OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco García Hernández

Francisco García Hernández (nascut el 8 de juliol de 1954 a Madrid ) és un futbolista espanyol retirat que va jugar de migcampista.

## Carrera de jugador

Després d'acabar la seva formació futbolística al club, García Hernández va jugar cinc temporades completes a la Lliga amb el Reial Madrid. Durant el seu període, que va començar el 1978–79, va jugar 22 partits o més en tres campanyes, sent només un jugador marginal en les dues restants.
Després d'haver participat en 129 partits oficials amb els merengues i guanyat quatre títols importants, Hernández va fitxar l'estiu de 1983 amb el CD Castelló a Segona Divisió, jugant-hi fins a la seva retirada sis anys després, a excepció de la 1988–89 que va passar amb el seu company de lliga UE Alzira.

## Carrera com a entrenador

Del 1992 al 2000, García Hernández va treballar com a entrenador, de passada amb els seus dos principals clubs. El seu treball a nivell professional va consistir en 17 partits a segona divisió, sis amb el Castelló la temporada 1991–92 i 11 amb el Reial Madrid Castella la 1993–94.
En aquesta darrera campanya, va substituir al jove Rafael Benítez després de ser acomiadat, portant el filial a la sisena posició.

## Palmarès
### Reial Madrid

* La Lliga: 1978–79, 1979–80
* Copa del Rei: 1979–80, 1981–82

### Castelló

* Copa de la Lliga ( Segona Divisió ): 1983–84

## Enllaços externs

* Francisco García Hernández a BDFutbol
* Francisco García Hernández Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# Hyphessobrycon herbertaxelrodi

Hyphessobrycon herbertaxelrodi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,2 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja cucs, crustacis petits i matèria vegetal.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical entre 23 °C - 27 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraguai.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.

## Bibliografia

* Bassleer, G. 1997. Color guide of tropical fish diseases: on freshwater fish. Bassleer Biofish, Westmeerbeek, Bèlgica. 272 p.
* Bassleer, G. 2003. The new ilustrated guide to fish diseases in ornamental tropical and pond fish. Bassleer Biofish, Stationstraat 130, 2235 Westmeerbeek, Bèlgica, 232p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Riehl, R. i H.A. Baensch 1996. Aquarien Atlas, Band 1. Desena edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Rixon, C.A.M., I.C. Duggan, N.M.N. Bergeron, A. Ricciardi i H.J. Macisaac 2005. Invasion risks posed by the aquarium trade and live fish markets on the Laurentian Great Lakes. Biodivers. Conserv. 14:1365-1381.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott 1991 World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Khadim Ali Paixà

Ali Paixà Khadim (1465~, Drozgometva, Bosnia – Juliol del 1511, Çubukova, Turquia) fou un gran visir otomà. Va ocupar els càrrecs d'ak aghasi i beylerbeyi de Karaman i després de Rumèlia. Va fer una campanya a Valàquia el 1485. El 1486 fou nomenat visir i va derrotar els mamelucs egipcis a Aghačayir a Cilícia el 1492. El 1496 va fer construir la mesquita Atik Ali Pasha a Istanbul, amb madrassa i escola. També va fer construir un hamman (banys) a Karägümrük i una mesquita a Yassiören. El 1500 va conquerir les fortaleses de Coró i Modó, al Peloponès. El 1501 fou nomenat gran visir en substitució de Nesih Pasha; fou destituït el 1503 però va tornar al càrrec el 1506; va donar suport al príncep (shahzade) Ahmed, el segon fill de Baiazet II, enfront del príncep Korkud al que va eliminar el 1508; també va derrotar el 1511 a Čorlu al príncep Selim que s'havia revoltat. Va combatre llavors al rebel Karabiyik-oghlü a Gökçay (entre Sivas i Kayseri), i va morir en la batalla.

## Bibliografia

* J. Von Hammer, Histoire de l'Empire Ottoman.
Gran visir otomà :
# Escut de Burkina Faso

L'escut de Burkina Faso en vigor actualment fou adoptat l'agost de 1997. És truncat, de gules i sinople, amb una estrella de cinc puntes d'or ressaltant sobre la partició; aquests són els colors i elements que formen la bandera estatal. Té com a suports dos cavalls sallents d'argent a banda i banda, amb un parell de llances passades en sautor acoblades darrere l'escut. Al capdamunt, una cinta amb el nom de l'estat; a la base, una altra amb el lema nacional en francès: Unité – Progrès – Justice ('Unitat – Progrés – Justícia'), acompanyada a banda i banda per unes espigues de sorgo i sobremuntada per un llibre obert.
Va reprendre el model del primer escut de la República independent i va substituir l'escut de l'etapa revolucionària, de tall socialista.

## Història

L'escut actual està basat en l'originàriament adoptat per l'Alt Volta en accedir a la independència el 1961, el qual també tenia els colors de la bandera a l'escussó central (tercejat en faixa, de sable, argent i gules), damunt el qual ressaltaven les lletres RHV, inicials del nom oficial de l'estat en francès: République de Haute-Volta ('República de l'Alt Volta'). Ja hi apareixien els cavalls com a suport i les llances encreuades, i a la part inferior hi figuraven dues aixades i dues espigues de sorgo. A la part superior hi havia una cinta amb l'antic lema nacional: UNITÉ – TRAVAIL – JUSTICE ('Unitat – Treball – Justícia').
El 1967 l'emblema oficial es va simplificar i es va substituir l'escut quadrilong francès per un d'ovalat de tradició africana. Se'n van conservar la resta d'elements, si bé lleugerament modificats i desplaçats de lloc, i se'n van eliminar les inicials RHV.
* Escut vigent de 1984 a 1997
Arran de la revolució que va comportar, entre d'altres, el canvi de nom de l'estat, anomenat a partir de llavors Burkina Faso, el 1984 es va adoptar un emblema circular de tipus socialista. Hi figuraven un kalàixnikov i una aixada passats en sautor, acompanyats al cap per una estrella roja i al peu per un llibre obert, tot plegat emmarcat dins una roda dentada. Al voltant, un parell d'espigues de sorgo i, a sota, el lema nacional LA PATRIE OU LA MORT: NOUS VAINCRONS ('La pàtria o la mort: Vencerem').

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Història de l'escut (anglès)
* Hubert Herald – Història de l'escut (neerlandès) (anglès)

## Vegeu també

* Bandera de Burkina Faso
# Pielonefritis

La pielonefritis (PNF) és una inflamació del ronyó, normalment a causa d'una infecció bacteriana. És una forma de nefritis. També es pot anomenar pielitis. Els símptomes més sovint inclouen febre i dolor al costat. Altres símptomes poden incloure nàusees, cremor amb la micció i micció freqüent. Les complicacions poden incloure pus al voltant el ronyó, la sèpsia o la insuficiència renal aguda.
Normalment es deu a una infecció bacteriana, més comunament Escherichia coli. Els factors de risc inclouen coit (per induir una cistitis), infeccions del tracte urinari prèvies (com la cistitis esmentada), diabetis, problemes estructurals del tracte urinari i ús d'espermicides. El mecanisme habitual és que la infecció pugi pel tracte urinari fins al ronyó. La infecció es produeix amb menys freqüència a través del torrent sanguini. El diagnòstic es basa normalment en els símptomes i es recolza en l'anàlisi d'orina. Si no hi ha millora amb el tractament, es pot recomanar realitzar alguna imatge mèdica.
La pielonefritis es pot prevenir amb la micció després del sexe i bevent prou líquids. Un cop present, generalment es tracta amb antibiòtics, com ara ciprofloxacina o ceftriaxona. Aquells amb malaltia greu poden requerir tractament a l'hospital. En aquells amb certs problemes estructurals de les vies urinàries o pedres renals, es pot requerir cirurgia.
La pielonefritis afecta entre 1 i 2 per 1.000 dones cada any i poc menys de 0,5 per 1.000 homes. Les dones adultes joves són les més afectades, seguides de les molt joves i grans. Amb tractament, Els resultats generalment són bons en adults joves. Entre les persones majors de 65 anys, el risc de mort pot arribar al 40%, tot i que això depèn de la salut de la persona gran, de l'organisme precís implicat i de com ràpidament poden rebre atenció a través d'un proveïdor o a l'hospital.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Lippincott's Guide to Infectious Diseases (en anglès). Lippincott Williams & Wilkins, 2011, p. 258. ISBN 9781605479750.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Diagnosis and treatment of acute pyelonephritis in women». American Family Physician, vol. 84, 5, 9-2011, pàg. 519–526. PMID: 21888302.
* 1 2 3 «Kidney Infection (Pyelonephritis)». NIDDK, 01-04-2017. Arxivat de l'original el 4 October 2017. [Consulta: 30 octubre 2017].
* ↑ «Antibiotic therapy for acute uncomplicated pyelonephritis in women. Take resistance into account». Prescrire International, vol. 23, 155, 12-2014, pàg. 296–300. PMID: 25629148.
* ↑ «International clinical practice guidelines for the treatment of acute uncomplicated cystitis and pyelonephritis in women: A 2010 update by the Infectious Diseases Society of America and the European Society for Microbiology and Infectious Diseases». Clinical Infectious Diseases, vol. 52, 5, 3-2011, pàg. e103–e120. DOI: 10.1093/cid/ciq257. PMID: 21292654.
* 1 2 3 Ferri's Clinical Advisor 2018 E-Book: 5 Books in 1 (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2017, p. 1097. ISBN 9780323529570.
* ↑ Practical Renal Pathology, A Diagnostic Approach E-Book: A Volume in the Pattern Recognition Series (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2012, p. 139. ISBN 978-1455737864.
# Peix guilla

La guilla, guineu, rabosa o el pestiu de cua llarga (Alopias vulpinus) és una espècie de tauró lamniforme de la família dels alòpids, de gran mida, que pot arribar als sis metres, però sovint és més petit.
És inconfusible per la seua cua amb el lòbul superior molt llarg i estret. Musell curt, espiracle molt reduït, cinc fenedures branquials, sense membrana nictitant als ulls. Dues dorsals, la primera grossa i triangular, la segona molt petita, igual com l'anal. Les aletes pectorals són llargues i en forma de falç. Dors de color blavós, més clar als flancs. Ventre blanc. El mascle arriba a adult quan fa entre 319 i 420 cm, i la femella entre els 376 i 549 cm. Pot fer 500 kg de pes.
Menja principalment sardina, seitó, verat, bis, sorell, i també calamars, pops i crustacis pelàgics. Ocasionalment captura ocells marins que estan a l'aguait dels bancs de peixos que ell ataca.
La tècnica que fa servir per a pescar les seues preses consisteix a copejar l'aigua amb el lòbul superior de la cua. Aquesta estratègia (a la qual deu el nom de peix guilla) li permet de reunir les preses i capturar-les amb més eficàcia.
És ovovivípar aplacentari i presenta canibalisme intrauterí. Generalment a l'estiu la femella pareix de dues a quatre cries, que en néixer fan entre 114 i 159 cm.
Viu tant en aigües tropicals com temperades de tot el món i, per tant, es pot trobar en el mar Mediterrani. Per bé que és un tauró pelàgic, també pot nedar en zones de poca fondària, especialment en època de cria.

## Referències

* ↑ «Guineu». Diccionari de la llengua catalana. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «Rabosa». Diccionari Català-Valencià-Balear. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «Pestiu». Diccionari de la llengua catalana. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «Peix guilla». Cercaterm | TERMCAT. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «Els lamniformes: taurons de sorra, pelegrins i afins | enciclopedia.cat». [Consulta: 29 desembre 2024].
* 1 2 3 4 5 webmaster. «Peix Guilla (Alopias vulpinus, squalus)». [Consulta: 29 desembre 2024].
* 1 2 «Tauró guilla» (en castellà). [Consulta: 29 desembre 2024].
# Comic book

Un comic book és una publicació amb grapa destinada a la publicació de còmics. El format és el d'un quadern petit (uns 17x26 cm) de poques pàgines i amb historietes completes o una part d'una saga més o menys llarga. És el format de publicació més utilitzat pels còmics estatunidencs i per les seues versions en altres països. Per extensió, ha acabat designant també les històries que hi contenen.

## Característiques

En la seua forma més comuna, un comic book és un quadern o revista de periodicitat mensual, d'uns 17x26 cm. El seu contingut oscil·la entre unes 20 i unes 30 pàgines a color (el més popular és el de 24 pàgines), i la resta són cobertes, publicitat i texts autoreferencials intercalats. Normalment contenen una única història, tot i que, cada vegada amb més freqüència, dividida per lliuraments.
Originàriament s'utilitzava paper barat i una qualitat d'impressió molt baixa, en què la trama de punts que componia els colors era clarament visible, i solien tenir unes 18 pàgines. A partir dels anys 1990 es van generalitzar tipus de paper molt superiors, i la qualitat d'impressió va arribar a ser equivalent a la de qualsevol revista, especialment des de la introducció del color informàtic.
La forma digital per a ser llegit en un computador o semblant es denomina e-comic.

## Història

Inicialment, es tractava de recopilacions de tires de premsa, però l'èxit del format va fer que aviat començaren a publicar-se històries inèdites.
La iniciativa va ser de George Delacorte (1929) amb Famous Funnies. Molts d'ells es regalaven amb la compra de certs productes. Als EUA van aconseguir una gran popularitat com a lectura dels soldats en les dues Guerres Mundials.
Originàriament, cada exemplar solia incloure un cert nombre d'històries de diversos personatges, però la longitud habitual de la històries va anar creixent progressivament fins que, als anys 1960, la majoria d'ells incloïen una única història autoconclusiva.
En la dècada dels 1980 va començar a ser habitual que les històries es prolongaren a través de diversos números de la mateixa col·lecció. També van començar a aparèixer formats alternatius al comic book, com el format prestigi i la novel·la gràfica.
A l'Estat espanyol van aparèixer més tard, el primer que es coneix és del 1936. Fins als anys setanta, el format més habitual era l'apaïsat en blanc i negre, però el format vertical en color va acabar imposant-se. Actualment, la majoria dels còmics publicats a Espanya utilitzen aquest format en la seua primera edició, i després, ben sovint, es recopilen en format llibre.

## Referències

* ↑ Guiral, Antoni (Coord.). 3. El comic-book:Superheroes y otros géneros (en castellà). Torroella de Mongri: Panini Espanya S.A., p. 5 (Del Tebeo al manga una historia de los còmics). ISBN 978-84-96871-99-1.
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.131. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 27 novembre 2014].
# Maik Landsmann

Maik Landsmann (Erfurt, Turíngia, 25 d'octubre de 1967) és un ciclista alemany, ja retirat, que competí per la República Democràtica Alemanya. Els seus èxits els aconseguí en la contrarellotge per equips, entre les quals destaca l'or als Jocs Olímpics de Seül i el Campionats del món de 1989. A diferència de la majoria dels campions d'Alemanya de l'Est, Maik Landsmann no va voler passar al professionalisme i es va mantenir coma a amateur fins al final de la seva carrera, el 1996.

## Palmarès

* 1986
** Campió de la RDA en Contrarellotge per equips
* 1988
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Seül en Contrarellotge per equips, (Jan Schur, Uwe Ampler i Mario Kummer)
* 1989
** Campió del món en contrarellotge per equips (amb Falk Boden, Mario Kummer i Jan Schur)
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Àustria
* 1990
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Àustria
* 1993
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Àustria

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Maik Landsmann». [Consulta: 2 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Guacamai noble

El guacamai noble (Diopsittaca nobilis) és un ocell de la família dels Psitàcids.

## Subespècies

S'han descrit tres subespècies:
* D. n. nobilis (Linnaeus, 1758), de Veneçuela oriental, Guaianes i Brasil septentrional.
* D. n. cumanensis (Lichtenstein, 1823). del nord de Brasil al sud de l'Amazones.
* D. n. longipennis Neumann, 1931. De Brasil central i meridional, nord-est de Bolívia i sud-est del Perú.
Alguns autors junten les dues últimes subespècies en una espècie diferent, considerant l'existència de dues espècies:
* guacamai noble septentrional (Diopsittaca nobilis).
* guacamai noble meridional (Diopsittaca cumanensis).

## Origen

Brasil, Guaianes, Surinam i Veneçuela.

## Hàbitat

Zones de sabana o selva oberta. Ocasionalment en plantacions.

## Alimentació

Llavors, fruites, nous i flors.

## Descripció

Amb tan sols prop de 30 cm de llarg, aquests són els guacamais més petits de la natura, i també són anomenats guacamais nans. A més de la seva mida petita, el guacamai noble es distingeix igualment per les seves "espatlles" (part superior de l'ala) vermelles, contrastant amb el verd que caracteritza la resta del seu cos.
En aquesta raça no existeix dimorfisme sexual, és a dir, mascles i femelles són físicament idèntics. L'única manera de determinar el sexe d'una d'aquestes aus és fent un examen d'ADN.
Els guacamais nobles són aus calmes, gentils, intel·ligents i juganeres, les quals viuen per estimar i ser estimades.
Origen: nord de Brasil, est de Veneçuela i les Guaianes. Expectativa de vida: 20 a 35 anys. Nom científic: Diopsittaca nobilis o Ara nobilis distribució: Est de Veneçuela, Nord de Brasil i les Guaianes família: Psittacidae (psitàcids). Dimensions: 28 per 33 cm.

## Temperament

Els guacamais nobles són aus calmes, gentils, intel·ligents i juganeres, les quals viuen per estimar i ser estimades. Són en general, com els lloros, aus molt sociables, encara que per això necessiten ser socialitzades des d'aviat al costat de tots els membres de la família, perquè no s'habituïn a una sola persona. Són molt properes al seu amo i necessiten molta atenció perquè no es deprimeixin.
Són mascotes excepcionals quan són criades a mà, molt intel·ligents, i requereixen joguines desafiadores a la seva disposició per entretenir-se. Els agrada els nens, però cal també que ells les respectin. De vegades poden ser una mica sorollosos, normalment quan s'entusiasmen o s'espanten, en reacció a altres aus o com a manera de cridar l'atenció.
Independentment del seu sexe, els guacamais nobles tenen bastant facilitat per a aprendre a repetir paraules i frases amb una clara pronúncia, així com per a assimilar trucs. No obstant això, aquesta habilitat varia segons l'exemplar.

## Referències

* ↑ «Zoological Nomenclature Resource: Psittaciformes (Version 10.022)». www.zoonomen.net, 29-08-2010.
# Escut d'El Salvador

L'escut del Salvador, en la seva forma actual, fou aprovat arran del Decret Legislatiu del 17 de maig de 1912, segons un disseny del cal·lígraf salvadorenc Rafael Barraza Rodríguez.
El camper és un triangle equilàter carregat de cinc volcans que sorgeixen del mar, en al·lusió als cinc estats membres de les Províncies Unides de l'Amèrica Central. Els volcans estan somats d'una pica sobre la qual hi ha un barret frigi radiant de llum, coronat per la inscripció en espanyol «15 SEPTIEMBRE DE 1821», data de la independència salvadorenca, i tot plegat està sobremuntat per un arc de Sant Martí. Tot al voltant, una filiera d'or.
Acoblades darrere l'escut, cinc banderes estatals, dues a banda i banda i una al cap, unides a la part inferior de l'escut. Per sota, una cinta amb el lema nacional DIOS – UNIÓN – LIBERTAD ('Déu – Unió – Llibertat'). Tot plegat voltat de dos rams de llorer lligats per sota amb una cinta d'atzur. La corona de llorer té 14 agrupacions de fulles que simbolitzen els diversos departaments en què es divideix El Salvador. Tot al voltant, en lletres majúscules d'or, la inscripció REPÚBLICA DE EL SALVADOR EN LA AMÉRICA CENTRAL ('República d'El Salvador a l'Amèrica Central).
És molt similar a l'escut de Nicaragua, ja que tots dos es basen en l'anterior de les Províncies Unides de l'Amèrica Central.

## Vegeu també

* Bandera d'El Salvador

## Enllaços externs

* Assemblea Legislativa d'El Salvador – Escut nacional Arxivat 2009-06-29 a Wayback Machine. (castellà)
* Heraldry of the world – Escut d'El Salvador (anglès)
# Eusebi Daniel i Campalans

Eusebi Daniel i Campalans (Corbins, Segrià, ca. 1862 o 1865 - Barcelona, 1 de juliol de 1950) va ser un compositor, organista i professor de música català. Als 12 anys va oferir el seu primer concert públic. També va guanyar el primer premi de cant i orgue. Va ser autor d'obres per a orgue i música religiosa i profana, però mai va voler que les seues peces arribaren a editar-se per pròpia voluntat.
Va estudiar a Barcelona i a Brussel·les, on va anar gràcies a una beca de la diputació de Barcelona, i allí fou professor d'orgue i contrapunt, càrrecs que després exercí a Barcelona, al Conservatori Municipal i al Conservatori del Liceu, on fou també professor d'harmonia. Tingué per alumnes, entre d'altres, Joan Balcells i Garcia, Frederic Alfonso i Ferrer, Francesc Montserrat i Ayarbe Joan Suñé i Sintes i Carles Ferrer i Clavé.
Més tard es va traslladar a França, on va ocupar la plaça d'organista en el departament del Nord, compaginant-ho amb alguns concerts que va donar ací, Bruseles, Itàlia i alguns llocs de Suïssa.
El seu nebot Enric Daniel i Ramona fou també músic compositor.

## Referències

* ↑ La necrològica de La Vanguardia del 13 de juliol de 1950 indicava que tenia 88 anys el dia de la seva defunció.
* ↑ «Teatro Romea». La Crónica de Catalunya, 10-03-1875, pàg. 24.
* ↑ Altres fonts, entre elles La Vanguardia del 4 de juliol de 1950, pàgina 9.
* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 13-07-1950, pàg. 14.
* ↑ «Eusebi Daniel i Campalans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionario de la música española e hispanoamericana.. ISBN 978-84-8048-303-2.
* ↑ Herrera i Llop, Lluís Marc Música en silenci..