OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Balart i Figuerola

Francesc Balart i Figuerola (Reus, 28 de gener de 1900 - ?) va ser un pintor català.
Era fil de Pere Balart, assaonador, i de Susanna Figuerola, tots dos de Reus. Va estudiar a la Llotja, a Barcelona cap al 1920 amb els professors Vernis Vidal i Joan Sabadell. Va participar en diverses exposicions col·lectives a Barcelona i en va fer d'altres d'individuals, tant a Barcelona com a Reus. Pintava natures mortes, paisatges i figures, i va obtenir diversos premis.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 84.
* ↑ Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2002, p. 191.
# Gumersindo Rico González

Gumersindo Rico González (Ḷḷuarca, 1891 - 21 de setembre de 1957) fou un advocat, empresari i polític asturià. El 1922 s'instal·là a Madrid com a director gerent de la delegació comercial de la International Western Electric Company (IWEC), empresa del sector telefònic. El 1924 fou un dels artífex juntament amb Sosthenes Behn, president de la ITT, de la fundació de la Companyia Telefónica, de la que en fou secretari general del Consell d'Administració. A les eleccions generals espanyoles de 1933 fou elegit diputat per la província de Lugo com a republicà independent.

## Enllaços externs

* La creación de la Compañía Telefónica Nacional de España en la Dictadura de Primo de Rivera d'Antonio Pérez Yuste
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Euriarqueots

En taxonomia, els euriarqueots (Euryarchaeota) són un filum d'arqueus
Els euriarqueots inclouen els metanògens, que produeixen metà i sovint viuen als intestins; els halobacteris, que sobreviuen a concentracions extremes de sal; i alguns aerobis i anaerobis extremament termòfils. Se'ls distingeix dels altres arqueus principalment basant-se en seqüències d'ARN ribosòmic.

## Referències

* ↑ Web sobre els euriarqueots. Informació extreta de «NCBI taxonomy resources». National Center for Biotechnology Information. [Consulta: 19 març 2007].
# Francesc Oliver Fradera

Francesc Oliver Fradera (Calella, Maresme, 18 de desembre de 1924 - Pineda de Mar, Maresme, 12 de febrer de 1998) va ser un pintor català. Va treballar totes les tècniques generalment utilitzades en les arts plàstiques, principalment dibuix, aquarel·la, oli i gravats. La seva obra es caracteritza per tenir colors vius, una aplicació compacta de la pintura, pinzellades distingibles i temes de la vida real.
La vocació pictòrica d'Oliver recull des de ben jove les tendències artístiques del moment amb pintures emmarcades en el postimpressionisme, exaltant el color i la forma. En l'edat adulta, els temes paisatgístics i humans van començar a marcar la seva obra, obrint nous camins i emfatitzant la representació del sentiment i la visió de la realitat amb el color com a instrument bàsic del seu llenguatge pictòric.
La seva temàtica preferida fou la costumista: les marines, com un reflex plàstic de l’esplendor lumínic del Mediterrani; el món de les màscares, especialment dins el carnaval venecià; i l’exotisme nord-africà.
Dins el context de la pintura figurativa, Oliver va pintar obres plenes de suggeriments, així com obres esquemàticament sintetitzades. En aquest sentit, el pintor calellenc fou un enamorat del gest, copsant l’instant vital en què es troben els seus personatges com, per exemple, els pagesos, els pescadors o les venedores.
Oliver va exposar arreu de Catalunya, entre altres poblacions, a Calella, Olot, Barcelona i Molins de Rei; però també a altres ciutats de l'estat com Tenerife o Santander. A l'estranger, va exposar obres a Bèlgica, Alemanya i Suïssa.
El periodista i escriptor Domènec Moli va publicar l'any 1991 un llibre monogràfic dedicat a Francesc Oliver, en el qual es reprodueixen unes cent-cinquanta obres del pintor maresmenc seleccionades per Vicenç Coromina.
L'any 2024, l'Ajuntament de Calella va organitzar l'Any Oliver amb motiu del centenari del seu naixement, encetat amb un acte de presentació, organitzant una exposició de quadres de l'artista i un col·loqui sobre l'efemèride, la vida i les obres del pintor.

## Referències

* ↑ «Calella arrenca la celebració de l’Any Oliver aquest dissabte». Ràdio Marina, 20-02-2024.
* ↑ «Calella dedicarà aquest any a homenatjar el pintor local Francesc Oliver Fradera». El Punt Avui, 28-02-2024.
* 1 2 Oliver, Francesc. Oliver. Domènec Moli. Aubert, 1991.
* ↑ «El 2024 és l’any de l’artista calellenc Francesc Oliver Fradera». Ràdio Calella, 14-02-2024.
* ↑ «Descobrint Francesc Oliver». Ràdio Calella, 22-11-2024.
* ↑ «Calella celebra l’any Oliver: 100 anys del pintor Francesc Oliver Fradera». Ràdio Calella Televisió, 24-02-2024.

## Enllaços externs

* 'L'antològica vital de Francesc Oliver'
* 'Exposició de Francesc Oliver Fradera - Periples Vitals (1924-1998)'
# Concert per a trompa núm. 1 (Mozart)

El Concert per a trompa núm. 1 en re major, K. 412 (K. 386b), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita l'any 1791. Encara que està numerat com el primer dels quatre concerts, és en realitat l'últim de la sèrie. Comparat amb els altres tres concerts, és més curt pel que fa a la durada (dos moviments en lloc de tres), i és molt més simple des del punt de vista tècnic i musical. El motiu d'aquesta simplicitat podria ser el de facilitar les coses a Joseph Leitgeb, l'intèrpret de trompa i gran amic de Mozart, que degut a l'avançada edat hauria perdut algunes capacitats.
La partitura autògrafa conté localitzada en punts estratègics del Rondó, el darrer moviment, estranyes notes, potser adreçades a Leitgeb:
<<: Per a tu, senyor Ruc - Anem - Ràpid- Continua amb això - Com un bon tipus - Sigues valent - Has acabat ja? - Per a tu - bèstia - Oh, quina dissonància - Oh! - Ai de mi!! - Ben fet, pobre tipus - Oh, dolor en els collons! - Oh Déu, què ràpid! - Em fas riure - Ajuda - Pren-te un respir! - Som-hi, som-hi - Això està una mica millor- Encara no està acabat? - Ets un complet porc! - Què encantador que ets! - Benvolgut meu! - Petit ruc! - Ha, ha, ha! - Pren-te un respir! - Però toca almenys una nota, inútil! - Ah! Bravo, bravo, visca! -Vas a torturar per quarta vegada, i gràcies a Déu que és l'última - Oh si us plau, tingueu pietat de mi! - Confon-lo - També valentia? - Bravo! - Oh, una ovella belant - Has acabat? - Gràcies al cel! - Prou, prou!>>
Maynard Solomon qualifica aquestes notes com "una descripció prosaica d'una trobada sexual absurda".
L'obra consta de dos moviments :
* Allegro
* Rondeau (Allegro) en compàs 6/8.2
Aquest és un dels dos concerts per a trompa de Mozart que inclou fagots (l'altre és el K. 447); però en aquest "en el primer moviment els tracta amb indiferència".
Es tracta de l'únic concert per a trompa de Mozart escrit en la tonalitat de re major (els altres tres estan en mi bemoll major) i l'únic que posseeix només dos moviments, en lloc dels tres habituals.
Sobre el segon moviment, Alan Tyson opina que el podria haver acabat un deixeble de Mozart, Franz Xaver Süssmayr, després de la seva mort.

## Referències

* 1 2 3 Maynard Solomon (1995) Mozart: A Life. Harper Collins: 357
* ↑ Martha Kingdon Ward, "Mozart and the Bassoon" Music & Letters 30, 1 (1949): 9
* ↑ Alan Tyson, Mozart: Studies of the Autograph Scores, Cambridge, MA: Harvard University Press, 1987. ISBN 0-674-58831-2

## Enllaços externs

* Concert per a trompa núm. 1, K. 412: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Francesc Prat i Puig

Francesc Prat i Puig (la Pobla de Lillet, 1906 - Santiago de Cuba, 1997) fou un arqueòleg català.

## Biografia

Es llicencià en arqueologia a la Universitat de Barcelona, on fou deixeble de Pere Bosch i Gimpera. El seu primer treball fou un estudi de l'aqüeducte romà de Pineda de Mar, sobre el qual publicà l'Aqüeducte romà de Pineda.
Durant la Segona República espanyola alternà els treballs per a l'Institut d'Estudis Catalans en l'elaboració del mapa arqueològic del Maresme i la seva militància a Esquerra Republicana de Catalunya i durant la Guerra Civil espanyola lluità com a voluntari amb el grau de tinent. Exiliat a França, fou internat en el camp de concentració d'Agde, on descobrí un poblat iber en els seus terrenys i aconseguí permís per excavar-hi.
El 1939 marxà a Amèrica i s'establí a Santiago de Cuba, on gràcies a l'ajut de la Societat de Beneficència de Naturals de Catalunya treballà com a de professor d'història de l'art a la universitat. Fou fundador de la Casa del Caribe de Santiago i impulsor del Museo de Arte de la ciutat. El 1952 realitzà al parc Céspedes el disseny del projecte per a la construcció d'un nou ajuntament a Santiago de Cuba i el 1952-1962 dirigí els treballs de restauració del Castillo del Morro, a Santiago de Cuba. El 1963 dirigí les obres de restauració de la Casa de Velázquez, residència del qui fou primer governador espanyol de Cuba.
L'any 1980 el Ministeri d'Educació del govern cubà li donà el grau de Doctor en Història de l'Art de manera excepcional com a reconeixement a la seva labor docent i d'investigació, i l'any 1988 la Universitat de l'Havana l'honorà amb el títol d'Especialista en Ciències Arqueològiques. El 1991 el govern espanyol li atorgà l'Ordre d'Isabel la Catòlica i el 1993 la Generalitat de Catalunya li concedí la Creu de Sant Jordi. El 2003 es creà el Centro Cultural Francisco Prat Puig a Santiago de Cuba, on s'exposa la seva col·lecció d'antiguitats.

## Obres

* El prebarroco en Cuba (1947)
* L'aqüeducte romà de Pineda (1936)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Francesc Prat i Puig». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Francisco Prat Puig: ese catalán que llegó a pensar en cubano». [Consulta: 12 abril 2021].
* ↑ Actualités, AMCA · in. «Francisco Prat Puig : du camp d’Agde à l’ordre d’Isabelle la Catholique – AMCA» (en francès). [Consulta: 12 abril 2021].
* ↑ «Atractiva la colección de arte de Francisco Prat Puig (+fotos)» (en espanyol europeu), 14-01-2020. [Consulta: 12 abril 2021].

## Enllaços externs

* (castellà) Centenari de Francesc Prat i Puig Arxivat 2007-10-28 a Wayback Machine.
* (castellà) Biografia de Francesc Prat i Puig Arxivat 2007-10-17 a Wayback Machine.
# Caecobarbus geertsii

Caecobarbus geertsii és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja petits crustacis i, també, els animals que són arrossegats a les coves on viu.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Lévêque, C. i J. Daget, 1984. Cyprinidae. p. 217-342. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Wheeler, A., 1977. Das grosse Buch der Fische. Eugen Ulmer GmbH & Co. Stuttgart. 356 p.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos dins de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Balon, E.K., 1975. Reproductive guilds of fishes: a proposal and definition. J. Fish. Res. Board Can. 32(6):821-864.
* Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21): 243 p.
* Vervoort, A., 1980. Karyotype of Caecobarbus geertsi Boulenger, (Teleostei: Cyprinidae) Nucleus 23:76-77.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Laura (pel·lícula)

Laura és una pel·lícula estatunidenca produïda i dirigida per Otto Preminger i estrenada l'any 1944. Està basada en la novel·la homònima de Vera Caspary de 1943. Es va doblar al català i el 19 d'agost de 1998 es va emetre per primera vegada a TV3.
L'any 1999, va ser seleccionada per a la seva conservació als Estats Units pel National Film Registry de la Biblioteca del Congrés dels Estats Units com a «culturalment, històricament o estèticament significativa». L'American Film Institute la va nomenar una de les 10 millors pel·lícules de misteri de tots els temps, i també apareix a les sèries de Great Movies (millors pel·lícules) de Roger Ebert.

## Repartiment

* Gene Tierney: Laura Hunt
* Dana Andrews: tinent Mark McPherson
* Clifton Webb: Waldo Lydecker
* Vincent Price: Shelby Carpenter
* Judith Anderson: Ann Treadwell
I, entre els actors no acreditats:
* James Flavin: el detectiu McEveety
* Kathleen Howard: Louise, la cuinera d'Ann
* Cara Williams: secretària
* Aileen Pringle: dona

## Premis i Nominacions
### Premis

* Oscar a la millor fotografia (Joseph LaShelle)

### Nominacions

* Oscar al millor actor secundari (Clifton Webb)
* Oscar a la millor direcció (Otto Preminger)
* Oscar al millor guió adaptat (Jay Dratler, Samuel Hoffenstein, Elizabeth Reinhardt)
* Oscar a la millor direcció artística en blanc i negre (Lyle R. Wheeler, Leland Fuller, Thomas Little)

## Referències

* ↑ Erikson, Hal. «Laura (1944)». NYTimes.com, 13-07-2014. Arxivat de l'original el 14 juliol 2014.
* ↑ «Laura». Ésadir.cat. [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Ebert, Roger. «Laura» (en anglès). Ebert Digital LLC. [Consulta: 29 març 2020].
* 1 2 «The 17th Academy Awards» (en anglès). Academy of Motion Picture Arts and Sciences. [Consulta: 10 desembre 2023].
Viccionari
# Luis Gutiérrez Maluenda

Luis Gutiérrez Maluenda (Barcelona, 1945) és un escriptor de novel·les de gènere negre.
Va estudiar enginyeria industrial i màrqueting i ha treballat durant anys d'executiu en el sector informàtic. També ha publicat assaigs i contes en diversos mitjans culturals, com ara les revistes El coloquio de los perros, Prótesis i el fanzine L'H Confidencial, butlletí del Club de Lectura de Novel·la Negra de la Biblioteca La Bòbila de l'Hospitalet de Llobregat. Paral·lelament fa conferències sobre novel·la negra a la Universidad de Salamanca, Carlos III de Madrid i a la Facultat de Periodisme de la Universitat Autònoma de Barcelona. Viu al barri de Sant Andreu de Barcelona.

## Obra

* Putas, diamantes y cante jondo (Abadia Editors, 2005). La seva primera obra, novel·la negra ambientada al Poble Sec, va obtenir la categoria de finalista com a Millor Primera Novel·la del 2005, atorgat per l'Associació de Novel·la Negra i Policíaca Brigada 21.
* Música para los muertos (Ediciones Tempora, 2007). La seva segona novel·la constitueix un homenatge als grans clàssics del gènere.
* Una Anciana obesa y tranquila (Difácil, 2009)
* Los Muertos no tienen amigos (Flamma, 2011)
* Mala hostia (Alrevés Editorial, 2011)
* Un Buen lugar para reposar (Alrevés Editorial, 2012)
* Ruido de cañerías (Alrevés Editorial, 2012)
* La Fiesta (Alrevés Editorial, 2013)
eBooks:
* El Árbol bajo el que siempre llueve (LcL, 2011)
* Un Origen salvaje (LcL, 2011)
* Un Caniche blanco muerto (LcL, 2012)

## Referències

* ↑ «Directori d'autors locals del districte de Sant Andreu». Web. Biblioteca Pública Ignasi Iglésias, 2013. [Consulta: 19 juny 2014].
* 1 2 3 4 5 Guia d'escriptors de Sant Andreu. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2010.
* ↑ Muñoz, José A. «III Ciclo de Autores de Novela Criminal (II): Luis Gutiérrez Maluenda» (en castellà). Revista de Letras, 15-02-2012. [Consulta: 17 març 2021].
* ↑ «Galeria d'autors de l'editorial Flamma». Arxivat de l'original el 2014-05-08. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ «Galeria d'autors de l'editorial Alrevés». Arxivat de l'original el 2013-06-03. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ Aladí, catàleg de la Xaxa de Biblioteques Municipals de Barcelona
* ↑ LiteraturascomLibros.es
# Medalla de la Guerra del Golf

Medalla del Golf :
* Anvers
* Galó |
* Galó
La Medalla de la Guerra del Golf (anglès: Gulf War Medal) és una medalla de campanya aprovada el 1992, per ser atorgada als membres de les Forces Armades britàniques que van servir a Kuwai i a l'Aràbia Saudita durant l'Operació Granby (l'Alliberament de Kuwait) el 1990-91.
La medalla era atorgada al personal que haguessin acomplert 30 dies de servei continuat a l'Orient Mitjà (en una zona definida d'operacions, que incloïa Xipre) entre el 2 d'agost de 1990 i el 7 de març de 1991. Es van autoritzar 2 barres per aquells que van servir a Kuwait duran la invasió de Kuwait i per aquells que van prendre part en les operacions per alliberar Kuwait. La barra s'indicava mitjançant una roseta al sobre el galó.
En total, la concessió de medalles als membres de les Forces Armades va ser com segueix:
| Servei | Medalla sola | Barra 2 Aug 1990 | Barra 16 Jan to 28 Feb 1991 | Total |
| Royal Navy | 2,409 | Nil | 3,942 | 6,351 |
| Royal Marines | 130 | Nil | 407 | 537 |
| Exèrcit | 4,093 | 46 | 34,692 | 38,831 |
| RAF | 5,673 | 20 | 8,275 | 13,968 |
| Total | 12,305 | 66 | 47,316 | 59,687 |
A més, uns 1.500 civils (britànics, estatunidencs, australians, canadencs i neozelandesos), membres del British Aerospace que treballaven a Dahran i Riyadh també van rebre la medalla amb la barra 16th Jan to 28th Feb.

## Disseny

Una medalla circular, de lliga de coure i níquel de 36mm de diàmetre. A l'anvers apareix l'efígie coronada de la Reina Elisabet II i la llegenda "ELIZABETH II DEI GRATIA REGINA FID. DEF.". Al revers apareix la inscripció "THE GULF MEDAL 1990-91" i un símbol del cadascun dels serveis (una àncora, una àliga i un fusell automàtic).
Penja d'una cinta de color terra, amb una barra tricolor a les puntes simbolitzant els 3 serveis de les Forces Armades: blau marí (Royal Navy), vermell (Exèrcit) i blau clar (RAF)

### Barres

* 2 Aug 1990 – atorgada als membres de l'equip d'enllaç a Kuwait que estaven a Kuwait fins a aquella data
* 16 Jan-28 Feb 1991 – atorgada per 7 dies de servei continuat entre aquelles dates al teatre d'operacions designat. La barra significava el servei durant la guerra.

## Vegeu també

* Condecoracions Militars de la Guerra del Golf
* La medalla britànica de la Guerra del Golf 1990-91 (imatges detallades)
* Pàgina d'informació del Ministeri de Defensa
* Eina en Online per identificar les medalles militars britàniques Arxivat 2008-08-11 a Wayback Machine.
# Laura Agustí

Laura Agustí (Aragó, 7 de gener de 1980), coneguda com Lalauri, és una il·lustradora i escriptora espanyola.
Va créixer en un poble de l'Aragó on va establir una intensa relació amb els gats. Llicenciada en Belles Arts per la Universitat Miguel Hernández d'Altea es va formar en disseny d'interiors a l'Escola Massana de Barcelona. Va iniciar la seva trajectòria professional com il·lustradora amb Gatos en la cabeza (Lunwerg, 2018) i després va publicar el relat il·lustrat Historia de un gato (Lumen, 2020). Ha fet il·lustracions per desenes de llibres de diverses editorials.

## Referències

* 1 2 Caballero, Marta. «Laura Agustí: "No soy madre ni lo voy a ser, pero sé que habrá gatos en mi vida"» (en castellà), 16-04-2022. [Consulta: 23 abril 2024].
* ↑ «Laura Agustí (Lalauri)» (en castellà). PlanetadeLlibros. [Consulta: 2024].
# Francesc Rovellat

Francesc Rovellat (Reus, 1760 - Reus, primer terç del segle XIX) va ser un comerciant i empresari català i alcalde de Reus.
Fill de Josep Rovellat Nolla, comerciant d'aiguardent actiu entre els anys 1750 i 1780, va seguir els negocis del seu pare i es va enriquir. El seu pare s'havia vinculat amb el govern municipal, i el 1770 era Síndic personer. Francesc Rovellat va ser regidor a l'ajuntament el 1799 i alcalde de la vila el 1801 i 1802. Durant el seu mandat, després d'un llarg expedient, es va traslladar el cementiri de Reus que encara estava situat a dins de la població, a l'ermita del Roser, lloc on abans ja s'hi havien fet inhumacions, sobretot en anys de pesta. També es va enderrocar el portal de Monterols, que tancava la muralla, en aquell moment ja molt mancada, i els portals de Jesús i de Sant Pere.
El 1802 s'estava construint la carretera reial de Madrid a Barcelona passant per València, (un tram d'aquesta carretera és l'actual N-340), i l'enginyer Gabriel de Betancourt, director de l'obra i germà d'Agustín de Betancourt, va projectar el traçat des de Cambrils a Reus i d'allà a Tarragona, però el governador tarragoní i després el mateix govern del Principat van desautoritzar aquell itinerari, i la carretera es va traçar de Cambrils a Tarragona passant per Salou i evitant Reus. L'ajuntament en un ple va protestar enèrgicament i envià representants a Madrid, ja que consideraven que des de Tarragona es volia aïllar Reus tant com fos possible, per perjudicar el comerç i la indústria a causa de la rivalitat entre les dues poblacions.
Durant el seu mandat, van sortir de Reus tres monges paüles de la congregació de les Filles de la Caritat, que donaven servei a l'hospital de Reus, per a fundar a Madrid el Col·legi de la Paz, d'aquesta mateixa congregació. Econòmicament Reus va anar estabilitzant-se, i l'alcalde va autoritzar l'ampliació de les fàbriques de teixits que utilitzaven el cotó portat dels Estats Units d'Amèrica, tant per teles només de cotó com les barrejades amb seda. La indústria dels teixits de seda existia a Reus des de molt antic.
A la seva mort, Francesc Rovellat va ser enterrat a l'ermita del Roser.

## Referències

* ↑ "Actes Municipals 1801, 1802, 1803", pàg. 2 i pàg. 54. Arxiu Comarcal del Baix Camp
* 1 2 3 4 5 Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días, p. 199, 331, 368 i 458.
# Laura Bertran

Laura Bertran (Perpinyà, 21 de setembre de 1981) és una periodista catalana.
Filla d'un pare de Palamós i una mare de Terrats, es va llicenciar en filologia catalana a la Universitat de Perpinyà. Va estudiar periodisme dos anys a la Universitat Autònoma de Barcelona gràcies a una beca Erasmus. Ha col·laborat amb diversos mitjans catalanoparlants, entre els quals destaca Ràdio Arrels, on hi ha treballat durant més de 20 anys, el Punt Diari, El Temps de les Arts i Descobrir Catalunya.
El 19 gener de 2024 es feu públic que seria la nova corresponsal de Televisió de Catalunya a la Catalunya Nord, deu anys després del tancament de la delegació, ocupant el càrrec deixat per Pere Codonyan.

## Referències

* 1 2 Miró, Quim. «Laura Bertran: “A la Catalunya Nord els oients de Ràdio Arrels ho són per militància”», 01-10-2020. [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ «Laura Bertran, nova delegada de 3Cat a Perpinyà». Ara, 19-01-2024. [Consulta: 20 gener 2024].
* ↑ «Laura Bertran, autor a El Temps de les Arts», 25-09-2021. [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ 324cat. «Laura Bertran, nova delegada de 3Cat a Perpinyà», 19-01-2024. [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ Cardús, Pere. «Pere Codonyan: 'És lamentable; el territori quedarà totalment desconnectat'». Vilaweb, 02-03-2013. [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ Cot, Salvador. «No em vull estalviar Pere Codonyan». NacióDigital.cat, 03-03-2013. Arxivat de l'original el 2024-01-19. [Consulta: 4 abril 2016].