OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dàmia (mitologia)

Dàmia (en grec antic: Δαμία) era, a la mitologia grega, una divinitat de la fertilitat associada amb Auxèsia o Auxo. Era adorada principalment a Trezè, Epidaure, Egina, Santorí i Esparta. Se la compara amb Demèter i, potser a Roma, amb la Bona Dea. També és el sobrenom de la deessa Cíbele.
Segons Heròdot, a Epidaure hi va haver una gran sequera, i els seus habitants van consultar l'oracle de Delfos. La Pítia els va aconsellar que fessin unes imatges en honor de Dàmia i Auxèsia, però que havien se ser fetes amb fusta d'oliver. Van demanar uns arbres als atenencs, ja que els olivers d'Atenes eren considerats sagrats, i van fer les dues estàtues. Com a contrapartida havien d'enviar cada any ofrenes a la deessa Atena. Els habitants d'Egina, enemistats amb Epidaure, van robar les dues estàtues i se les van emportar a la seva illa, i allà van fer sacrificis propiciatoris i van instaurar un cor de dones, les dàmies, que llançaven improperis i insults obscens. El festival durava nou dies, i les participants tenien estrictament prohibit parlar d'aquells misteris. Heròdot diu també que a Epidaure se celebraven els mateixos rituals.
Epidaure va deixar d'enviar les ofrenes a Atena, i els atenencs van anar amb una nau de guerra contra la ciutat. Allà van saber que Egina havia robat les estàtues i es van dirigir a l'illa. Els seus habitants no van voler tornar les estàtues, i els atenencs van decidir prendre-les per la força. Van tractar d'arrencar les imatges dels seus pedestals, i com que no ho aconseguien hi van lligar unes cordes per a arrossegar-les. Mentre ho feien, es va sentir un gran tro i hi va haver un terratrèmol. Els mariners de la trirrem que arrossegaven les estàtues van embogir i es van matar els uns als altres, fins que només en va quedar un que va tornar a la seva pàtria.
Per la seva banda, Pausànias diu que els habitants de Trezè expliquen que Dàmia i Auxèsia eren dues verges de Creta que es trobaven en aquella ciutat quan van esclatar uns disturbis, i les noies van morir lapidades per la facció contrària. Van ser divinitzades com a reparació i es celebrava una festa en el seu honor. Auxèsia i Dàmia es van identificar amb Dèmeter i Persèfone.

## Referències

* ↑ Carcopino, J. Aspects mystiques de la Rome paienne. París: L'artisan Du Livre, 1942, p. 49-50.
* 1 2 Heròdot. Històries, V, 83-86
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 32, 2
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 68. ISBN 9788496061972.
# Linceu (fill d'Egipte i d'Argífia)

Linceu (Lynceus) fou una deïtat mitològica, fill d'Egipte i d'Argífia, i marit de la danaide Hipermnestra, amb qui va ser el pare d'Abant. Fou rei d'Argos quan era anomenada Λυλκήϊον Ἄργος. La llegenda diu que les Danaides, per desig del seu pare, van matar als seus marits en una nit però que Hipermnestra va salvar la vida de Linceu. Danau va confinar a la filla desobedient, però finalment la va retornar a Danau al que va designar successor en el tron d'Argos. En algunes versions de la llegenda, les Danaides, tret d'Hipermnestra (o, de vegades alternativament Amimone) van ser castigats al Tàrtar amb l'obligació de portar aigua amb una gerra amb forats, que sempre es filtrava.

## Referències

* ↑ Pseudo-Apol·lodor, Bibliotheca I, VIII, p.2 i I, IX, p.16; III, X, p.3 i IX, p.2.
* ↑ Apol·loni Rodi. Argonautica I, 151-155.
* ↑ Ovidi, Les Metamorfosis, VIII, 304.
* ↑ «Lynceus». Greek Myth Index. Arxivat de l'original el 2011-01-05. [Consulta: 3 desembre 2012].
# Dólgoie (Véidelevka)

Dólgoie - Долгое (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2021 tenia 910 habitants. Pertany al districte (raion) de Véidelevka.

## Referències

* ↑ «Посёлок Вейделевка (летопись, часть 1)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
* ↑ «Историческая справка | Вейделевский район». Arxivat de l'original el 2013-04-17. [Consulta: 7 abril 2013].
* ↑ «Вейделевка (летопись часть 2)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
# El lugar sin límites

El lugar sin límites (1977) és una pel·lícula mexicana dirigida per Arturo Ripstein, basada en la novel·la de José Donoso. Ambientada en el desolat llogarret de El Olivo, la història segueix els tràgics destins de diversos personatges atrapats en la misèria, com La Manuela (Roberto Cobo), un transvestit que treballa en un bordell, i La Japonesita (Ana Martín), filla d'una prostituta. Amb una narrativa esperpèntica i tragicòmica, Ripstein explora les frustracions i venjances humanes. La pel·lícula va rebre el Premi Especial del Jurat al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià el 1978 i, segons la revista Somos, ocupa el novè lloc entre les 100 millors pel·lícules del cinema mexicà.

## Referències

* ↑ Vilaseca, Ramón Robert, 2014. Les 500 millors pel·lícules de la història del cinema. Lleida: Pagès Editors, S. L. ISBN 9788499754932. Pàg. 238.
* ↑ Awards - IMDb (anglès)
* ↑ Las 100 mejores películas del cine mexicano Arxivat 2002-11-25 a Wayback Machine. (castellà)
# Imma Marín Santiago

Imma Marín Santiago (Barcelona, 6 de gener de 1957) és una emprenedora, fundadora i directora de l’empresa MARINVA, on el joc té un paper destacat, és experta en jocs, joguines, metodologies lúdiques, infància, noves tecnologies i educació en el lleure.

## Biografia

Els infants juguen poc, perquè tenim una mentalitat adulta que, amb la millor de les intencions, ens sembla que tot el que fan els nens i nenes ha de ser útil, perquè aprenguin, perquè sapiguen moltes coses, perquè es desenvolupin amb molts recursos, i ens oblidem que el principal recurs que té un infant és el joc, i que és el seu llenguatge i la seva manera d'aprendre i que en aquest joc lliure els hi volem donar aprenentatges prefabricats quan de forma natural i innata els nens els aprenen. Els hem de donar aquestes oportunitats de joc, de joc lliure, i a l'aire lliure.
És presidenta de l'Associació Internacional pel Dret dels Infants a Jugar (IPA) a Espanya, sòcia fundadora de l’Associació de Ludotecaris/àries i Ludoteques de Catalunya (ATZAR) i assessora pedagògica de la Fundación Crecer Jugando.
Col·labora com a professora en diverses escoles universitàries i institucions educatives. Ha escrit articles en obres col·lectives, llibres i revistes, així com recerques sobre jocs tradicionals i el joc als patis escolars.
A més, és membre de l’Observatori del Joc Infantil, del Consell Assessor de l’Hospital de Sant Joan de Déu i de la Junta Directiva de Kid’s Cluster.

## Obres

* ¿Jugamos?
* Jugar: Crecer y aprender jugando en familia

## Referències

* ↑ «Imma Marin Santiago - Biografía y mejores libros» (en castellà), 15-05-2024. [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ Arenós, Paloma. «I avui? A què juguem?», 28-02-2015. [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ 324cat. «La millor extraescolar: jugar. Un dret oblidat», 11-11-2018. [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ 324cat. «La millor extraescolar: jugar. Un dret oblidat», 11-11-2018. [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Associació de Ludotecàries i Ludoteques de Catalunya | enciclopedia.cat». [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Crecer jugando» (en castellà). [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ alopez@kids-cluster.com. «KID’S CLUSTER renova la Junta Directiva i aposta per focalitzar l'estrategia en l’entorn familiar» (en anglès americà), 21-03-2018. [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Jugamos?».
* ↑ «Jugar».
# Pilar Massana i Llorens

Pilar Massana i Llorens (Solsona, 1951) és una treballadora social, escriptora i política catalana. Diplomada en Treball Social i llicenciada en Història. S'ha caracteritzat pel seu compromís en la millora dels serveis socials a Catalunya.

## Biografia

Des de 1973 treballa a l'Hospitalet de Llobregat. Al final de la dictadura franquista va iniciar-se en el treball comunitari al barri de Can Serra i, des de 1979, als Serveis Socials de l'Ajuntament amb el primer ajuntament democràtic. Al llarg de la seva vida ha treballat a tots els barris de la ciutat, excepte la Florida i el Gornal. El seu article L'atenció social primària a L'Hospitalet. 1975-1989. forma part de l'obra col·lectiva Els serveis socials d'atenció primària. Recull de documents 1980-2000, Barcelona: Diputació de Barcelona, 2003.
Va ser regidora de l'Hospitalet de 1995 a 1999 per la llista d'Iniciativa per Catalunya i després per la d'Esquerra Unida i Alternativa.
Va escriure L'Hospitalet a l'inici del s. XVIII, homes i terres: cadastres de 1718 i 1724. L'Hospitalet de Llobregat: Centre d'Estudis de l'Hospitalet / Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat, 1985.
L'any 1984 participa activament en el referèndum ciutadà contra l'entrada d'Espanya a l'OTAN. Viatja a Nicaragua, als camps de refugiats sahrauí, a l'Iraq i a Bolívia, en missions de solidaritat i de pau. Vinculada de manera molt directa a la Plataforma Aturem la Guerra, de la qual va ser una de les portaveus.
Sòcia fundadora del Centre d'Estudis de l'Hospitalet des de 1983, i presidenta del Centre des del 2007 fins al 2010. Actualment ocupa el càrrec de vicepresidenta.
Va participar amb l'article Plataforma per l'aixecament de les sancions a l'Iraq, en l'obra col·lectiva El Moviment per la Pau a Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 2007.
Ha estat guardonada amb la Medalla d'Or del Treball Social 2013, per la seva trajectòria de 40 anys en defensa dels drets socials, i amb el premi Memorial per la Pau Joan XXIII atorgat per la Universitat Internacional de la Pau, 2025.
L’any 1982 es va casar amb Jaume Botey i Vallès i actualment és membre de la junta de l'entitat Llegat Jaume Botey i Vallès. El seu compromís amb la gent de la ciutat es va estendre als àmbits del treball social, la cultura i la política.

## Referències

* ↑ Massana, M. Pilar «Medalla d'or del Treball Social 2013». RTS: Revista de treball social, 200, 2013, pàg. 129–133. ISSN: 2339-6385.
* ↑ «Consistoris | 40 anys de democràcia». [Consulta: 6 febrer 2023].
* ↑ «Què és la pau per Pilar Massana?». [Consulta: 6 febrer 2023].
* ↑ «Qui som | CELH». [Consulta: 6 febrer 2023].
* ↑ «Noticia L'Hospitalet - lhdigital.cat». [Consulta: 29 novembre 2017].
* ↑ «☮️🕊️La solsonina Pilar Massana guardonada amb el premi «Memorial per la Pau Joan XXIII»», 09-03-2025. [Consulta: 12 març 2025].
* ↑ «llegat Jaume Botey i Vallès» (en català).
# Carcariniformes

Els carcariniformes (Carcharhiniformes) són l'ordre de taurons més abundant, amb 270 espècies, algunes de les quals perilloses per als humans.

## Morfologia

* Mostren una gran diversitat de formes i mides.
* Presenten el cos molt allargat.
* Tenen una aleta anal i dues dorsals.
* Tenen membrana nictitant.

## Hàbitat

Tant poden ésser espècies pelàgiques (com la tintorera) o bentòniques (com el Scyliorhinus canicula).

## Distribució geogràfica

Són molt abundants en aigües tropicals, però també són molt freqüents a mars temperats.

## Famílies

* Carcharhinidae o carcarínids
* Hemigaleidae
* Leptochariidae o gat lleopard
* Proscylliidae
* Pseudotriakidae o mussola falsa d'aleta llarga
* Scyliorhinidae o esciliorínid
* Sphyrnidae o taurons martell
* Triakidae o triàquid

## Referències

* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'introducció a la naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Plana 49.
* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L. J. V.. Sharks of the order Carcharhiniformes. Princeton, [-Nova Jersey: Princeton University Press, 1988, p. i-xxii + 1-486.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce; Facey. The diversity of fishes (en anglès). Malden, Massachusetts: Blackwell Science, 1997.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, Alwyne. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Londres: Macdonald, 1985.
# Els Pirineus

Els Pirineus és una òpera catalana en tres quadres i un pròleg composta per Felip Pedrell, amb llibret basat en la trilogia Els Pirineus de Víctor Balaguer (1893), estrenada al Gran Teatre del Liceu el 1902 en italià, tal com era costum.
Després de l'èxit de la reestrena de L'último abenzeraggio l'any 1889, Pedrell rebé nombrosos estímuls per tornar a compondre òperes. El que volia Pedrell era donar una resposta a l'òpera de Tomás Bretón Los amantes de Teruel.
Pedrell s'avançà el 1891 als intents de Bretón de posar música a dos drames escrits per Víctor Balaguer, Lo comte de Foix i Raig de Lluna. Mentre el compositor tortosí anava treballant en el que serien els dos primers actes d'Els Pirineus, Balaguer ampliava la seva obra sobre albigesos, trobadors i inquisidors amb el que esdevindria el pròleg i el tercer acte de l'òpera. Al començament tenia la intenció d'anomenar-la El comte de Foix i més tard, a causa dels treballs d'ampliació, li volia posar el títol El cant dels Pirineus. Al cap dels mesos, Pedrell perfilà la idea de la trilogia amb un pròleg -potser per certes connotacions amb la tetralogia wagneriana, i afinitats amb la intenció de reforma del drama líric.

## Reestrena al Liceu

El Liceu en recuperà alguns fragments al concert Els hereus de la Renaixença de la temporada 1999-2000 i en reestrenà una versió concertant, els dies 17 i 19 de febrer de 2003 segons una edició d'Edmon Colomer i Francesc Cortès.

## Referències

* ↑ La Música escènica de Felip Pedrell: Els Pirineus. La Celestina. El Comte Arnau
* ↑ Els Pirineus de Pedrell: Una òpera progressista i nacionalista
* ↑ Els cims de Felip Pedrell, Clàssics.cat

## Enllaços externs

* Fragment d'Estic enamorada amb Christine Weidinger (soprano) i Josep Pons (director d'orquestra)
# Ich bin ein Pilgrim auf der Welt, BWV Anh. 190

Ich bin ein Pilgrim auf der Welt, BWV Anh. 190 (Soc un pelegrí del món) és una cantata perduda de Bach estrenada a Leipzig, probablement el 18 d'abril del 1729, per al dilluns de Pasqua. El text és de Picander i l'únic que es conserva és un fragment del quart moviment.

## Referències

* ↑ Dürr, 2005, p. 281.

## Bibliografia

* Dürr, Alfred. The Cantatas of J. S. Bach (en anglès), 2005.

## Enllaços externs

* «Cantata BWV Anh 190 Ich bin ein Pilgrim auf der Welt» (en anglès). Bach Cantatas, 2000-2018.
# Hidrur de sodi

L'hidrur de sodi, NaH és un representant dels hidrurs metàl·lics compostos per cations Na$^+$ i anions H$^−$, en contrast amb els hidrurs moleculars com el borà, metà, amoníac i aigua que són compostos covalents. És insoluble en dissolvents orgànics. Pur el NaH és incolor però en moltes mostres es pot presentar gris. NaH, com l'LiH, l'KH, l'RbH, i l'CsH adopten l'estructura cristal·lina del NaCl. Cada catió Na$^+$ es troba envoltat per 6 anions H$^−$ i en el centre d'una geometria octaèdrica. Els fabricants el subministren en una mescla al 60% (w/w) en oli mineral.

## Reactivitat

El NaH es produeix directament per reacció del sodi líquid amb l'hidrogen. NaH pot inflamar-se en aire, especialment si està en contacte amb aigua per donar hidrogen, el qual també és inflamable. La hidròlisi transforma el NaH en hidròxid de sodi, NaOH.

## Aplicacions

En síntesi orgànica s'empra com a base. NaH redueix diversos grups de compostos, així el trifluorur de bor hi reacciona per donar diborà:
    6 NaH + 2 BF₃ → B₂H₆ + 6 NaF
També es redueixen els enllaços Si-Si i S-S dels disilans i disulfurs. S'empra també com a agent dessecant de dissolvents orgànics per la seva ràpida i ireversible reacció amb l'aigua. L'hidrur de calci també s'empra per a aquest fi.

## Consideracions pràctiques

El hidrur de sodi es ven com una mescla del 60% d'hidrur de sodi i oli mineral. Aquesta mescla és més fàcil de gestionar (per raons de seguretat) que l'hidrur de sodi pur. El material es pot obtenir pur rentant la solució amb pentà tenint en compte que cal evitar la combustió que s'esdevé al contacte de l'hidrur de sodi amb l'aire. D'aquí que les reaccions que involucren l'hidrur de sodi requereixen d'atmosfera inerta (nitrogen o argó).

## Referències

* ↑ Wells, A.F. Structural Inorganic Chemistry, Oxford, Clarendon Press, 1984
* 1 2 Holleman, A. F.; Wiberg, E. "Inorganic Chemistry" Academic Press: San Diego, 2001. ISBN 0-12-352651-5.
* ↑ Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis (Ed: L. Paquette) 2004, J. Wiley & Sons, New York. DOI: 10.1002/047084289

## Bibliografia

* LIDE D.R. (Ed.) Handbook of Chemistry and Physics. CRC Press. 77th Ed. (1996-1997) New York

## Enllaços externs

* SCIENCELAB Arxivat 2006-10-24 a Wayback Machine.
# Pelobàtids

La família d'anurs Pelobatidae té dos representants a la península Ibèrica que també es troben als Països Catalans i que, de vegades, es consideren famílies diferents.

## Morfologia

* Tenen la cintura pectoral arcífera.
* La mandíbula superior és dentada.
* La pupil·la és el·líptica vertical.
* L'amplexus és engonal.
* Algunes espècies porten esperons a les potes posteriors perquè estan adaptades a cavar.

## Taxonomia

* Gripau d'esperons (Pelobates cultripes)
* Gripau d'esperons oriental (Pelobates syriacus)
* Gripau d'esperons fosc (Pelobates fuscus)
* Pelobates varaldii

## Bibliografia

* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 57. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.

## Enllaços externs

* Informació sobre aquesta família d'anurs. (anglès)
# Cisteller de l'Orinoco

El cisteller de l'Orinoco (Thripophaga cherriei) és una espècie d'ocell de la família Furnariidae. És endèmic de Veneçuela.
Habita els boscos baixos humids tropicals; actualment, l'ocell està amenaçat per la disminució del seu hàbitat.

## Referències

* ↑ «Cisteller de l'Orinoco». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
* ↑ «IUCN Red List of Threatened Species: Thripophaga cherriei» (en anglès). BirdLife International, 13-06-2019. [Consulta: 11 setembre 2021].
* ↑ Berlepsch, Hans von; Hartert, Ernst «On the Birds of the Orinoco region, Thripophaga cherriei, descripció original p.60» (en anglès). Novitates zoologicae. A journal of zoology in connection with the Tring Museum. Issued by the Zoological Museum, Tring. Hazell, Watson and Viney [Londres], 9 (1): 1–135, 1902. ISSN: 0950-7655. disponible a Biodiversitas Heritage Library
# Si menor

Si menor (també Si m en la notació europea i Bm en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala menor natural a partir de la nota si. Està constituïda per les notes si, do, re, mi, fa, sol, i la. La seva armadura conté dos sostinguts. En el cas de les escales menors melòdica i harmònica les alteracions addicionals s'afegeixen al costat de les notes i no a l'armadura. El seu relatiu major és la tonalitat de re major, i la tonalitat homònima és si major.

## Obres famoses en si menor

* Missa en si menor, Suite per a orquestra núm. 2 - J.S. Bach
* Simfonia "Inacabada" - Franz Schubert
* Concert per a violí núm. 2 'La campanella' - Niccolò Paganini
* Concert núm. 2 para contrabaix i orquestra - Giovanni Bottesini
* Sonata per a piano en si menor - Franz Liszt
* Scherzo op. 20 en si menor - Chopin
* Simfonia núm 2 - Alexander Borodin
* Concert per a violoncel - Antonín Dvořák
* Simfonia Patètica - Txaikovski
* Concert per a violí - Edward Elgar
* Adagio del Concert d'Aranjuez - Joaquín Rodrigo
* A la cova del rei de la muntanya - Edvard Grieg
* Quintet per a clarinet en si menor Op. 115 - Johannes Brahms
* Concert per a violí en si menor Op. 35- Oskar Rieding

## Cançons pop en aquesta tonalitat

* "Hitchin' a Ride" - Green Day
* "Hurt" - Nine Inch Nails
* "Hotel California" - Eagles
* "Maneater" - Nelly Furtado
* No Hay Igual-Nelly Furtado & Calle 13
* Yo te Diré-Miranda!
* "If You Had My Love" - Jennifer Lopez
* "Vestido Azul" - La Oreja De Van Gogh
* "Be Yourself" - Audioslave
* "I Could Have Lied" - Red Hot Chili Peppers
# Gavina capblanca

La gavina capblanca o gavina de bec prim (Chroicocephalus genei) és una gavina lligada als ambients marins que, als Països Catalans, només es reprodueix al delta de l'Ebre.

## Morfologia

* Fa entre 37 i 40 cm de llargària i entre 90 i 102 d'envergadura alar.
* Cap blanc truncat de manera característica i que es prolonga en un bec llarg i fi de color negrós.
* Durant l'època de cria, mostra un to lleugerament rosat a la panxa.
* Les ales són grises amb vora terminal blanca i punta de les primàries negres.
* Les potes són vermelles.

## Alimentació

Menja peixets.

## Reproducció

Cria en colònies -junt amb altres espècies- en illetes amb vegetació esparsa. Construeix el niu en el sòl, on diposita petites branques. La posta consta d'1 a 3 ous de color blanc clapejats de negre. Després de la cria, se'n va i només hi queda en hibernació un reduït grup d'adults i joves.

## Hàbitat

Freqüenta els llocs salats, en els quals s'alimenta. A voltes, també es pot trobar en prats i en arrossars.
No és una espècie pelàgica.

## Distribució geogràfica

Cria a la Mediterrània i en algunes zones de l'oceà Índic, com ara al Pakistan. Als Països Catalans, només es reprodueix al delta de l'Ebre, on és possible trobar-la durant tot l'any, i és molt escassa a la resta del territori.

## Referències

* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, planes 55-56. ISBN 84-315-0434-X
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 116. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6

## Enllaços externs

* Estudi de la població de gavina capblanca al Principat de Catalunya (català)
* Estudi de la població de gavina capblanca a Portugal Arxivat 2008-05-30 a Wayback Machine. (portuguès)
* Fotografies de la gavina de bec prim (anglès)
* Taxonomia de la gavina capblanca (anglès)
# Forces Armades del Perú

Les Forces Armades del Perú, en castellà i oficialment Fuerzas Armadas del Perú, són els cossos de defensa del Perú. Estan compostos d'un exèrcit de terra, una armada (marina naval) i Força de l'aire. La seva missió principal és preservar la independència del seu territori, la integritat i la seva sobirania contra qualsevol amenaça. La seva missió secundària és el desenvolupament econòmic i social així com en tasques de defensa civil.
Es considera que la Policia Nacional del Perú formen part de les forces armades tot i que de fet és un organisme diferent amb una missió civil diferent. No obstant això, la seva preparació, a causa de més de dues dècades de lluita antiterrorista, li ha concedit, en el cas del Perú, un caràcter extremadament militar, amb una important força terrestre, aquàtica i aèria amb un personal d'unes 140.000 tropes. Les Forces Armades del Perú depenen del Ministeri de Defensa i la Policia del Ministeri de l'Interior.
Entre les seues forces regulars s'ha trobat que hi ha nenes soldat.

## Referències

* ↑ «Rol de las fuerzas armadas y del ejército frente a escenarios regionales y hemisféricos de seguridad | Centro de Estudios Estratégicos del Ejército del Perú» (en espanyol europeu), 28-12-2018. [Consulta: 2 agost 2022].
* ↑ «Información institucional» (en castellà). [Consulta: 2 agost 2022].
* ↑ Ministerio de Defensa, Libro Blanco de la Defensa Nacional. Ministerio de Defensa, 2005, 90.
* ↑ García Sotelo, Gilda M. Razones y sinrazones sobre las niñas soldados. 1e ed. Madrid: Sepha, 2006, p. 36. ISBN 84-934837-4-5.