OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cúmul (geologia)

En geologia i petrologia, es denomina cúmul, cúmulus o acumulat, el tipus de roca ígnia formada per l'acumulació de cristall d'un magma, ja sigui per precipitació o per flotació. El cúmul té una composició mineral limitada, és a dir una roca composta per pocs minerals que s'ha format per l'assentament dels cristalls dins d'una cambra magmàtica. Els processos físics normalment implicats en la producció dels cúmuls, produeixen també altres capes de roques amb composicions gairebé monominerals.
Els cúmuls s'anomenen segons la seva textura; la textura del cúmul és la diagnosi de les condicions de formació d'aquest tipus de roca ígnia.

## Formació

Els cúmuls són el producte típic de la precipitació de cristalls sòlids dins de la cambra de magma on es produeix una cristal·lització fraccionada. Les acumulacions dels cristalls, normalment, ocorren en el fons o terra (part més baixa) de la cambra de magma, però també es produeixen més amunt i a dalt (sostre) si la plagioclasa anortita és capaç de flotar lliure sobre un líquid fos màfic més dens.

## Observació a la natura

Els cúmuls apareixen en instrusions estratificades, a la base de grans tubs de lava ultramàfics en fluxos de basalt rics en komatiïta i magnesi, i també en algunes intrusions granítiques.

## Tipus de cúmuls

L'estructura interna de la matriu del cúmul consta d'una estructura de cristalls formada pels mateixos cristalls del cúmul, on la plagioclasa és la matriu més comuna. Els cristalls del cúmul creixen més lliurement, o no tant , depenent del procés de la fusió i d'acumulació i, per tant, originen cristalls hipidiomorfs (parcialment desenvolupats) i al·lotriomorfs (xenomorfs).
En els cúmuls, s'hi identifiquen tres tipus de textures:
* Cúmul: conté un 93-100% de cristalls (massa bàsica), i és, gairebé o totalment, una roca monomineral.
* Mesocúmul: conté un 85-93% de cristalls amb àmplies superfícies de creixement, petites quantitats d'altres minerals
* Ortocúmul: format per un 75-85% de cristalls amb superfícies de creixement més estretes. La resta de l'ortocúmul està format per minerals cristal·litzats per la fosa del cúmul, com olivines, piroxens, magnetites i ortoclases.

## Referències

* 1 2 «Cumulate-rock» (en anglès). British Geological Survey, 2020. [Consulta: 5 agost 2023].
* 1 2 3 4 5 «Cumulate-rock» (en anglès). Chemeurope.com, 1997. [Consulta: 6 agost 2023].
* ↑ «hipidiomorf/hipidiomorfa». Diccionari de Geologia, Institut d'Estudis Catalans, 1997. [Consulta: 6 agost 2023].
* ↑ «al·lotriomorf/al·lotriomorfa (petrologia endògena)». CIT, IEC, Diccionari de Geologia, 1997. [Consulta: 6 agost 2023].
* ↑ Riba Arderiu, O.. «cúmulus». Diccionari de Geologia, IEC, 1997. [Consulta: 5 agost 2023].
* 1 2 «Kumulatgefüge» (en alemany). GeoDataZone, 2010. [Consulta: 5 agost 2023].

## Bibliografia

* Blatt, Harvey and Robert J. Tracy, 1996, Petrology: Igneous, Sedimentary and Metamorphic, 2nd ed., pp. 123–132 & 194-197, Freeman, ISBN 0-7167-2438-3 (en anglès)
* Ballhaus, C.G. & Glikson, A.Y., 1995, Petrology of layered mafic-ultramafic intrusions of the Giles Complex, western Musgrave Block, central Australia. AGSO Journal, 16/1&2: 69-90 (en anglès)
Viccionari
# Damian Warner

Damian Warner (Ontario, Canadà, 4 de novembre de 1989) és un atleta canadenc especialitzat en el decatló. Ha participat en 3 Olimpíades, guanyant 1 medalla d'or en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020 i 1 medalla de bronze en els Jocs Olímpics de Rio 2016. A més, ha guanyat 4 medalles en els Campionats del Món i 2 medalles d'or en els Jocs Panamericans.
El 5 d'agost de 2021, amb la medalla d'or aconseguir als Jocs Olímpics de Tòquio 2020, va acabar la prova amb 9.018 punts, resultat que suposava el rècord olímpic, el rècord nacional del Canadà i la 4a millor puntuació de tots els temps en aquell moment. A part, també és el posseïdor del rècord nacional del Canadà en el salt de llargada, amb una marca de 8.28m, aconseguida el 9 de maig de 2021 a la ciutat austríaca de Gotzis.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| Decatló | 9.018 punts NR | Tòquio | 5 d'agost de 2021 |
| 100m llisos | 10.12 | Gotzis | 25 de maig de 2019 |
| 400m llisos | 46.54 | Geòrgia | 30 d'abril de 2016 |
| 1.500m llisos | 4:24.73 | Toronto | 23 de juliol de 2015 |
| 110m tanques | 13.27 | Edmonton | 4 de juliol de 2015 |
| Salt de llargada | 8.28m NR | Gotzis | 29 de maig de 2021 |
| Salt d'alçada | 2.09m | Gotzis | 25 de maig de 2013 |
| Salt de perxa | 4.90m | Bolton | 16 de juliol de 2016 |
| Llançament de pes | 15.34m | Gotzis | 25 de maig de 2019 |
| Llançament de disc | 50.26m | Califòrnia | 19 de març de 2016 |
| Llançament de javelina | 64.67m | Moscou | 11 d'agost de 2013 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2012 | Londres | 5a posició | Decatló |
| 2016 | Rio de Janeiro | 3 | Decatló |
| 2020 | Tòquio | 1 | Decatló |
| Campionat del Món ||||
| 2011 | Daegu | 18a posició | Decatló |
| 2013 | Moscou | 3 | Decatló |
| 2015 | Pequín | 2 | Decatló |
| 2017 | Londres | 5a posició | Decatló |
| 2019 | Doha | 3 | Decatló |
| 2022 | Eugene | DNF | Decatló |
| 2023 | Budapest | 2 | Decatló |
| Jocs Panamericans ||||
| 2015 | Toronto | 1 | Decatló |
| 2019 | Lima | 1 | Decatló |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). olympics.com. [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ «Canada's Damian Warner sets Olympic record, claims decathlon gold in Tokyo» (en anglès). SPN, 05-08-2021.
* ↑ «Damian Warner sets Canadian long jump record in bid for 6th Hypo Meeting title» (en anglès). CBC, 29-05-2021.
# Daniel Caffé

Daniel Caffé (Kostrzyn nad Odrą, 21 de juliol de 1750 (<1757) - Leipzig, 16 de gener de 1815) va ser un pintor de retrats pastel alemany.
Caffé va néixer a Küstrin, Regne de Prússia, i va començar la seva carrera com a pintor de decoració arquitectònica. Va viatjar a Dresden, on es va convertir en retratista. D'aquesta manera va accedir a l’Acadèmia de Belles Arts de Dresden sota Casanova. Va ser influenciat per l'obra neoclàssica de Mengs. Després de deu anys a Dresden, es va traslladar a Leipzig. Va ser afavorit per les peticions dels mecenes russos, com el príncep Beloselski i l'almirall Fiodor Grigoryevich Orloff. També era conegut per copiar obres de la galeria de Dresden.

## Galeria

* Karl August von Hardenberg
* Schillers Frau Charlotte von Lengefeld
* Nen amb papallona
* Imatge de Crist

## Referències

* ↑ Boni, Filippo de'. Biografia degli artisti ovvero dizionario della vita e delle opere dei pittori, degli scultori, degli intagliatori, dei tipografi e dei musici di ogni nazione che fiorirono da'tempi più remoti sino á nostri giorni. Seconda Edizione.. Venice; Googlebooks: Presso Andrea Santini e Figlio, 1852, p. 164.

## Bibliografia

* Werner Teupser. Caffee (Caffé), Daniel (en alemany). 3. Berlin: Duncker & Humblot, 1957, p. . ; (text complet en línia)
* Heinrich August Pierer: Lèxic universal del present i del passat, volum 3. Altenburg 1857, p. 551 (1857-003-0551 còpia digital)
# Han Shuai

    En aquest nom xinès, el cognom és Han.
Han Shuai (xinès: 韩帅) (Shandong, 14 de maig de 1993) és una guionista i directora de cinema xinesa.

## Biografia

Nascuda el 14 de maig de 1993 a la província xinesa de Shandong, va estudiar a l'Acadèmia Central d'Art Dramàtic de Pequín, on va tenir de professors als directors Gao Xiongjie i Xu Feng. Es va doctorar el 2018 amb una tesi sobre Michael Haneke, i una sobre Jean-Pierre Melville. De fet ella volia fer la seva tesi sobre Lou Ye (娄烨), però no va ser acceptada; però al final va escriure una monografia sobre ell, complementada amb entrevistes amb el guionista Mei Feng i l'editor Kong Jinlei. Abans de fer el seu primer llargmetratge, va escriure i dirigir curtmetratges que van guanyar premis al Festival de cinema asiàtic de Hangzhou (杭州亞洲青年影展) i al Festival de cinema d'estudiants de Beijing (北京大学生电影节):
* 2013: "一九九九" (35') que va guanyar el millor curtmetratge a la secció "Clarion Short Film" de la 4a Exposició de Vídeos d'Art de Dalian i el millor llargmetratge a l'11è "Commemoration of Pinellia" International Student Video.
* 2014: "东尼与明明" (28') presentat al Festival de Canes.
* 2015: 最后一镜 (20')
Després d'una anys dedicats a la docència i a la recerca, el 2020 va dirigir el seu primer llargmetratge, "Summer Blur" (汉南夏日),que va guanyar successivament el Premi del Jurat Feimu al Festival de Pingyao, el premi FIPRESCI per crítics de cinema al festival de Busan, i el Gran Premi de la secció Generation Kplus de la Berlinale.
El seu segon llargmetratge Green Night es va estrenar a la secció Panorama del 73è Festival Internacional de Cinema de Berlín Va obtenir el premi al millor guió de la secció Panorama en la XI edició de l'Asian Film Festival Barcelona.

## Referències

* ↑ «Festival Scope». [Consulta: 7 juny 2023].
* ↑ «chinesemovies.com.fr». [Consulta: 19 gener 2023].
* ↑ «韩帅». [Consulta: 19 gener 2023].
* ↑ Korbecka, Maja. «“I Myself am a Woman”: A Conversation with Han Shuai – Senses of Cinema» (en anglès americà). [Consulta: 19 gener 2023].
* ↑ «Director Han Shuai attends the 15th Asian Film Awards during the 26th...» (en italià). [Consulta: 7 juny 2023].
* ↑ «Green Night», 18-02-2023.
* ↑ El Asian Film Festival Barcelona premia a 'Evil does not exist' como mejor película, Europa Press, 6 de novembre de 2023
# Holt (Alemanya)

Holt és un municipi de l'estat alemany de Slesvig-Holstein, a l'amt Schafflund al districte de Slesvig-Flensburg. Es troba a 30 quilòmetres de Flensburg. El 2022 tenia 154 habitants.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties» (en anglès), 13 juliol 2024. [Consulta: 15 març 2025].
# István Nemere

István Nemere (Pécs, 8 de novembre de 1944 — 15 de novembre de 2024) fou un novel·lista hongarès, esperantista i traductor reconegut per la seva prolífica obra literària.
Nemere va ser elegit dues vegades president del PEN Club Internacional durant la dècada de 1990, tot i que no era membre de la Unió d’Escriptors Hongaresos. La fama de Nemere es deu principalment a les seves novel·les de ciència-ficció i fenòmens paranormals, però també va escriure en altres gèneres. Les seves obres han estat traduïdes a diverses llengües, incloent-hi l'esperanto i el persa. El seu primer llibre es va publicar el 1974. Va assolir el rècord de més llibres publicats, amb un total de 800, superant la famosa escriptora britànica Barbara Cartland. Fins al novembre de 2020, havia publicat 744 llibres. Nemere va ser una figura notable en el món de la ciència-ficció hongaresa, amb un total de 60 novel·les i diversos relats. Nemere va denunciar que la pel·lícula Demolition Man havia plagiat una de les seves novel·les.
Va morir el 15 de novembre de 2024, a l'edat de 80 anys, després de perdre la consciència mentre conduïa i romandre diversos dies en coma induït.

## Obres destacades

* A kozmosz korbácsa,
* Acélcápa,
* Neutron-akció.

## Referències

* 1 2 Zrt, HVG Kiadó. «Az ember, akinek 700 könyve jelent meg…, bocs, nem is, most már 701» (en hongarès), 14-05-2018. [Consulta: 15 novembre 2024].
* 1 2 Krisztián, Puskár. «Nemere István: A cenzúra a fejekben van» (en hongarès), 25-11-2010. [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ Janton, Pierre. Esperanto: Language, Literature, and Community (en anglès). SUNY Press, 1993. ISBN 978-0-7914-1254-1.
* ↑ «Elképesztő magyar világcsúcs született» (en hongarès). [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ «István Nemere» (en anglès). The Encyclopedia of Science Fiction, 14-11-2024.
* ↑ «Meghalt Nemere István író» (en hongarès), 15-11-2024. [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ Folio, Libera. «István Nemere forpasis» (en esperanto), 15-11-2024. [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ «A short history of Hungarian science fiction from the beginning to the 1980s : SFmag». [Consulta: 15 novembre 2024].
# Emili Sala i Cortés

Emili Sala i Cortés (Barcelona, 22 de febrer de 1841 - la Garriga, 7 de juny de 1920) va ser un arquitecte català.

## Biografia

Es va titular en arquitectura el 27 de novembre de 1876, formant part de la primera promoció de l'Escola Superior d'Arquitectes de Barcelona, de la que després també en fou professor, juntament amb arquitectes de la talla d'Antoni Gaudí, qui el va contractar ocasionalment com a delineant.
A Barcelona, va ser l'arquitecte de l'edifici d'estil eclèctic (1875-1877) que Gaudí va transformar en la Casa Batlló, per encàrrec de Josep Batlló i Casanovas, així com també de la reconstrucció del campanar de l'Església de la Concepció (1879), la Casa Elizalde (1885), la Casa Emília Carles (1898) o les Cases Joan Viladot (1917).
A Castellar del Vallès, destaca la direcció de les obres de l'església de Sant Esteve (1885-1892), conjuntament amb Joan Martorell i Montells, el Palau Tolrà (1890), les Escoles Pies (1897), els safareigs públics i l'Ajuntament de Castellar (actual arxiu municipal) (1901). A Rubí, les Escoles Ribas a (1912-1915), i a la Garriga, el panteó de la família Fargas al cementiri de la Doma, així com altres cases senyorials.

## Galeria d'imatges

* Campanar de l'Església de la Concepció, a Barcelona
* Casa Elizalde, a Barcelona
* Església de Sant Esteve, a Castellar del Vallès
* Palau Tolrà, a Castellar del Vallès
* Escoles Ribas, a Rubí
* Panteó de la família Amatller, al Cementiri de Montjuïc
* Panteó de la família Fargas, a la Doma

## Referències

* ↑ «Emili Sala i Cortes (necrològica)». La Vanguardia, 08-06-1920, pàg. 1.
* 1 2 «Llista de Arquitectos Españoles» (en castellà). Anuario Arquitectos de Cataluña, 1900, pàg. 313 [Consulta: 8 setembre 2013].
* ↑ «Vida d'infant i d'escolar d'Antoni Gaudí». Revista del Centre de Lectura de Reus, 7-1927 [Consulta: 17 març 2012].
* ↑ «Cases Joan Viladot, al carrer de la Diputació de Barcelona.». Rondaller.cat, 08-02-2020. [Consulta: 25 setembre 2021].
* ↑ E. Costa.; R. Lacuesta, F. Royo, J. Royo, S. Sáiz, I.Vilamala «Inventari del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental de Castellar del Vallès 2008-2010». DIBA.cat. Diputació de Barcelona [Barcelona]. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015 [Consulta: 11 juliol 2014].
* ↑ Navas Ortiz, Manuel «Emili Sala i Cortés». Plaça Vella [Castellar del Vallès], núm. 52, 9-2008, pàg. 78.
* ↑ Maspoch, Mónica. Ajuntament de Barcelona. Galeria d'Autors, 2009. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 17 març 2012]. , pàg. 193
# Häagen-Dazs

Häagen-Dazs és una marca de gelats, establerta per Reuben i Rose Mattus al Bronx, Nova York, el 1961, partint de només tres sabors: vainilla, xocolata i cafè. La companyia va obrir la seva primera botiga a Brooklyn, el 15 de novembre de 1976. Actualment la companyia té botigues franquiciades arreu del món. El nom de l'empresa no és d'origen danès sinó una creació original del fundador de la companyia

## Referències

* ↑ «History». Häagen-Dazs. Arxivat de l'original el 17 d’octubre 2012. [Consulta: 25 setembre 2011].
* ↑ Cult. Iconos de una generación (paper) (en castellà). Madrid: Edimat libros, 2008, p.269. ISBN 978-84-9794-079-5 [Consulta: 28 octubre 2014].
# Eriophorum

Eriophorum és un gènere botànic de plantes amb flors que pertany a la família Ciperàcia. Es troben a través de les zones de clima temperat de l'Hemisferi Nord en terres àcides de torbera.
Destaca per tenir els fruits envoltats pel que aparentment sembla una mena de cotó.
És particularment abundant a la tundra àrtica.
Les aproximadament 25 espècies d'aques gènere adopten la forma d'herbàcies perennes amb fulles primes de tipus herbaci. La substància cotonosa, amb les llavors adherides, és dispersada pel vent.

## Algunes espècies

* Eriophorum altaicum Meinsh.
* Eriophorum angustifolium Honck.
* Eriophorum brachyantherum Trautv. & C.A.Mey.
* Eriophorum callitrix Cham. ex C.A.Mey.
* Eriophorum chamissonis C.A.Mey.
* Eriophorum comosum (Wall.) Wall. ex C.B.Clarke
* Eriophorum crinigerum (A.Gray) Beetle
* Eriophorum gracile W.D.J.Koch ex Roth
* Eriophorum japonicum Maxim.
* Eriophorum latifolium Hoppe
* Eriophorum microstachyum Boeck.
* Eriophorum russeolum Fr. ex Hartm.
* Eriophorum scheuchzeri Hoppe
* Eriophorum tenellum Nutt.
* Eriophorum vaginatum L.
* Eriophorum virginicum L.
* Eriophorum viridicarinatum (Engelm.) Fern.
Fonts: icarinatum (Engelm.) Fern. (Thinleaf Cottongrass) Sources:icarinatum'' (Engelm.) Fern. (Thinleaf Cottongrass) Sources:icarinatum (Engelm.) Fern. (Thinleaf Cottongrass) Fonts:

## Referències

* 1 2 3 4 5 Flora Europaea: Eriophorum
* ↑ Flora of North America: Eriophorum
* 1 2 3 4 eFloras search results: Eriophorum
* 1 2 3 4 USDA Plants Profiles: Eriophorum
# Han Soo-ann

Han Soo-ann (18 de juny de 1926 - Seül, 4 de gener de 1998) va ser un boxejador coreà que va competir en els anys posteriors a la Segona Guerra Mundial.
Han es va graduar a la Universitat Sungkyunkwan i va servir a l'exèrcit com a oficial, formant part d'un dels primers equips de boxa coreans de la marina. El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on va guanyar la medalla de bronze en la categoria del pes mosca del programa de boxa. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, fou eliminat en els quarts de final en la mateixa categoria.

## Referències

* 1 2 «네이버 뉴스 라이브러리». [Consulta: 30 juliol 2023].
* ↑ «Olympedia – Han Su-An». [Consulta: 30 juliol 2023].
# Cànon de Pachelbel

El Cànon de Pachelbel és el nom amb què es coneix l'obra de Johann Pachelbel titulada Canon i Giga en re major per a tres violins i baix continu (en alemany, Kanon und Gigue in D-Dur für drei Violinen und Basso Continuo).

## Origen de la composició

És la peça més coneguda de Pachelbel i una de les més famoses de la música barroca. Escrita cap al 1680, des de la seva composició se n'han fet una gran varietat d'arranjaments per a tot tipus d'instruments i agrupacions musicals. És fàcil poder escoltar-lo formant part de compilacions discogràfiques de música clàssica, al costat d'obres com l'Ària de la suite en re de Bach, o l'Adagio d'Albinoni. Tal com indica el nom d'aquesta obra, aquest cànon va seguit d'una giga escrita en la mateixa tonalitat. Malgrat això, en moltes compilacions s'interpreta el cànon tot sol. La seva popularitat es fonamenta en part en la seva progressió d'acords, una successió harmònica que també trobem en la música popular.
El cànon de Pachelbel, com els seus altres treballs, tot i que va ser popular durant la seva vida, va passar de moda i va romandre en obscuritat durant segles. Un arranjament i gravació del 1968 per l'orquestra de cambra de Jean-François Paillard van guanyar-li popularitat durant la dècada següent, i en la dècada de 1970 la peça va començar a ser enregistrada per molts conjunts; a principis dels anys vuitanta, la seva presència com a música de fons es considerava ineludible. Des dels anys 70 fins a finals dels anys 2010, els elements de la peça, especialment la seva progressió d'acords, es van utilitzar en una varietat de cançons pop. Des de la dècada de 1980, també s'ha utilitzat freqüentment en casaments i cerimònies funeràries del món occidental.

## Estructura

És un cànon melòdic a tres veus i es fonamenta, tant harmònicament com estructuralment, en un baix obstinat de dos compassos:

## Audició

* Canon (versió electrònica per a 3 violins i baix continu) (?·pàg.)
* Canon (interpretat al piano per Lee Galloway) (?·pàg.)

## Partitura

* Partitura sencera a Noteflight

## Referències

* ↑ López, Javier María.. Breve historia de la música. Madrid: Ediciones Nowtilus, 2011. ISBN 978-84-9967-235-9.
* ↑ Fink, Robert «Prisoners of Pachelbel: An Essay in Post-Canonic Musicology». Hamburg Jahrbuch, 2010.

## Enllaços externs

* Lo que nadie sabe de El Canon de Pachelbel per Jaime Altozano (castellà)
# Hiacínties

Les Hiacínties o Jacínties (en grec antic: Ὑακίνθια) eren un gran festival nacional espartà celebrat cada any a la localitat d'Amicles. Era un festival relacionat amb Apol·lo, per bé que els autors que esmenten la festa no estan d'acord sobre la deïtat a què estava dedicada: a l'Apol·lo Amicleu, a l'Apol·lo Carneu o a l'heroi Jacint, a qui Apol·lo va matar accidentalment en un llançament de disc i que donà nom a la flor del jacint, que representava la mort entre els grecs (una personificació de la sequera de la vegetació per la calor de l'estiu, mentre que el disc és el sol, Apol·lo, el déu que el llança).
Les Hiacínties duraven tres dies. El primer dia es feien sacrificis als difunts i es plorava la mort de Jacint. Ningú no portava garlandes, ni es cantaven cançons mentre es feien els sacrificis ni s'oferien pans de blat. Els pastissos dels sacrificis eren senzills, possiblement sense llevat, i la gent practicava l'abstinència. El primer dia, doncs, la celebració era de caràcter fúnebre i melancòlic.
Els altres dos dies, en canvi, estaven dedicats a les festes i a les diversions públiques, i nombrosos estrangers visitaven la ciutat. Els joves cantaven i tocaven l'aulos i la cítara, i cantaven himnes a Apol·lo en vers anapèstic, mentre d'altres, amb vestits esplèndids, disputaven una competició de carros a l'hipòdrom. Després d'aquesta competició, diversos cors de joves cantaven himnes nacionals dirigits per un mestre de cant (χοροποιός). Tot seguit, les donzelles espartanes desfilaven dalt de carros esplèndidament adornats en una processó solemne. S'oferien sacrificis, les cases s'obrien als amics i fins i tot els esclaus hi podien participar, segons Ateneu de Nàucratis. Un dels àpats preferits durant les festes s'anomenava còpida (κοπίς), que descriu l'escriptor Molpis: consistia en un pastís de carn, herbes crues, brou, figues i altres fruites i llavor de llúpol. Les fonts no descriuen les celebracions específiques del tercer dia, però sembla que tenien un caràcter solemne com les del primer dia.
Espartans i amicleus donaven tanta d'importància a aquesta festa que, durant la hieromènia de la festa, cancel·laven tota activitat bèl·lica. Pausànies diu que, en una ocasió, els espartans van acordar una treva de quaranta dies en una guerra per poder assistir a la festa. D'altra banda, durant la Pau de Nícies, el tractat entre Atenes i Esparta el 421 aC, una de les clàusules establia que cada any els atenesos assistirien a les Hiacínties en senyal de bona fe, segons que diu Tucídides.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Hyacinthia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 23-XI-2020].