de Sant Esteve d'Olot (OloSE), de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries (CaeSM) i al fons de Joan Vernet (GrJV).

## Referències

* ↑ «Registre de defuncions. Any 1904. Registre núm 470. Jutjat "Lonja". (pdf pàg. 2)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona (AMCB).
* ↑ «Josep Badia i Planas». L'Enciclopèdia.cat.
* ↑ «Obres de Badia i Planas a l'IFMUC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya.».

## Bibliografia

* CALVO-MANZANO, Rosa M. «Badia i Planas, Josep» Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999 – 2002, vol. 2, p. 36.
# St. Hilaire (Minnesota)

St. Hilaire és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 272 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, St. Hilaire tenia 272 habitants, 121 habitatges, i 68 famílies. La densitat de població era de 136,4 habitants per km².
Dels 121 habitatges en un 32,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36,4% hi vivien parelles casades, en un 13,2% dones solteres, i en un 43% no eren unitats familiars. En el 33,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,25 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,5% tenia menys de 18 anys, un 11,8% entre 18 i 24, un 30,5% entre 25 i 44, un 23,5% de 45 a 60 i un 7,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.250 $ i la renda mediana per família de 37.143 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.188 $ mentre que les dones 19.583 $. La renda per capita de la població era de 13.317 $. Entorn del 3,3% de les famílies i el 14,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- St. Hilaire». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- St. Hilaire». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Mercat del Guinardó

El Mercat del Guinardó es troba al barri homònim de Barcelona.

## Història i descripció

Des de mitjans dels anys 1920, els veïns del Guinardó lluitaren per tenir un mercat més a prop. El 1931, l'Ajuntament de Barcelona comprà els terrenys del passatge de Llívia, i durant anys, hi havia un mercadal a l'aire lliure que més endavant es traslladà a una nau industrial propera. A començaments dels anys 1950, s'inicià la construcció del mercat, projectat per l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Musté i fou inaugurat el gener del 1954.
Malgrat l'oposició dels veïns, el mercat va ser enderrocat el 2009, conservant-ne només la torre d'entrada, adaptada com a edifici d'oficines dins del nou conjunt, projectat per l'equip Bayona-Valero i inaugurat el 2015, que compta amb un supermercat, un CAP, una residència per a gent gran i una plaça.

## Referències

* ↑ «16. El mercat». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 21-09-2013.
* ↑ «Mercat del Guinardó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «El mercat del Guinardó inicia la seva transformació». Infomercats, núm. 28, pàg. 4.
* ↑ Monteys, Xavier «La transformació del Mercat del Guinardó». El País, 13-03-2015.

## Enllaços externs

* Mercat del Guinardó - Lloc web oficial
* «Mercat del Guinardó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Muntanyes Khasi

Les muntanyes Khasi (Khasi Hills) són un grup muntanyós del nord-est de l'Índia, a Meghalaya, part de la serralada Garo-Khasi, i de la serralada de Patkai a l'ecoregió dels boscos subtropicals de Meghalaya.
El nord de les muntanyes va gradualment de la vall del Brahmaputra amb una sèrie de serres baixes cobertes amb densa jungla; però la part sud de la serralada arriba fàcilment a una altura de 1200 metres i forma una barrera al nord de la vall del Surma. Aquesta part formà un altiplà de 1200 a 1800 metres amb cim al puig Shillong de 1.999 metres. El nombre de rius i rierols és considerable però cap és important ni serveix com a mitjà de comunicació. Els principals són, en direcció nord, el Kapili, Barpani, Umiam o Kiling i Digru, tots desaiguant al Kalang a Assam, i el Khri o Kulsi; en direcció sud el Lubha, Bogapani i Kynchiang o Jadukata.
La zona té un clima temperat especialment agradable l'estiu, i una mica fred a l'hivern a les parts més altes; en general el clima és saludable. L'arbre dominant és el Pinus Khasya,un pi indígena que predomina sobre la resta; també hi ha grups de roures, castanyes, magnòlies, faigs i altres arbres. Els animals de la zona són elefants, bous, tigres, ossos, lleopards, gossos salvatges, búfals salvatges i diversos tipus de cabres.
La regió està habitada pel pobles dels khasis.
Actualment forma tres districtes de Meghalaya però anteriorment formà un sol districte (Districte de Khasi Hills) que va existir entre 1972 i 1976. Abans de 1972 formava un districte d'Assam anomenat districte de Khasi and Jaintia Hills. Del 1976 al 1992 van existir dos districtes, fins que el 1992 del districte d'East Khasi Hills es va separar el districte de Ri Bhoi.

## Vegeu també

* Garo Hills.
* Patkai.
* Jaintia Hills.
* Kiling.
* Kulsi.
* Lait-ma-doh.
* Lumbaiong.
* Lyng-ker-dem.
* Bhowal
* Duara Ningtyrmen
# Taquin

El taquin (Budorcas taxicolor) és un caprí que habita l'Himàlaia oriental. N'hi ha quatre subespècies: B. taxicolor taxicolor, el taquin de Mishmi; B. taxicolor bedfordi, el taquin daurat de Shaanxi; B. taxicolor tibetana, el taquin tibetà o de Sichuan; i B. taxicolor whitei, el taquin de Bhutan. El taquin és l'animal nacional de Bhutan.
El taquin fa de 110 a 120 cm i pot pesar més de 350 kg. Es pot trobar als boscs de bambú dels 2000 als 4500 metres i s'alimenta d'herba, poncelles i fulles. El taquin és diürn, actiu durant el dia, descansant en la calor, especialment els dies assolellats.

## Referències

* ↑ Termcat
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
Viccionari
# Ununenni

Ununenni :
| oganessó ← ununenni → unbinili Fr ↑ Uue ↓ - ||
| Predicció de propietats ||
| Nom, símbol, nombre | Ununenni, Uue, 119 |
| Sèrie química | Presumptament un metall alcalí |
| Grup, període, bloc | 1, 8, s |
| Pes atòmic | Desconegut |
Ununenni o Ununennium també conegut com a eka-franci, és l'hipotètic element químic amb el símbol Uue i de nombre atòmic 119. A la taula periòdica es localitza en el segment dels metalls alcalins, i és el primer element en el vuitè període. És l'element més lleuger que encara no ha estat sintetitzat.
Els experiments dirigits a la síntesi de l'ununenni van començar al juny de 2018 a RIKEN, Japó; un altre intent de l'equip de l'Institut Unificat de Recerca Nuclear de Dubnà, Rússia, que va començar el 2019. Abans d'això, s'havien fet dos intents fallits de sintetitzar el ununenni per part de dos equips, americà i alemany. Les proves teòriques i experimentals han demostrat que la síntesi de ununenni serà probablement molt més difícil que la dels elements anteriors i fins i tot pot ser el penúltim element que es pugui sintetitzar amb la tecnologia actual.
La posició de l'ununenni com a setè metall alcalí suggereix que tindria propietats similars als seus congèneres més lleugers: liti, sodi, potassi, rubidi, cesi i franci. No obstant això, els efectes relativistes poden fer que algunes de les seves propietats difereixin de les esperades en una aplicació directa de tendències periòdiques. Per exemple, s'espera que el ununenni sigui menys reactiu que el cesi i el franci i que adopti un comportament més proper al del potassi o el rubidi. Encara que hauria de mostrar el característic estat d'oxidació +1 dels metalls alcalins, no s'ha descartat la idea que mostri un estat d'oxidació +3, que no es coneix en cap altre metall alcalí.

## Història

A juliol del 2021, aquest element encara no havia estat descobert ni sintetitzat.
El nom temporal de l'ununenni significa un-un-nou. Es va intentar sintetitzar en 1985 bombardejant un blanc de einsteni-254 amb ions de calci -48 en l'accelerador HILAC a Berkeley, Califòrnia. No es va identificar cap àtom.
    $\,_{99}^{254}\mathrm {Es} +\,_{20}^{48}\mathrm {Ca} \to \,_{119}^{302}\mathrm {Uue} ^{*}\to \ \ sense\ resultats$
És improbable que aquesta reacció sigui útil per produir aquest element, a causa de la difícil tasca de produir prou Es-254 per construir un blanc prou gran o per augmentar la sensibilitat de l'experiment fins al nivell requerit.

## Referències

* ↑ R. W. Lougheed, J. H. Landrum, E. K. Hulet, J. F. Wild, R. J. Dougan, A. D. Dougan, H. Gäggeler, M. Schädel, K. J. Moody, K. E. Gregorich, and G. T. Seaborg «Search for superheavy elements using $^{48}$Ca + $^{254}$Es$^g$ reaction». Physical Reviews C, 1985, pàg. 1760-1763. DOI: 10.1103/PhysRevC.32.1760.

## Enllaços externs

* webelements.com - Ununenni (anglès)
Viccionari
# Exèrcit del Poble Moro

L'Exèrcit del Poble Moro (Bangsa Moro Army) fou l'organització armada del Front d'Alliberament Nacional Moro fins al 1977, i després del Front Nacional d'Alliberament Moro-Comite Central dirigit per Hashim Salamat que el 1984 va esdevenir Front Islamic d'Alliberament Moro. Les seves principals bases estan a Cotabato.
La seva bandera després del 1984 deriva de l'adoptada pel Front Islamic d'Alliberament Moro (Moro Islamic Liberation Front, MILF). A Cotabato se n'utilitza una variant.
# Josep Bofill i Moliné

Josep Bofill i Moliné (Barcelona, 1942) és un escultor i pintor català, amb el nom artístic de Pep Bofill, fill de Josep Bofill i Herrero i net Antoni Moliné i Sibil, pessebristes reconeguts i fundadors de l'Escola de Barcelona de pessebristes.

## Biografia

Bofill ingressà a l'Escola d'Arts i Oficis el 1958, obtenint el diploma d'honor. Els seus primers encàrrecs van ser escultures religioses. Ja abans havia ajudat al seu pare a pintar els frescos de l'ermita de Sant Andreu. La seva evolució i creació ha transcorregut des del naturalisme, allunyant-se de la idealització de la figura humana, sempre protagonista de la seva obra, cap a un major realisme.
Ha utilitzat gran diversitat de materials escultòrics (resina, ferro, ciment, bronze,...) i procediments pictòrics, realitzant moltes obres amb tècniques mixtes. Ha participat en exposicions individuals o col·lectives, des del 1983.

## Obra

* Escenari, tècnica mixta sobre metacrilat, Fundació Vila Casas, 1971.
* Al·legoria de Sant Jordi, escultura al Palau de la Generalitat, Barcelona, 1983.
* Monument a Mercè Rodoreda, escultura al cementiri de Romanyà de la Selva, 1984.
* L'Alba i el Capvespre, escultura a la plaça de l'Església, Vallromanes, 1989.
* Monumento a San Braulio, escultura a la plaça de San Braulio, Saragossa, 1989.
* Monument Funerari, Oriola, 1992,
* Monument Reflexió, escultura a la plaça del Planell, Linyola, 1995.
* Una porta a la salut, escultura a l'Hospital de la Vall d'Hebron, Barcelona, 2013.

## Galeria d'imatges

* L'Alba i Capvespre, a Vallromanes
* Monumento a San Braulio, Saragossa
* Monument a Mercè Rodoreda, Linyola
* Una porta a la salut, Hospital de la Vall d'Hebron

## Referències

* ↑ «JOSEP BOFILL MOLINÉ (Barcelona, 1942)». Drouot.
* ↑ «Antoni Moliné i Sibil (1881-1963) Pessebrista innovador, dioramista i figurista». El Naixement, 12-2012, pàg. 16-17. ISSN: 2938-5504.
* 1 2 «Bofill, Josep». Galería Cuatro Diecisiete. Arxivat de l'original el 2011-06-15. [Consulta: 24 setembre 2024].
* ↑ «Pep Bofill». Fundació Vila Casas.
* ↑ «L'art existencialista de Josep Bofill a l'ab galeria d'art». Bonart Cultural, 30-03-2017.
* ↑ «España Homenaje Mercè Rodoreda». Agencia EFE, 12-04-1984.
* ↑ «Monumento a San Braulio». Ayuntamiento de Zaragoza.
* ↑ «Espai Públic». Josep Bofill.
* ↑ «Escultura Reflexió». Pobles de Catalunya.
* ↑ «Art públic». Ajuntament de Barcelona.
# Yakan

Els yakan són els habitants de Basilan, antigament anomenats tanguina. Són quasi tots musulmans i viuen a Basilan i alguns a Zamboanga del Sud. Els espanyols els van anomenar Sameacas. Són al tomb de dos-cents mil.
Els yakan són hospitalaris i amistosos. La seva llengua està emparentada a la dels badjaos i samas i s'anomena bahasa yakan.
Vesteixen robes multicolors i generalment no porten sabates. La seva activitat principal és la pagesia i ramaderia; cultiven especialment arròs i també cocos. Toquen un instrument musical anomenat kulintang, i tambors. Les seves cases es construeixen sobre pilars i són rectangulars i s'ajuden uns als altres per la seva construcció. La família està formada per pare, mare i fills no casats. Tots els fills tenen el mateix dret d'herència. Les seves comunitats són dirigides per imans.
Els yakan no disposen de ciutats importants i es consideren afiliats de la seva mesquita.
Vivien a l'interior de l'illa i eren hostils als espanyols i als pobladors de la costa. El 1842 el castellà Pedro Cuevas es va escapar de Cavite i es va refugiar a Basilan on va lluitar i matar a un cap anomenat Datu Kalun; llavors fou reconegut com a cap i va agafar el nom de Datu Kalun adoptant la religió dels yakan i casant-se amb una de les seves dones. Va introduir canvis importants en la vida social. Va rebutjar invasions procedents de Jolo i de pirates d'altres llocs incloent la mateixa illa. El 1844 el govern francès va voler ocupar Basilan per establir una estació com a protecció pel comerç francès a la zona, però durant un any foren atacats pels yakan fins que es van retirar el 5 d'agost de 1845.
El 1895 el sultà de Jolo, nominal sobirà de Basilan, va enviar al seu general Datu Julkanayin per recuperar l'illa però fou derrotat per Datu Kalun; la pau que va seguir va portar alguns cristians a l'illa, i els espanyols van considerar a Cuevas (Datu Kalun) com un aliat i li van perdonar els seus delictes passats.
La guerra de la independència no va afectar Basilan. La base naval espanyola d'Isabela a Basilan fou ocupada pels americans dirigits pel coronel James S. Petit (sense lluita) el desembre del 1899. Cuevas va acceptar als nous conqueridors. Progressivament es van introduir a l'època moderna.
# Presbiacúsia

La presbiacúsia (del grec presbys "vell" i akousis "escoltar") és la pèrdua progressiva de la capacitat per a l'escolta d'ones sonores d'alta freqüència provocada pel deteriorament del sistema auditiu, provocat principalment per l'edat i l'exposició a sorolls de grans magnituds. S'anomena també una sordesa de percepció progressiva.
La presbiacúsia és pròpia de les persones en edat avançada, però l'exposició a sorolls de gran volum o freqüència pot provocar l'acceleració d'aquests processos de pèrdua de la capacitat d'oïda.

## Epidemiologia

La presbiacúsia es presenta de manera progressiva amb l'edat, presentant-se en un 25% de pacients entre 65 i 75 anys i en un 80% dels pacients majors de 75 anys.
La presbiacúsia pot presentar-se en persones d'edats inferiors a partir dels 25 anys a causa de l'exposició a freqüències altes constants, malalties o afectacions mèdiques al canal o als òrgans de l'oïda interna. El tractament emprat en la majoria dels casos és l'aplicació d'una pròtesi auditiva o Audiòfon, que necessita ser regulat i configurat depenent del perfil audiomètric del pacient i les seves necessitats.

## Controvèrsies

Fent ús de la pèrdua de capacitat d'audició de l'alt espectre de les ones sonores en l'adolescència, s'ha permès la comercialització del Mosquitó, un aparell que emet un soroll únicament perceptible per a nens i adolescents i que resulta molest pe aquests. L'aparell ha estat emprat com un mecanisme preventiu pels comerciants per tal d'evitar l'entrada de joves en els seus comerços i el possible vandalisme.
# Tausug

Els tausug són una ètnia de musulmans de Jolo que han conservat les seves tradicions. El seu nom deriva de tau (poble) i mai sug (valent) i, per tant, vol dir "poble valent"; són reconeguts per la seva valentia, independència i gust per l'aventura. Són bons soldats i mariners. El seu nombre és al tomb dels cinquanta mil.
Celebren rituals cada any per preservar la seva cultura, música i tradicions.
Fou el primer poble de les Filipines que va adoptar la religió musulmana. Els sultans locals van expandir la religió a altres illes especialment a Palawan, Tawi-Tawi i Basilan, i a Zamboanga (Mindanao) i Sabah. Un sultà tradicional els governa ajudat per un grup de datus (senyors); els sultans són elegits per la seva descendència de Mahoma.
La majoria viuen a Jolo (ciutat) a l'illa de Jolo. Prop de la meitat són analfabets. La seva llengua és el tausug similar a la llengua dels butuanons i kamayos del nord de Mindanao; està dividida en alguns dialectes com el parianun i el gimbahanun.
# Protooncogèn

Els protooncogens són gens en els que la funció normal del seu producte gènic és promoure la divisió cel·lular. Les mutacións patogèniques els confereixen un guany de funció, donant lloc a un augment de la proliferació cel·lular. Als protooncogens alterats se'ls denomina oncogens. Les alteracions són dominants, car afecten sols un al·lel. Fins ara se n'han descobert més d'un centenar pertanyents a diferents grups de proteïnes. Els protooncogens poden activar-se a través de diferents mecanismes: per mutació puntual, per amplificació gènica, per sobrexpressió o per reordenament gènic.
# Josep Bru Alejandro

Josep Bru Alejandro (Tarragona, 1905 - Rialb, p. 1939) va ser un atleta tarragoní, plusmarquista, del Club Gimnàstic de Tarragona, especialitzat en llançament de javelina i pes, durant les dècades de 1920 i 1930.
Sis vegades campió d'Espanya en Llançament de Javelina, 7 vegades campió de Catalunya en Llançament de Javelina, i dues Campió de Catalunya en Llançament de Pes.
Nascut l'any 1905 a la ciutat de Tarragona, fill de Josep Bru i Cristobalina Alejandro. Agricultor d'ofici, mostrà interès des dels primers anys d'infància pels entrenaments dels grans atletes de l'època, Solé i Artiga. Serà la seva gran afició per l'atletisme, així com la seva condició física, la qual li va permetre especialitzar-se i destacar en Llançament de Javelina.
Aconseguirà guanyar: 7 Campionats de Catalunya de llançament de javelina, als anys 1924, 1925, 1926, 1927, 1929, 1930 i 1931. 6 Campionats d'Espanya, novament de llançament de javelina, als anys 1925, 1926, 1927, 1929, 1930, i 1931. I 2 Campionats de Catalunya de llançament de pes, al 1926 i 1927.
Establí 15 rècords catalans i 9 espanyols en javelina, destacant la seva millor marca de 53.16m.
Començarà per aquelles èpoques a exercir també com a professor de gimnàstica.
L'any 1929 es va casar amb Carmen Boada Verderes, amb qui tingué 2 fills: Josep i Jordi.
Es trobarà a Barcelona preparant-se per a l'Olimpíada Popular de 1936, quan esclatà la Guerra Civil. A Barcelona treballà com a Guàrdia d'Assalt. Va ser enviat al Front de Catalunya l'any 1938. L'1 de gener de 1939, va ser declarat desaparegut en combat, a les Pedres d'Auló, del municipi de Rialp, Lleida. Fonts testimonials i orals, posteriors a la 2a Guerra Mundial van assegurar la seva suposada presència al Camp de Concentració de Septfonds, així com una fugida i desaparició, durant els anys de la invasió alemana i del govern de Vichy.
Victòries Campionats d'Atletisme Josep Bru :
| Campionats | Data | Marca |
| Campionat Javelina Catalunya | 1924 | 44.60m |
| Campionat Javelina Espanya | 1925 | 47.46m |
| Campionat Javelina Catalunya | 1925 | 47.42m |
| Campionat Javelina Espanya | 1926 | 50.83m |
| Campionat Javelina Catalunya | 1926 | 48.00m |
| Campionat Llançament Pes Catalunya | 1926 | 9.25m |
| Campionat Javelina Espanya | 1927 | 53.16m |
| Campionat Javelina Catalunya | 1927 | 47.74m |
| Campionat Llançament Pes Catalunya | 1927 | 10.55m |
| Campionat Javelina Espanya | 1929 | 48.24m |
| Campionat Javelina Catalunya | 1929 | 49.97m |
| Campionat Javelina Espanya | 1930 | 47.17m |
| Campionat Javelina Catalunya | 1930 | 47.00m |
| Campionat Javelina Espanya | 1931 | 48,48m |
| Campionat Javelina Catalunya | 1931 | 46.75m |

## Referències

* 1 2 «Josep Bru Alejandro». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ [Hemeroteca Municipal de Tarragona] «Mosaico Deportivo». Información. Revista mensual de fomento., 28-02-1929., pàg. Pàgina 12.
* ↑ «Josep Bru Alejandro». Cost Humà de la Guerra Civil. Memorial Democràtic, Departament de Justícia., 01-07-2010. [Consulta: 14 setembre 2024].
# Klára Rajnai

Klára Rajnai (Budapest, 21 de novembre de 1953) és una piragüista d'aigües tranquil·les hongaresa, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on va disputar dues proves del programa de piragüisme. En el K-2, 500 metres, formant parella amb Anna Pfeffer, va guanyar la medalla de plata, mentre en la del K-1, 500 metres guanyà la de bronze.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de bronze al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les, el 1975 i 1979.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Klára Rajnai». [Consulta: 17 juny 2024].
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 17 juny 2024].