OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Akindji

Els akindji foren unes tropes irregulars de cavalleria que van existir entre el segle xii i el XVI al Soldanat de Rum i a l'Imperi Otomà. El seu nom deriva de "akin" (incursió) volent dir "els que fan una incursió".
Foren utilitzats pel seljúcides de manera poc coneguda. Sota els otomans aquestos bandes irregulars s'anaven establint als territoris conquerits als Balcans, i foren utilitzats per les campanyes otomanes en aquesta regió, on van arribar a ser vers el 1391 entre 40 i 50 mil. Els seus caps formaven autèntiques dinasties regionals: Ewrenos-oghullari a Gumuldjina, Serez i Ishkodra, Mikhail-oghullari a Sèrbia i Hongria; Turhan-oghullari a Grècia i Valàquia; Malkoc-oghullari a Valàquia, Moldàvia i Polònia; i Kasim-oghullari a Àustria.
Després de l'expedició fracassada del gran visir Kodja Sinan Paixà contra Mihai Viteazul de Valàquia el 1595, van sortir malparats a Giurgiu al Danubi. Van restar als principats. Encara el 1604 van participar en l'expedició a Hongria. Les noves formes de combat els van obligar a canviar d'ofici i esdevingueren artillers, carreters, etc. i van ingressar a l'exèrcit regular.
# Font de Can Batista

La font de Can Batista és una font situada a la plaça del Col·legi del nucli urbà de Can Batista, al municipi de Subirats (Alt Penedès).
És una font d'obra decorada amb rajoles blanques i blaves formant un escacat als laterals inferiors, amb una coronació de tipus piramidal escalada. La part superior de la font està decorada amb rajola blanca, on hi ha l'aixeta. Al centre de la font hi ha el dipòsit que recull l'aigua.
L'estètica d'aquesta font és la mateixa que en d'altres barris de Subirats, fet que reforça la identitat municipal.

## Bibliografia

* Córdoba i Martínez, Manel. Les fonts del Penedès i els seus voltants (2a part). El Cargol Publicacions, S.L., 1997.

## Referències

* 1 2 «Font de Can Batista». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Font de Can Cartró

La font de Can Cartró és una font situada a la plaça Verge del Pobres del nucli urbà de Can Cartró, al municipi de Subirats (Alt Penedès).
És una font d'obra decorada amb rajoles blanques i blaves formant un escacat a la part inferior dels dos cossos sobreposats en forma de columna. El cos o columna inferior és de forma octogonal, col·locada sobre una plataforma de maons, igualment octogonal, de 95 cm d'alçada. Entre aquesta columna i la superior hi ha una altra plataforma de maó similar al basament octogonal de la font, però més petita. Sobre aquesta plataforma hi ha el segon cos o columna, de planta quadrada i de molt menys volum respecte la columna inferior, on hi ha l'aixeta de la font. A banda de la decoració en escacat feta de rajoles blanques i blaves s'observa també l'escut de Subirats a la cara de la font que s'obre a la plaça. Corona la font una petita piràmide feta amb maó. La part superior està decorada amb rajola blanca, on hi ha l'aixeta. Al centre de la font hi ha el dipòsit que recull l'aigua.
Aquesta font és de la mateixa tipologia que les restants fonts artificials ubicades als nuclis de població del terme municipal de Subirats, factor que els confereix unitat estilística i identitària.

## Bibliografia

* Córdoba i Martínez, Manel. Les fonts del Penedès i els seus voltants (2a part). El Cargol Publicacions, S.L., 1997.
* Huerta i Martín, Carme. Les fonts de Subirats. Ajuntament de Subirats, 1995, p. 26-27.

## Referències

* 1 2 «Font de Can Cartró». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Quid pro quo

Quid pro quo (del llatí, literalment 'quid en lloc de quo'), quiproquo en llatí medieval, és una locució llatina que significa 'substituir una cosa per una altra'. Actualment, i per influència de l'anglès, molt sovint l'expressió quid pro quo es fa servir en el sentit de et dono si em dones, quan no té pas aquest significat. En aquest cas, caldria fer servir l'expressió do ut des, explicada més avall.
És una expressió que originàriament es referia a la confusió produïda en usar el pronom interrogatiu / indefinit singular de gènere neutre quid (en cas nominatiu) en lloc d'usar quo (en cas ablatiu). El sentit originari de la locució és, doncs, l'acte de cometre un error gramatical. Amb posterioritat se'n va estendre l'ús per a indicar un error conceptual, o la confusió entre persones de gran semblança.
En el teatre, i des de l'època romana, es converteix en un recurs dramàtic per crear situacions d'humor i conflicte que es produeixen per la confusió entre un personatge i un altre, o entre un objecte i un altre. És la base, per exemple, de l'argument de Menaechmus, de Plaute, en què dos germans separats des de la infantesa coincideixen a Epidamno (en l'antiga Grècia; actualment Durrës, Albània) sense que ells sàpiguen de la seva mútua existència, creant-se tota classe de malentesos. Aquesta obra és una possible adaptació d'Els iguals, de Posídip, i al seu torn va donar lloc a una altra adaptació al segle xvi, La comèdia dels errors, de William Shakespeare.

## Do ut des

L'expressió llatina do ut des significa et dono si em dones. En la cultura anglosaxona, per un error d'interpretació des del segle xix, es fa servir l'expressió quid pro quo en comptes de do ut des, en el sentit de «un favor per un altre» o també «what for what», «give and take» i «Tit for Tat», de significats similars. Ha acabat influint en altres llengües, com ara el català, amb el resultat que do ut des és cada cop menys usat en favor de quid pro quo. Es refereix a la reciprocitat en un tracte explícit o implícit, en un intercanvi de favors o en qualsevol tipus de relació social o interpersonal.
# Ansar

Els ansar (de l'àrab الأنصار, al-anṣār, literalment 'els auxiliars', 'els defensors', 'els aliats') foren aquells habitants de Medina que van sostenir el profeta Muhàmmad i que, juntament amb els muhajirun ('els emigrants'), que són els musulmans de la Meca que es van refugiar a Medina, conformen la primera comunitat islàmica.
L'adjectiu o nisba amb què es coneix un ansar és al-Ansarí.
Ansar és probablement el plural de nàssir, però aquesta denominació no fou mai utilitzada. El verb nàssara vol dir 'ajudar (algú contra)', 'donar (Déu) la victòria (a algú contra)'. També se'ls donava el nom més llarg d'ansar an-Nabi, que vol dir 'auxiliars del Profeta'. Potser l'elecció del nom fou influïda per la similitud amb el nom nassara ('cristians').

## Llista dels ansar més cèlebres
### Dels Banu Khàzraj

* Abd-Al·lah ibn Ubayy, cap de tribu
* Sad ibn Ubada, cap de tribu
* Àssad ibn Zurara
* Abd-Al·lah ibn Rawaha
* Abu-Ayyub al-Ansarí
* Ubayy ibn Kab
* Zayd ibn Thàbit
* Hassan ibn Thàbit
* Jàbir ibn Abd-Al·lah
* Amr ibn al-Jamu
* Sad ibn ar-Rabí
* al-Barà ibn Àzib
* Ubayda ibn as-Sàmit
* Abu-Saïd al-Khudrí
* Zayd ibn Àrqam
* Abu-Dujana
* Abu-d-Dardà al-Ansarí
* al-Hubab ibn al-Múndhir
* Anas ibn Màlik
* Barà ibn Màlik al-Ansarí
* Sahl ibn Sad
* Farwa ibn Amr ibn Wadqa al-Ansarí

### Dels Banu Aws

* Sad ibn Muadh, cap de tribu
* Baixir ibn Sad
* Ussayd ibn Hudayr
* Muadh ibn Jàbal
* Muhàmmad ibn Màslama
* Khuzayma ibn Thàbit
* Khubayb ibn Adí al-Ansarí
* Sahl ibn Hunayf
* Uthman ibn Hunayf
* Abu-l-Hathama ibn Tihan

### D'altres orígens

* Abu-Massud al-Ansarí
* Àssim ibn Thàbit
* Amr ibn Maymun
* Hudhayfa ibn al-Yaman al-Absi

## Referències

* 1 2 Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «نصر». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ jewishencyclopedia.com «ABDALLAH IBN UBAIY - JewishEncyclopedia.com». [Consulta: 12 octubre 2012].
* 1 2 3 Imamate: The Vicegerency of the Prophet Al-islam.org «Imamate». Arxivat de l'original el 2013-06-05. [Consulta: 12 octubre 2012].
* 1 2 3 Al-islam.org «Narrators». [Consulta: 12 octubre 2012].
* ↑ A Restatement of the History of Islam and Muslims on Al-Islam.org «Enllaç».
* 1 2 A Shi'i-Sunni dialogue on al-Islam.org «Al-Muraja'at». Arxivat de l'original el 2011-06-10. [Consulta: 12 octubre 2012].
* ↑ William Montgomery Watt, Muhammad at Medina, Oxford, 1966.
* 1 2 3 4 5 Peshawar Nights on Al-Islam.org «Seventh Session, Part 2». [Consulta: 12 octubre 2012].
* 1 2 3 4 Tàriq al-Yaqubí, as quoted in Peshawar Nights on Al-islam.org «Seventh Session, Part 2». [Consulta: 12 octubre 2012].. Also, a list composed of sources such as Ibn Hàjar al-Asqalaní and Al-Baladhurí, each in his Ta'rikh, Muhammad Bin Khawind Shah in his Rawdatu-s-safa, Ibn Abdu'l-Birr in his The Comprehensive Compilation of the Names of the Prophet's Companions|Isti'ab
* ↑ Sahih Bukharí, 3:34:439
* ↑ SunniPath Online Islamic Library
* ↑ History of the Caliphs by Suyuti
Viccionari
# Sabalan

Sabalan o Savalan (ipersa سبلان Sabalân; azeri Sāvālān, àrab Sablan) és una muntanya de l'Iran, a la província d'Ardabil. La seva altura és de 4.811 metres i és la tercera muntanya més alta del país.
És un volcà inactiu a uns 30 km a l'oest d'Ardabil i al costat de la vila de Meshkinshahr. Al cim s'hi troba un llac de cràter. A la muntanya també hi ha una estació d'esquí i alguns establiments turístics. Entre els llocs interessants destaquen les gorgues de Shirvan.
# Forese Donati

Forese Donati (1250-1296) va ser un noble italià nascut a Florència, associat amb els güelfs. Era fill de Simone di Forese i Tessa, i germà de Corso i Piccarda Donati. Estava casat amb Nella Donati i tenia una filla, Ghita, amb ella. Era conegut com un amic d'infància de Dante Alighieri. Va morir el 1296, a Florència.
En la seva joventut, Forese i Dante van intercanviar una sèrie de sonets lúdics anomenats tenzone, que prenen la forma d'una sèrie d'insults intercanviats.

## Referències

* 1 2 Cellerino, L. (1992). Donati, Forese In "Dizionario Biografico". Retrieved March 28, 2021, from https://www.treccani.it/enciclopedia/forese-donati_%28Dizionario-Biografico%29/#:~:text=DONATI%2C%20Forese
* ↑ Alfie, Fabian. "5 Citations and Interpretations: The Literary Memory of the Sonnets in Boccaccio and Others". Dante's Tenzone with Forese Donati, Toonto: University of Toronto Press, 2017, pp. 100-121. doi:10.3138/9781442663619-007
* ↑ Cellerino, L. (1992). Donati, Forese In "Dizionario Biografico". Retrieved March 28, 2021, from https://www.treccani.it/enciclopedia/forese-donati_%28Dizionario-Biografico%29/#:~:text=DONATI%2C%20Forese
# ADN superenrotllat

L'ADN superenrotllat és una molècula d'ADN bicatenari que està retorçada o girada sobre si mateixa, de manera que l'eix de la doble hèlix pròpia de l'ADN no segueix una corba plana sinó que forma una altra hèlix (la superhèlix).
El concepte d'ADN superenrotllat apareix com a resultat de l'anàlisi topològic de la molècula d'ADN. Una molècula amb la mateixa seqüència de nucleòtids pot estar en estat relaxat o en diferents estats d'enrotllament. Aquestes molècules reben el nom de topoisòmers, car són idèntiques excepte en la seva topologia.
Les molècules poden sofrir superenrotllament tant positiu com negatiu, depenent del sentit de la torsió. Per tal que el superenrotllament es mantingui, cal que la molècula estigui topològicament restringida; és el que passa amb un ADN bicatenari circular tancat covalentment. Un ADN bicatenari lineal pot estar restringit quan està unit a proteïnes o a causa de la gran longitud de la seva cadena.
La generació de superenrotllament és la conseqüència d'una tensió estructural en la mateixa molècula. In vivo, el procés està regulat pels enzims topoisomerases.
Una manera de distingir entre topoisòmers és realitzar una correguda electroforètica, car les diferents conformacions posseeixen volums diferents, per la qual cosa migren a diferent velocitat en el gel d'electroforesi; l'ADN superenrotllat és més compacte i migra una distància superior a la de l'ADN relaxat.
# Sil·lagínids

Els sil·lagínids (Sillaginidae) són una família de peixos marins inclosa en l'ordre dels perciformes amb 31 espècies repartides entre 3 gèneres.

## Morfologia

* La longitud màxima pot arribar als 45 cm.
* Tenen el cos molt allargat
* Boca petita.
* Dues aletes dorsals: la primera amb una dotzena d'espines i la segona amb una espina esmolada i multitud de radis tous.
* L'aleta anal és molt allargada.

## Alimentació

Mengen organismes del fons marí.

## Hàbitat

Les espècies que hi formen part són bentòniques.

## Distribució geogràfica

Es distribueix per l'oceà Índic i l'oest de l'oceà Pacífic.

## Observacions

Algunes espècies són importants en aqüicultura i en l'alimentació humana.

## Gèneres i espècies

* Gènere Sillaginodes (Gill, 1861)
** Sillaginodes punctatus (Cuvier, 1829)
* Gènere Sillaginopsis (Gill, 1861)
** Sillaginopsis panijus (Hamilton, 1822)
* Gènere Sillago (Cuvier, 1816)
** Sillago aeolus (Jordan i Evermann, 1902)
** Sillago analis (Whitley, 1943)
** Sillago arabica (McKay & McCarthy, 1989)
** Sillago argentifasciata (Martin & Montalban, 1935)
** Sillago asiatica (McKay, 1982)
** Sillago attenuata (McKay, 1985)
** Sillago bassensis (Cuvier, 1829)
** Sillago boutani (Pellegrin, 1905)
** Sillago burrus (Richardson, 1842)
** Sillago chondropus (Bleeker, 1849)
** Sillago ciliata (Cuvier, 1829)
** Sillago flindersi (McKay, 1985)
** Sillago indica (McKay, Dutt & Sujatha, 1985)
** Sillago ingenuua (McKay, 1985)
** Sillago intermedius (Wongratana, 1977)
** Sillago japonica (Temminck & Schlegel, 1843)
** Sillago lutea (McKay, 1985)
** Sillago macrolepis (Bleeker, 1859)
** Sillago maculata (Quoy i Gaimard, 1824)
** Sillago megacephalus (Lin, 1933)
** Sillago microps (McKay, 1985)
** Sillago nierstraszi (Hardenberg, 1941)
** Sillago parvisquamis (Gill, 1861)
** Sillago robusta (Stead, 1908)
** Sillago schomburgkii (Peters, 1864)
** Sillago sihama (Forsskål, 1775)
** Sillago soringa (Dutt i Sujatha, 1982)
** Sillago vincenti (McKay, 1980)
** Sillago vittata (McKay, 1985)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 FishBase (anglès)
* ↑ McKay, R.J.FAO Species Catalogue, Vol. 14. Sillaginid fishes of the world (family Sillaginidae). An annotated and illustrated catalogue of the sillago, smelt or Indo-Pacific whiting species known to date. FAO Fish. Synop. 125(14). Any 1992.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* ICTIMED Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (castellà)
# Miguel Núñez de Prado

Miguel Núñez de Prado (Montilla, 30 de març de 1882 - Pamplona, 24 de juliol de 1936) va ser un militar espanyol, afusellat pels revoltats al començament de la Guerra Civil.

## Biografia

Procedia de l'arma de Cavalleria. Va participar en la guerra del Rif, amb el grau de Tinent Coronel, al comandament dels Regulars de Melilla. El 1923 es va integrar en l'Aeronàutica Militar.
Pel seu heroisme, va obtenir la Medalla Militar Individual. Durant la dictadura de Primo de Rivera, va intervenir en diverses conspiracions per a proclamar la República. Entre 1926 i 1931 va ser governador de la Guinea Espanyola.
Durant la República, Núñez de Prado, membre de la maçoneria, es va afiliar a la Unió Militar Republicana Antifeixista. Núñez de Prado, ja general, era el director general de la policia el febrer de 1936 i juntament amb el general Pozas, director general de la Guàrdia Civil, es va oposar als intents de Franco, cap de l'Estat Major, de decretar la llei marcial i donar un cop d'estat, durant la crisi del 17-19 de febrer, després de la primera volta de les eleccions, en les quals havia triomfat el Front Popular.
El nou govern el va nomenar director general d'Aeronàutica (que integrava en aquell temps a les forces aèries militars i navals, i a l'aviació civil), procedint a desmuntar els possibles nuclis conspiradors, el que va permetre que la major part de la forces aèries romanguessin fidels al Govern republicà al produir-se el cop d'estat que va donar lloc a la Guerra Civil espanyola.
La matinada del 18 de juliol, va ser nomenat inspector general de l'Exèrcit. En aquestes hores incertes, Núñez de Prat es va dirigir amb avió a Saragossa, encara no formalment revoltada a fi de persuadir al general Cabanellas, que comandava la V Divisió Orgànica, que no s'unís a la revolta. A l'arribar a Saragossa, el van fer detenir, sent reclòs a l'Acadèmia Militar. Dies més tard va ser traslladat a Pamplona i entregat al general Mola, qui poc temps després va ordenar el seu afusellament. Altres historiadors també assenyalen en les seves obres que Núñez del Prado va ser detingut i posteriorment executat. No obstant això, Michael Alpert sosté que no hi ha base documental per afirmar que fos executat i assenyala la possibilitat que simplement fos assassinat.

## Referències

* 1 2 Michael Alpert (2013); The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939, pág. 345
* ↑ Declaracions del Tinent Coronel Núñez de Prado a l'Expedient Picasso
* ↑ Francisco J. Romero Salvadó (2013); Historical Dictionary of the Spanish Civil War, pág. 232
* ↑ Paul Preston, Franco Caudillo de España, ISBN 84-397-0241-8, pg. 152-153
* ↑ Hugh Thomas (1976); La Guerra civil española, Ed. Grijalbo, pág. 244
* ↑ Hugh Thomas (1976); La Guerra civil española, Ed. Grijalbo, pág. 250

## Enllaços externs

* Biografia del general Núñez de Prado en la web de la Societat Benèfica d'Historiadors Aficionats i Creadors (Galeria de militars republicans en la Guerra Civil espanyola) Arxivat 2010-01-12 a Wayback Machine..
# Manuel Rius i Ramos

Manuel Rius i Ramos (Ginestar, 17 de gener de 1923 - Sant Pere de Ribes, 2 de juny de 2004) fou un músic i compositor, autor d'innombrables sardanes i de populars melodies per a gralla.
Va aprendre solfeig i a tocar el saxòfon i el clarinet de ben jove, alhora que exercia de pagès. El 31 de desembre de 1949 es casà amb Sofia Gallent i Brell i el 1954 es traslladaren a viure a Sitges. Formà part de les orquestres vendrellenques Los Iberos del Jazz i la Bristol on tocaria el saxo i el clarinet. A Sitges feu de flabiolaire amb la Cobla Sitgetana i començaria a tocar la gralla el 1966 a l'Escola de Grallers de Sitges on formà el grup que fou conegut com la Colla d'en Rius i que actuà aproximadament fins al 1969.
El 1979 va traslladar-se a Sant Pere de Ribes. Des d'aquestes poblacions va desenvolupar el seu mestratge del flabiol a les noves generacions i va crear un volum important de partitures per a orquestrina, per a banda, per a cobla (com la marxa L'estanquer de Ribes) i per a gralla. Manel Rius va començar a escriure peces per a gralla fruit de les mancances i necessitats que en aquests anys tenia l'instrument. De les seves músiques per a gralla podem destacar: El Gener, El Febrer, El Cap de Creu, Ball de Nans (Vilafranca).

## Referències

* 1 2 3 Fontanals i Argenter, Blai. Nosaltres, els grallers. Barcelona: Amalgama Edicions, 1996, p. 203.
* ↑ «Els primers grallers». Escola de grallers de Sitges. Arxivat de l'original el 2015-02-17. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ Giralt, Lluís «Converses amb músics de festa major». Programa de la Festa Major de Sant Pau 1995 [Sant Pere de Ribes], 1995.
* ↑ Redacció. «Mor el compositor Manuel Rius i Ramos». Vilaweb, 03-06-2004. [Consulta: 10 gener 2021].

## Enllaços externs

* Vídeos amb composicions seves dedicades al ball de bastons de Ribes. Colla Gran del Ball de Bastons Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine.
# Casa Pau Rodon

La casa per a Pau Rodon és un habitatge unifamiliar de Badalona (Barcelonès). Es tracta d'una casa d'estil modernista construïda per Joan Amigó i Barriga per al tècnic tèxtil Pau Rodon i Amigó, al carrer del Museu, 18. L'edifici està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La casa té una estructura tradicional, de factura senzilla. Es tracta d'un edifici entre mitgeres, de planta baixa i pis, amb terrat a dalt. Tanmateix, tot i la seva senzillesa, disposa de diversos elements decoratius que la distingeixen. La façana denota influències de la Secessió de Viena, caracteritzada per l'ús de perfils angulars. Això és visible a les llindes de les portes i finestres, però també a la mateixa porta i la reixa de la finestra, on es formen dues fletxes, així com a la cornisa, formada per un altre enreixat que acaba en angle.
Al primer pis, sobre les finestres s'hi van instal·lar uns tendals enreixats de ferro, que sembla podien haver servit per a sostenir plantes enfiladisses. Aquests, enreixats, juntament amb els de la cornisa, recorden una trama de filaments de teixits.
Els interiors són plenament modernistes. S'hi havia conservat la biblioteca de Pau Rodon i Amigó, de temàtica tèxtil, ampliada amb els anys pels seus fills, que va ser donada el 1990, juntament amb la documentació familiar, a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Badalona.

## Història

La casa va ser encarregada el 1905 a Joan Amigó i Barriga pel seu parent i tècnic i teòric tèxtil Pau Rodon i Amigó (1780-1950), que encarregà la casa el 1905. Rodon va destacar com a inventar i docent a l'Escola Municipal d'Arts i Oficis, on es formaren moltes generacions de teixidors. També va publicar les revistes especialitzades Cataluña Textil (1906-1937), que va assolir fama mundial, i Textoria (1917).
El 27 de setembre de 1984 va rebre la categoria de protecció de bé cultural d'interès local.
Actualment manté l'ús original d'habitatge.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Hernández Tudela, Anna; Palacio Serra, Francesc «La casa per a Pau Rodon». Revista de Badalona, 18-07-2021.
* 1 2 3 Francesc, Lladó Blanch; Padrós Galera, Joan Antoni. «Casa per a en Pau Rodon i Amigó». Inventari de Protecció del Patrimoni Cultural Europeu. Ajuntament de Badalona, 01-10-1980. [Consulta: 11 juliol 2023].
* ↑ «Casa Pau Rodon». Pobles de Catalunya. [Consulta: 11 juliol 2023].
* 1 2 3 4 5 «Casa per a Pau Rodon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Casa Pau Rodon, informació de l'Ajuntament
# Casal Masferrer-Perpinyà

L'origen del Casal Masferrer es remunta al 1377, quan Maria Boada va donar tots els seus bens al seu fill Berenguer amb motiu del seu matrimoni. Durant el segle xvii els Masferrer es van emparentar amb la família Perpinyà i des de llavors les dues nissagues porten el nom combinat Masferrer-Perpinyà.
El casal de la família Masferrer-Perpinyà va tenir un paper rellevant durant la Guerra de Successió 1710-1714. Antoni Grat de Perpinyà, casat amb l'hereva de la família Masferrer, va tenir un paper destacat en la defensa del setge de Barcelona de 1706, mèrit pel qual va rebre de l'Arxiduc Carles d'Àustria el títol de noblesa. El 30 de gener de 1710 l'arxiduc Carles, pretendent a la Corona Espanyola, va fer parada a Granollers, sopant a Can Perpinyà-Masferrer, i instal·lant-s'hi fins l'endemà.
El 1714 però, Antoni Grat de Perpinyà i altres nobles del país van acabar signant l'adhesió a Felip V i renunciant als títols que havia rebut de Carles. Tanmateix, el seu fill Francesc de Perpinyà s'oposà a la decisió del seu pare i va entrar al govern de la Generalitat de Catalunya com a oïdor militar.

## Referències

* 1 2 Ciurans, Xavier «Els Masferrer. Estudi d’un mas i d’una nissaga benestant del Vallès». Ponències: Revista del Centre d'Estudis de Granollers, 12, 2008, pàg. 173–174. ISSN: 1137-9626.
* 1 2 3 Sola, Diego. «Granollers, 1710-1714: quan tot canvià per sempre |». Naciodigital.cat, 11-09-2014. Arxivat de l'original el 2022-02-06. [Consulta: 6 febrer 2022].