OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jacaranda

Jacaranda és un gènere de plantes de la família Bignoniaceae.

## Taxonomia

| Sec. Jacaranda Jacaranda acutifolia Bonpl. Jacaranda arborea Urb. Jacaranda brasiliana (Lam.) Pers. Jacaranda caerulea (L.) J.St.-Hil. Jacaranda caucana Pittier Jacaranda copaia (Aubl.) D.Don Jacaranda cuspidifolia Mart. ex DC. Jacaranda hesperia Dugand. Jacaranda mimosifolia D.Don, Xicranda Jacaranda obtusifolia Humb. & Bonpl. Jacaranda orinocensis Sandw. Jacaranda poitaei Urb. Jacaranda praetermissa Sandw. Jacaranda sparrei A.H.Gentry | Sec. Dilobos Jacaranda bracteata Bur. & K.Schum. Jacaranda campinae A.Gentry & Morawetz Jacaranda carajasensis A.Gentry Jacaranda caroba (Vell.) DC. Jacaranda crassifolia Morawetz Jacaranda duckei Vattimo Jacaranda duckel Vattimo Jacaranda glabra (DC.) Bur. & K.Schum. Jacaranda intricata A.Gentry & Morawetz Jacaranda irwinii A.Gentry Jacaranda jasminoides (Thunb.) Sandw. Jacaranda macrantha Cham. Jacaranda macrocarpa Bur. & K.Schum. Jacaranda micrantha Cham. Jacaranda montana Morawetz Jacaranda morii A.Gentry Jacaranda mutabilis Hassl. Jacaranda obovata Cham. Jacaranda oxyphylla Cham. Jacaranda paucifoliata Mart. ex DC. Jacaranda puberula Cham. Jacaranda racemosa Cham. Jacaranda rufa Manso Jacaranda simplicifolia K.Schum. Jacaranda subalpina Morawetz Jacaranda ulei Bur. & K.Schum. |

## Referències

* ↑ Germplasm Resources Information Network: Jacaranda Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. (anglès)
* Botànica Arxivat 2019-05-22 a Wayback Machine. (anglès)
* Cercador de plantes(alemany)
# Gangli paravertebral

Al llarg de la cadena simpàtica hi ha els ganglis simpàtics coneguts com a ganglis de la cadena simpàtica o ganglis paravertebrals. Els ganglis es distingeixen com a cervicals, toràcics, lumbars i sacres i, excepte en el coll, corresponen estretament amb el nombre de vèrtebres.

## Disposició

Solament els ganglis cervicals tenen noms específics.
S'organitzen així:
* ganglis cervicals - 3 ganglis
* ganglis toràcics - 12 ganglis
* ganglis lumbars - 5 ganglis
* ganglis sacres - 4 ganglis

## Referències

* ↑ Gray, Henry; Lewis, Warren Harmon. Anatomy of the human body. Philadelphia : Lea & Febiger, 1918.
# Vaca de raça llemosina

La vaca de raça llemosina (en francès vache limousine) és una raça bovina rústega originària de la regió occitana de Llemotges. És una raça molt popular a tot el món incloent alguns països tropicals) i és molt emprada per a fer encreuaments. És una raça dedicada principalment a la producció de carn la qual té, relativament, poc greix, i emprada a la cuina llemosina.
L'anomenada vaca de raça bruna dels Pirineus és un creuament de diverses races amb la llemosina.
La vaca de raça llemosina no presenta taques té un color bru vermellós, més clar en el ventre i al voltant dels ulls i el morro, amb les mucoses nasals de color rosa clar. Té unes grans qualitats maternals, pareixen per primera vegada abans dels tres anys, la capacitat de la pelvis és més gran que en altres races cosa que fa que els vedells neixen fàcilment. La longevitat comercial acostuma a ser d'uns deu anys amb casos de vaques que han arribat als 17 anys havent passat 14 ventrades. Els exemplars adults pesen de 700 a 950 kg.

## Referències

* ↑ Girona, Diari de. «Opinió - Diari de Girona - Hemeroteca 24-11-2006». [Consulta: 19 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa de la raça llemosina Arxivat 2007-10-09 a Wayback Machine.. (francès)
* web de l'INA-PG Arxivat 2007-10-30 a Wayback Machine.. (francès)
* La raça llemosina a la web Interlim Arxivat 2007-08-07 a Wayback Machine.. (francès)
* International Limousin Coucil Arxivat 2007-06-23 a Wayback Machine.. (anglès)
# Saccharomyces

Saccharomyces es un gènere de fongs de l'ordre dels sacaromicetals (Saccharomycetales) que inclou diverses espècies diferents de llevat. La incapacitat per utilitzar nitrats i la capacitat de fermentar diversos carbohidrats són les característiques típiques dels Saccharomyces. Les seves colònies poden créixer i madurar en 3 dies i mostren un color groc fosc.

## Característiques

En general, les cèl·lules de Saccharomyces tenen un diàmetre de 2-8 μm i una longitud de 3-25 μm. S'observen blastoconidis (brots cel·lulars). Són globoses i el·lipsoides de forma allargada. La gemmació multilateral (multipolar) és típica. Les pseudohifes, si estan presents, són rudimentàries. Hifes absents.
Saccharomyces produeix ascòspores globoses que es troben en ascs. Cada asc conté d'1 a 4 ascòspores. Els ascs no es trenquen a la maduresa. Quan es tenyeixen amb tinció de Gram, les ascòspores són gramnegatives, mentre que les cèl·lules vegetatives són grampositives.

## Paper en la fabricació d'aliments fermentats

Molts membres d'aquest gènere es consideren molt importants en la producció d'aliments. Un exemple és Saccharomyces cerevisiae, que s'usa en la producció de vi, pa i cervesa.
Els llevats de cervesa són poliploides. Les varietats de llevats de cervesa es poden classificar en dos grups; les soques "ale" (Saccharomyces cerevisiae) i les soques "lager" (Saccharomyces pastorianus o Saccharomyces carlsbergensis a l'antiga taxonomia). Les soques "lager" són una soca híbrida de S. cerevisiae i S. eubayanus i sovint s'anomena fermentació inferior. En canvi, les soques "ale" es coneixen com a soques de fermentació alta, cosa que reflecteixen les seves característiques de separació en fermentadors quadrats oberts. Tot i que les dues espècies difereixen en diverses maneres, com ara la seva resposta a la temperatura, el transport i l'ús del sucre. Les espècies de S. pastorianus i S. cerevisiae estan estretament relacionades dins del gènere Saccharomyces.
Altres membres d'aquest gènere són S. bayanus, utilitzat per a la producció de vi i S. boulardii, usat en medicina. Més recentment, s'ha demostrat que S. boulardii és una subespècie del S. cerevisiae.
Saccharomyces cerevisiae es un dels microoganismes que poden trobar-se en el kefir, que és producte d'una complexa associació de diverses espècies de bacteris i llevats, que causa la fermentació làctica de la llet, transformant la lactosa en àcid làctic, la fermentació alcohòlica, per la qual cosa produeix etanol i CO$_2$ a temperatura ambient, en quantitat ínfima. L'aspecte extern s'assembla a una coliflor, per dins és buit i està recoberta per un polisacàrid gelatinós soluble en aigua denominat kefiran.

## Referències

* ↑ Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
# Davide Boifava

Davide Boifava (Nuvolento, Llombardia, 14 de novembre de 1946) va ser un ciclista italià, que fou professional entre 1968 i 1978. Els seus principals èxits esportius foren dues victòries d'etapa al Giro d'Itàlia.
Una vegada retirat del qual a ciclista passà a ser director de diferents equips ciclistes, com el Carrera, l'ASICS, per retirar-se definitivament el 2007 a l'equip LPR. Amb tots ells aconseguí notables triomfs, com ara el Giro d'Itàlia de 1986, amb Roberto Visentini; la Volta a Espanya de 1981 i el Giro del mateix any, amb Giovanni Battaglin; i el Tour, el Giro i el Campionat del món de 1987, amb Stephen Roche. Altres ciclistes als quals va dirigir foren Claudio Chiappucci o Marco Pantani.

## Palmarès

* 1966
** 1r al Trofeu Alcide De Gasperi
* 1968
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 1969
** Campió d'Itàlia de persecució
** 1r a la Volta a Luxemburg
** 1r a la Cronostafetta i vencedor d'una etapa
** 1r al GP Marina di Massa-Pian della Fioba
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1970
** 1r al Giro de la Romanya
* 1971
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1972
** 1r a Ponte-a-Egola
** 1r al Trofeu Matteotti
** 1r al GP Montelupo
* 1973
** Campió d'Itàlia de persecució
** 1r a Gavardo
* 1974
** 1r a Poggio a Caiano
* 1976
** 1r a Salo

### Resultats al Tour de França

* 1970. Abandona (12a etapa)
* 1971. Abandona (16a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1969. 15è de la classificació general. Vencedor d'una etapa. Porta la maglia rosa durant 1 etapa
* 1971. 26è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1972. Abandona (12a etapa A)
* 1973. 58è de la classificació general
* 1975. 11è de la classificació general
* 1976. 47è de la classificació general
* 1978. 74è de la classificació general

## Referències

* ↑ «BOIFAVA Davide». [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Palmarès de Davide Boifava (Ita)». [Consulta: 2 febrer 2024].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Davide BOIFAVA» (en italià). [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Danilo Di Luca correrá en el LPR | Ciclismo | deportes | elmundo.es». [Consulta: 2 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès de Davide Boifava a memoire-du-cyclisme.eu
* Fitxa de Davide Boifava a sitiodeciclismo.net
# Panamà (indumentària)

El panamà, o barret panamà, és un barret de palla que imita la forma del barret de feltre. Aquest disseny procedeix de l'Equador (on és anomenat jipijapa); el nom amb què és conegut internacionalment sembla derivar del fet que s'exportaven a través del Panamà, o bé de la populartizació que rebé el 1906 en ésser dut pel president dels EUA Theodore Roosevelt en la inauguració del Canal de Panamà.
Des d'inicis del segle XX el panamà és prou habitual a l'estiu, i tot l'any en climes càlids; encara avui és el barret d'estiu més popular, potser perquè combina la frescor, i l'efectivitat en la protecció contra el sol, amb l'elegància d'un homburg o un borsalino. Actualment, però, se'n fan amb tota mena de formes. El capell de palla mallorquí és prou anàleg al panamà (o un tipus de panamà).

## Referències

* ↑ En el si de l'exèrcit espanyol aquest mateix nom de jipijapa s'havia aplicat a un tipus força diferent de barret: el de palla d'ala ampla i plana que servia com a lligadura de campanya en colònies com Cuba i les Filipines.
* ↑ "Sombrero panamá o jipijapa". Dins: Rivière, Margarita. Diccionario de la moda: los estilos del siglo XX. Barcelona: Grijalbo, cop. 1996. P. 249.
* ↑ "Sombrero panamá". Dins: Bandrés Oto, Maribel. El vestido y la moda. Barcelona: Larousse, cop. 1998. P. 331.
Viccionari
# Hàbit

Un hàbit és un costum interioritzat de manera que es du a terme de manera mecànica i gairebé inconscient. Els hàbits poden fer referència a accions quotidianes o a patrons de conducta. Els hàbits s'aprenen amb la repetició d'actes fins que s'incorporen a la rutina de l'individu. Estan relacionats amb la formació reticular. Aristòtil va ser el primer a prescriure hàbits com a essència de l'ètica pràctica. És una cosa que es fa de costum. Quan un hàbit negatiu no es pot deixar fàcilment, es parla d'addicció.
Viccionari
# Estat triplet

En física i química quàntica s'anomena triplet un sistema amb tres valors d'espín possibles. Pot consistir en un bosó W o Z amb espín de valor 1, dos fermions idèntics amb espín 1/2, o més de dues partícules en un estat amb espín total 1 (com els electrons d'una molècula d'oxigen).

## Vegeu també

* Estat singlet
* Estat doblet
* Multiplicitat d'espín
# Osterhever

Osterhever (danès Østerhever) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Eiderstedt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Està situat a 16 kilòmetres de Tönning i a 12 kilòmetres de Sankt Peter-Ording. Limita a l'oest amb Westerhever, al sud amb Poppenbüll i a l'est amb Tetenbüll.
L'àrea del municipi d'Osterhever s'estén al llarg de la secció costanera del nord de la península d' Eiderstedt al rierol del mar de Wadden de l'Hever al nord a la zona marítima del mar de Wadden de Frisia del Nord. La península forma la principal unitat espacial natural de l'Eiderstedter Marsch (núm. 683).
El municipi d'Osterhever comprèn diverses zones anomenades residencials pel que fa a la geografia d'assentaments. L'assentament principal és el poble de l'església homònima. A més, al terme municipal també es troben els grups de cases Böhlingshörn, Köpsiel, Mühlendeich, Norderdeich, Pilkenkreuz, Schockenbüll, Seegaard i Slatterack. Els assentaments agrícoles són Großerhof, Hülk, Kloster, Löwenhof, Mittelhof, Osterhof, Schafhaus, Volkertshof, Westerhof i Westhof.

## Història

Les perforacions arqueològiques a l'Osterhever Warft mostren que es va construir a partir d'argila a l'Edat Mitjana, és a dir, aixecant material extret del fons marí com una elevació a prova de tempesta. L'Osterhever Koog es va fundar al segle XII. segle. A la baixa edat mitjana, la parròquia va perdre terres al nord i a l'oest cap a la part del mar del Nord coneguda com a Fallstief com a conseqüència de les onades de tempesta. Dirk Meier va investigar el dic del molí del Mimhusenkoog, que hi ha al sud, el 1991. Les excavacions van revelar un dic de nucli baix del segle XII/XIII. segle, que es va incrementar diverses vegades. Tots els dics s'havien enfonsat en el subsòl inestable.
A la Chronicon Eiderostadense vulgare, la Crònica comuna d'Eiderstedt, que cobreix el període de 1103 a 1547, Osterhever va ser esmentat probablement per primera vegada: El 1113 els Boyensmänner van matar al seu líder de l'església Harmen Lütke (a Garding). Com a resultat, se'ls va suprimir el dret de mecenatge (el dret a proposar el nomenament d'un pastor). Posteriorment es van construir les següents capelles (…): (…) Osterhever (…).
El 1 El gener de 2002, el municipi d'Augustenkoog va renunciar a la seva independència i es va unir al municipi d'Osterhever.

## Referències

* ↑ «Relation: Osterhever (1395416) bei OpenStreetMap (Version #9)».
* ↑ «Liste: Zuordnung der Gemeinden zu den Naturräumen» (PDF) p. 21.
* 1 2 «Statistisches Landesamt Schleswig-Holstein» (PDF) (en alemany).
* 1 2 3 4 5 6 Anmerkung: liegt im Gebiet der aufgenommenen ehemaligen Gemeinde Augustenkoog
* ↑ , Repertorium der Geschichtsquellen des Mittelalters der bayerischen Akademie der Wissenschaften, abgerufen am 1. November 2013
* ↑ Aushang in der St. Martin-Kirche in Osterhever
* ↑ StBA: Änderungen bei den Gemeinden Deutschlands, siehe 2002
# Herbert Barrett

Herbert Roper Barrett (Upton, Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda, 24 de novembre de 1873 − Horsham, Regne Unit, 27 de juliol de 1943) fou un tennista anglès, guanyador de dues medalles olímpiques en els Jocs Olímpics de Londres 1908 i Estocolm 1912.

## Carrera esportiva

Va iniciar la seva competició al Torneig de Wimbledon l'any 1898, on perdé en segona ronda davant el finalista Lawrence Doherty. Aconseguí arribar dues vegades a la final del torneig en competició individual, si bé perdé les dues (1908 i 1911). En aquest mateix torneig aconseguí tres títols en dobles masculins (1909, 1912 i 1913).
Va participar, als 34 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1908 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la competició de dobles masculins interior fent parella amb Arthur Gore al derrotar George Caridia i George Simond per 6-2, 2-6, 6-3 i 6-3. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 celebrats a Estocolm (Suècia) aconseguí guanyar la medalla de plata en la competició de dobles mixts, fent parella amb Helen Aitchison i perdent la final davant els també britànics Edith Hannam i Charles Dixon per 6-4, 3-6 i 2-6.
Fou membre de l'equip britànic de la Copa Davis l'any 1900 que perdé la final davant l'equip estatunidenc. Així mateix fou capità de l'equip britànic en l'edició de 1933 que aconseguí la victòria del torneig.

## Torneigs de Grand Slam
### Individual: 2 (0−2)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Oponent en la final | Marcador |
| Finalista | 1. | 1908 | Wimbledon | Arthur Gore | 3−6, 2−6, 6−4, 6−3, 4−6 |
| Finalista | 2. | 1911 | Wimbledon (2) | Anthony Wilding | 4−6, 6−4, 6−2, 2−6, retirada |

### Dobles masculins: 6 (3−3)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Parella | Oponents en la final | Marcador |
| Finalista | 1. | 1908 | Wimbledon | Arthur Gore | Josiah Ritchie Anthony Wilding | 1−6, 2−6, 6−1, 7−9 |
| Guanyador | 1. | 1909 | Wimbledon | Arthur Gore | Stanley Doust Harry Parker | 6−2, 6−1, 6−4 |
| Finalista | 2. | 1910 | Wimbledon (2) | Arthur Gore | Josiah Ritchie Anthony Wilding | 1−6, 1−6, 2−6 |
| Guanyador | 2. | 1912 | Wimbledon (2) | Charles Dixon | Max Décugis André Gobert | 3−6, 6−3, 6−4, 7−5 |
| Guanyador | 3. | 1913 | Wimbledon (3) | Charles Dixon | Heinrich Kleinschroth Friedrich Wilhelm Rahe | 6−2, 6−4, 4−6, 6−2 |
| Finalista | 3. | 1914 | Wimbledon (3) | Charles Dixon | Norman Brookes Anthony Wilding | 1−6, 1−6, 7−5, 6−8 |

## Jocs Olímpics
### Dobles masculins

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1908 | Jocs Olímpics, Londres, Regne Unit (interior) | Arthur Gore | George Caridia George Simond | 6−2, 2−6, 6−3, 6−3 |

### Dobles mixts

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1912 | Jocs Olímpics, Estocolm, Suècia (interior) | Helen Aitchison | Edith Hannam Charles Dixon | 6−4, 3−6, 2−6 |

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Roper Barrett». [Consulta: 20 octubre 2024].
* ↑ «Wimbledon player archive – Roper Barrett». AELTC.
* ↑ «London 1908». ITF. [Consulta: 18 maig 2012].
* ↑ «Herbert Roper Barrett Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 February 2013. [Consulta: 15 maig 2013].
# Jenő Hámori

Jenő Hámori (Győr, 27 d'agost de 1933) és un tirador d'esgrima hongarès, posteriorment nacionalitzat estatunidenc, especialista en sabre, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on guanyà la medalla d'or en la competició de sabre per equips del programa d'esgrima. Durant els Jocs va tenir lloc la revolució hongaresa i Hámori, com molts altres esportistes hongaresos, va decidir desertar i no tornar a Hongria. S'instal·là als Estats Units, on continua la seva carrera esportiva. Guanyà dos campionats nacionals de sabre, el 1960 i 1963, i el 1964 va representar el nou país d'acollida als Jocs de Tòquio, on quedà eliminat en sèries de les dues proves que disputà.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món d'esgrima de 1955.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Gene Hámori». [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 24 novembre 2023].
# Jiaozuo

Jiaozuo (xinès: 焦作; pinyin: Jiāozuò [tɕjáʊ.tswô]; postal: Tsiaotso) és una ciutat a nivell de prefectura al nord-oest de la província de Henan, a la República Popular de la Xina. Situada a la riba nord del riu Groc, limita amb la capital provincial Zhengzhou al sud, Xinxiang a l'est, Jiyuan a l'oest, Luoyang al sud-oest i la província de Shanxi al nord. Jiaozuo és una de les ciutats centrals de l'aglomeració urbana de la Gran Plana Xinesa (Zhongyuan) i una ciutat central regional a la zona fronterera de les províncies de Shanxi i Henan.
Segons una estimació del 2018, la seva població era de 3.590.700 habitants, dels quals 1.424.500 vivien a l'àrea urbanitzada formada per 4 districtes urbans (Jiefang, Shanyang, Zhongzhan i Macun) i el comtat de Bo'ai, que s'està urbanitzant en gran part.

## Geografia
##### Clima

Jiaozuo té un clima temperat semiàrid (Köppen BSk) amb quatre estacions diferents; a causa de la influència de les muntanyes Taihang, les temperatures al nucli urbà de Jiaozuo són més càlides que a Xinxiang i Zhengzhou. Els hiverns són frescos i relativament secs, mentre que els estius són calorosos i sovint plujosos. La temperatura mitjana mensual oscil·la entre 1,3 °C al gener i 27,7 °C al juliol, amb la temperatura mitjana anual de 15,61 °C. S'han registrat temperatures extremes des de −22,4 °C fins a 43,6 °C.

## Subdivisions administratives

La ciutat-prefectura de Jiaozuo exerceix jurisdicció sobre deu subdivisions: quatre districtes, dues ciutats de districte i quatre comtats:
* Districte de Jiefang - 解放区 Jiěfàng Qū
* Districte de Shanyang - 山阳区 Shānyáng Qū
* Districte de Zhongzhan - 中站区 Zhōngzhàn Qū
* Districte de Macun - 马村区 Mǎcūn Qū
* la ciutat de Mengzhou - 孟州市 Mèngzhōu Shì
* la ciutat de Qinyang - 沁阳市 Qìnyáng Shì
* Comtat de Xiuwu - 修武县 Xiūwǔ Xiàn
* Comtat de Bo'ai - 博爱县 Bó'ài Xiàn
* Comtat de Wuzhi - 武陟县 Wǔzhì Xiàn
* Comtat de Wen - 温县 Wēn Xiàn
* Mapa de Jiaozuo
* Jiefang
* Zhongzhan
* Macun
* Shanyang
* Comtat de Xiuwu
* Comtat de Bo'ai
* Comtat de Wuzhi
* Comtat de Wen
* Qinyang (ciutat)
* Mengzhou (ciutat)

## Referències

* ↑ JING, WANG. «Master plan of Jiaozuo City (2011 ~ 2020)». Henan People's Government, 22-07-2017.
# Xavier Darasse

Xavier Darasse (París, 3 de setembre, 1934 - París, 24 de novembre, 1992), va ser un organista i compositor francès. Un carrer de Tolosa i un altre de Muret, porten el seu nom. També va donar nom a una tuneladora (fabricada per l'empresa BESSAC amb seu a Saint-Jory) utilitzada durant l'excavació de la línia B del metro de Tolosa entre 2003 i 2004. El festival internacional de Tolosa les Orgues organitza cada 3 anys en el seu honor el Concurs Internacional d'Orgue Xavier Darasse.

## Biografia

* ↑ toulouse-les-orgues.org/concou... »(Archive.org • Wikiwix • Archive.is • Google • Què fer?).
# Il ritorno d'Ulisse in patria

Il ritorno d'Ulisse in patria és una òpera (dramma per musica) en un pròleg i tres actes de Claudio Monteverdi sobre un llibret italià de Giacomo Badoaro, basat en el final de L'Odissea d'Homer. Es va estrenar al Teatro San Cassiano de Venècia el febrer de 1640.
Monteverdi hi narra la fragilitat humana amb un final moralitzant, amb intensitat dramàtica la història homèrica d'uns déus entrellaçats per l'amor, l'amistat, l'enveja, l'odi i altres passions.
Fou la primera òpera de Monteverdi per a Venècia, on hi obtenia molt èxit amb deu actuacions, i es portava llavors cap al Teatro Castrovillani a Bolonya, per tornar a Venècia el 1641.
Es classifica dins de l'escola veneciana d'òpera del segle xvii, amb els seus trets típics de preeminència dels solistes i la pràctica inexistència del cor. És una de les tres òperes que es conserven de l'autor. Els moments lírics, com el lament de Penelope, sola i desolada, van inspirar a Monteverdi per escriure les seves pàgines més belles.
El primer ressorgiment modern fou una iniciativa de Vincent d'Indy a París el 1925. Un cert nombre de compositors del segle xx en feren versions, com Luigi Dallapiccola i Hans Werner Henze, amb representacions el 1971 a Viena i Glyndebourne, i una edició enregistrada de Nikolaus Harnoncourt.
El primer intent que feu Claudio Monteverdi d'escriure una òpera destinada a ús comercial. L'èxit immediat de l'obra feu que es representés almenys deu vegades a Venècia, i al cap d'un any de la seva estrena es representés a Bolonya, i després fes un retorn triomfal a Venècia vers el 1641.
La història es basa en l'Odissea d'Homer, però l'òpera se centra en l'angúnia, la noblesa i la castedat de Penélope, la qual espera que llur marit Ulisses retorni de la guerra de Troia. El pròleg de l'òpera emfatitza la recerca de la moralitat en una conversa entre la Fragilitat Humana, el Temps, la Fortuna i Cupido: al final de l'òpera la resistència de Penélope es veurà recompensada.
Malgrat la fama que va gaudir l'obra duran la vida de Monteverdi, El retorn s'incorporà al repertori operístic modern més tard que la resta de llurs òperes, i el nombre d'enregistraments existents és menor. Les versions més recomanables són les que es basen en una elegant presentació del drama. Una Penélope ben recolzada pel noble so de l'arpa, quan canta llur ària introductòria di misera regina amb bellesa i solemnitat. La transformació d'un pastoret en la deessa Minerva no només s'ha de representar mitjançant un esclat espectacular de focs d'artifici vocals, sinó també pel canvi en els instruments d'acompanyament, des del pifre fins a l'orgue. I la reunió final entre Ulisses i Penélope destil·lant alegria. Tots aquests elements fan d'aquesta òpera una obra magistral.

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra». Palau de la Música. Arxivat de l'original el 1 de maig 2017. [Consulta: 5 maig 2017].

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants