OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Terra de Coats

La Terra de Coats és una regió de l'Antàrtida situada a l'oest de la Terra de la Reina Maud i forma la costa oriental del mar de Weddell, estenent-se en direcció nord-est cap al sud-oest entre 20º00´O i 36º00´O. La part nord-est fou descoberta per l’Scotia per William S. Bruce, líder de l'expedició Antàrtica nacional escocesa de 1902-1904. Bruce va posar-li el nom de Coats Land per James Coats, Jr., i el major Andrew Coats, els dos patrocinadors principals de l'expedició.

## Costa de Caird

El desembre de 1914 i gener de 1915, com a part del recorregut de la fracassada expedició Imperial Transantàrtica, Ernest Shackleton continuà l'exploració cap al sud, unint la descoberta de Bruce amb la terra que Wilhelm Filchner havia descobert amb el Deutschland el 1912.
La Costa de Caird és la porció de la costa de la terra de Coast ubicada entre el final de la glacera Stancomb-Wills, en 20º00´O, i la glacera Hayes, en 27º54´O. Shackleton l'anomenà així per sir James Key Caird, patró de l'expedició Endurance.

## Referències

* ↑ 2916 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Terra de Coats (en anglès)
* ↑ «Antarctica Detail», 02-06-2021. Arxivat de l'original el 2021-06-02. [Consulta: 4 agost 2024].
# Corrent d'anell

Un corrent d'anell és un corrent elèctric transportat per partícules carregades atrapades en la magnetosfera d'un planeta. Està produït per la deriva longitudinal de partícules energètiques (10–200 keV)

## Corrent d'anell de la Terra

El corrent d'anell de la Terra és el reposable del blindatge de les latituds més baixes de la Terra dels camps elèctrics magnetosfèrics. Té, per tant, un gran efecte en l'electrodinàmica de les tempestes geomagnètiques. El sistema de corrent d'anell consisteix en una banda, a una distància de 3 a 5 radis terrestres, que es troba en el pla equatorial i circula en el sentit de les agulles del rellotge al voltant de la Terra (Si es mira del nord). Les partícules d'aquesta regió produeixen un camp magnètic en oposició al camp magnètic terrestre i d'aquesta manera un observador des de la Terra veuria una disminució en el camp magnètic d'aquesta àrea.
L'energia del corrent d'anell és principalment transportada pels ions, la majoria dels quals són protons. Això no obstant, només es veuen partícules alfa en el corrent d'anell, un tipus d'ió que és abundós al vent solar. A més a més, un cert percentatge són ions d'oxigen O$^+$, similars als de la ionosfera terrestre, encara que molt més energètics. La barreja d'ions suggereix que les partícules del corrent d'anell probablement provenen de més d'una font. L'energia de les partícules del corrent d'anell varien de 0.05 MeV a 1 MeV.

## El corrent d'anell i les tempestes geomagnètiques

Durant una tempesta geomagnètica, el nombre de partícules del corrent d'anell s'incrementa. Com a conseqüència hi ha una disminució en els efectes del camp geomagnètic.

## Vegeu també

* Cinturó de Van Allen
# Bàndicut de musell llarg

El bàndicut de musell llarg (Perameles nasuta) és una espècie de bàndicut originària d'Austràlia. És el membre més gran del seu gènere, que també inclou el bàndicut barrat occidental, el bàndicut barrat oriental i el bàndicut del desert; aquest últim és considerat extint com a mínim des de la dècada del 1960.
El bàndicut de musell llarg és molt menys acolorit que els seus parents i té un color principalment marró. La seva distribució es troba a la costa oriental d'Austràlia, des de Ravenshoe a Queensland fins a Naringal al sud-oest de Victòria. És un depredador nocturn i solitari d'invertebrats i tubercles.
# Fingal

Fingal (English pronunciation: /ˈfɪŋɡəl/ o FINGgəl, derivat del gaèlic irlandès: Fine Gall "tribus estrangeres", referint-se als normands) és un comtat administratiu de la República d'Irlanda que formava part del tradicional comtat de Dublín, a la província de Leinster, i que forma part de l'àrea del Gran Dublín. La capital és Swords. Hi ha alguns assentaments rurals a les zones nord i oest del comtat. El lema de l'escut d'armes de Fingal és Flúirse Talaimh is Mara (Abundància de terra i aigua). Limita amb el comtat de Meath al nord, amb el comtat de Kildare a l'oest i amb la ciutat de Dublín al sud. A Strawberry Beds el riu Liffey separa el comtat del de Dublín Sud.

## Ciutats

Les principals ciutats són:
| Ciutat | Població |
| Blanchardstown | 63.120 |
| Swords | 33.998 |
| Castleknock | 21.457 |
| Balbriggan | 15.559 |
| Malahide | 14.937 |
| Rush | 8.286 |
| Howth | 8.196 |
| Skerries | 9.535 |
| Portmarnock | 8.979 |
| Donabate | 5.499 |
(Cens de 2006)

## Política

Després de les eleccions municipals de 2009 la composició del consell del comtat és:
| Partit | Escons |
| Labour Party | 9 |
| Fine Gael | 6 |
| Fianna Fáil | 4 |
| Socialist Party | 3 |
| Independents | 2 |

## Vegeu també

* Castell de Malahide

## Música

Hi ha una òpera amb aquest nom Fingal escrita a Milà l'any 1855, pel compositor italià Francesco Chiaromonte.

## Referències

* ↑ Pronunciació per Fingal Arxivat 2014-01-08 a Wayback Machine., Oxford Dictionaries Website.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 229, (ISBN 84-239-4517-0)

## Enllaços externs

* Fingal County Council
* Local website
* Fingal Volunteer Centre
# Five Easy Pieces

Five Easy Pieces és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Bob Rafelson i estrenada l'any 1970.

## Argument

Robert Dupe, que va ser un nen prodigi com a pianista, treballa en unes explotacions petrolieres. En retrobar-se amb la seva germana, convertida en una famosa pianista, decideix intentar recuperar els seus orígens i retrobar el camí que va abandonar.

## Crítica

Five Easy Pieces arriba al principi d'un període innovador i fructífer del cinema nord-americà, del qual és una excel·lent presentació.
És el primer paper protagonista de Jack Nicholson, després d'adquirir fama pel seu paper secundari d'advocat a Easy Rider (1969). Estructurada al voltant del viatge que Robert decideix fer a la costa oest per reconciliar-se amb el seu pare, i el retorn a casa, la pel·lícula té un estil capritxós i tortuós, ideal per revelar a un personatge i assaborir les matisades interpretacions dels actors en una sèrie de seqüències. És fascinant veure els principis de la personalitat cinematogràfica de Nicholson, com antiheroi carismàtic amb certa tendència a la violència i la vulnerabilitat. Karen Black destaca com a noia despreocupada, passada ja la seva primera joventut, que ha de veure com perd a poc a poc a Robert, concentrat en el seu passat. La pel·lícula és un meticulós i meditat estudi de personatges, i al final, una pel·lícula commovedora i sorprenent.

## Repartiment

* Jack Nicholson: Robert Eroica Dupea
* Karen Black: Rayette Dipesto
* Billy Green Bush: Elton
* Fannie Flagg: Stoney
* Sally Struthers: Betty
* Lois Smith: Partita Dupea
* Toni Basil: Terry Grouse
* Ralph Waite: Carl Fidelio Dupea

## Premis i nominacions
### Premis

* 1971: Globus d'Or a la millor actriu secundària per Karen Black

### Nominacions

* 1971: Oscar a la millor pel·lícula
* 1971: Oscar al millor actor per Jack Nicholson
* 1971: Oscar a la millor actriu secundària per Karen Black
* 1971: Oscar al millor guió adaptat per Bob Rafelson i Carole Eastman
* 1971: Globus d'Or a la millor pel·lícula dramàtica
* 1971: Globus d'Or al millor director per Bob Rafelson
* 1971: Globus d'Or al millor actor dramàtic per Jack Nicholson
* 1971: Globus d'Or al millor guió per Carole Eastman i Bob Rafelson

## Referències

* ↑ «Five Easy Pieces». The New York Times.
* 1 2 3 4 «The 43rd Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 20 desembre 2023].
# Fiódor Teréntiev

Fiódor Teréntiev (Padany, 4 d'octubre de 1925 - Sant Petersburg, 20 de gener de 1963) fou un esquiador de fons soviètic que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on disputà tres proves del programa d'esquí de fons. Formant fent equip amb Nikolai Anikin, Pàvel Koltxin i Vladímir Kuzin guanyà la medalla d'or, mentre en els 4x10 quilòmetres. En els 50 quilòmetres guanyà la medalla de bronze, mentre en els 30 quilòmetres fou sisè.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata al Campionat del Món d'esquí nòrdic, el 1954 i 1958, així com dotze campionats nacionals.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Fyodor Terentyev». [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «ТЕРЕНТЬЕВ Федор Михайлович | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 9 gener 2025].
# Airglow

L'airglow (luminescència del cel nocturn) és una emissió de llum molt feble de l'atmosfera terrestre que fa que el cel nocturn no sigui mai completament fosc. Anders Ångström el va descriure per primera vegada el 1868. L'airglow és el resultat de diferents processos que tenen lloc a l'alta atmosfera, com la recombinació d'ions ionitzats pel Sol durant el dia, la luminescència que provoquen els raigs còsmics en xocar amb les capes altes de l'atmosfera, i la quimioluminescència produïda quan l'oxigen i hidrogen principalment reaccionen amb ions hidroxils a uns centenars de quilòmetres d'alçada. Durant el dia aquesta luminescència no és perceptible a causa de la llum provinent del Sol.
L'efecte de l'airglow limita la sensibilitat dels telescopis de longitud d'ona visible situats a la Terra. Aquesta és una de les raons per les quals s'han construït telescopis a l'espai del tipus Hubble que poden observar objectes molt més tènues que els telescopis terrestres de longitud d'ona visible.
La luminescència nocturna (airglow), generalment de color blavós, pot arribar a ser prou brillant perquè un observador la pugui percebre. Tot i que l'emissió aiglow és pràcticament uniforme en l'atmosfera, per a un observador terrestre, sembla més brillant a uns 10 graus per sobre de l'horitzó, a causa del fet que com més baix és l'angle de visió més gran és la profunditat de l'atmosfera a través de la qual mirem. Si l'angle és molt baix, això no obstant, l'extinció atmosfèrica redueix la lluentor aparent de l'airglow.
Un dels mecanismes que produeix l'airglow és que un àtom d'hidrogen es combina amb un àtom d'oxigen per a formar una molècula d'òxid nítric (NO). En aquest procés s'emet un fotó que pot tenir qualsevol de les diferents longituds d'ona característica de les molècules d'òxid nítric. Hi ha àtoms lliures per aquest procés perquè les molècules de nitrogen (N₂) i oxigen (O₂) es dissocien quan l'energia solar arriba a les capes altes de l'atmosfera, i pot trobar qualsevol per formar NO. Altres molècules que poden crear airglow en l'atmosfera són OH, OI i Nal. La lluentor del cel s'expressa normalment en unitats de magnituds astronòmiques per arcsegon quadrat de cel.

## Airglow induït

S'han fet diferents experiments científics per induir l'airglow mitjançant la direcció d'emissions de ràdio d'alta potència a la ionosfera terrestre. Aquestes longituds d'ona interaccionen amb la ionosfera per induir una feble però perceptible llum visible a específiques longituds d'ona. sota certes condicions.

## Referències

* ↑ HF-induced airglow at magnetic zenith: Thermal and parametric instabilities near electron gyroharmonics Arxivat 2009-07-26 a Wayback Machine.. E.V. Mishin et al, Geophysical Research Letters Vol. 32, L23106, doi:10.1029/2005GL023864, 2005.
* ↑ NRL HAARP Overview Arxivat 2009-03-05 a Wayback Machine.. Naval Research Laboratory.

## Enllaços externs

* Descripció i imatges (anglès)
* Informació sobre la lluentor per l'observatori del Roque de los Muchachos (anglès)
* Airglow detectat a Mart entrevista Space.com (anglès)
# Florence May

Florence May (Londres, 6 de febrer de 1845 - 29 de juny de 1923) fou una pianista i musicòloga anglesa.
Va rebre les primeres lliçons del seu pare, Edward Collet May, un organista, professor de piano i veu, i d'un oncle, organista i professor de piano al Queen's College. El 1871 va anar a Lichtenthal, prop de Baden-Baden, per estudiar amb Clara Schumann, la qual li presentà Johannes Brahms, de qui va ser alumna i de qui esdevingué fervent i entusiasta admiradora. En tornar a Anglaterra, es va especialitzar en la interpretació de l'obra de Brahms i va fer molts concerts de la seva música a Londres.

## Obra escrita

Amb els anys Florence May publicà una biografia del compositor hamburguès, amb una profunda i completa investigació: The Life of Johannes Brahms (2 vols.,1905). També escrigué The Girlhood of Clara Schumann (1912).

## Referències

* ↑ «May, Florence». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). volum 33, Mari - Mech.. facsímil de 1978. Madrid: Espasa-Calpe, 1917, p. 1280. ISBN 84-239-4533-2.
* 1 2 3 Slonimsky, Nicolas; Kuhn, Laura; McIntire, Dennis. «May, Florence». Encyclopedia.com. [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ The Life of Johannes Brahms, 2 volums (en anglès). Londres: Edward Arnolc, 1905, 1948.
# José Joaquín de Viana y Sáenz de Villaverde

José Joaquín de Viana y Sáenz de Villaverde (Lagran, 1718 - Buenos Aires, 1773) fou un polític i militar basc, governador de Montevideo en dues oportunitats: de 1751 a 1764 i de 1771 a 1773.
D'origen basc, va iniciar la seva trajectòria militar el 1735 i va combatre a Itàlia durant la Guerra de Successió Austríaca (1740-1748), arribant al grau de coronel de l'exèrcit espanyol. Quan va tornar d'aquella campanya, va ser nomenat primer governador de Montevideo pel rei Ferran VI d'Espanya, el 1750, prenent possessió del càrrec en aquella ciutat de la Banda Oriental el 14 de març de 1751.
El 1757 va fundar la ciutat de San Fernando de Maldonado en homenatge al rei Ferran VI. També se li atribuïx la fundació de la ciutat de Salto, entre 1756 i 1757, quan va destinar tropes espanyoles al nord de l'actual Uruguai per a lluitar contra els amerindis revoltats.
Durant el seu segon període de govern, Viana va dictar una sèrie de mesures administratives per a reprimir el contraban. A principis de 1773 va renunciar, morint poc després. Va ser succeït per Joaquín del Pino y Rozas.

## Vegeu també

* Tractat de Madrid (1750).

## Referències

* 1 2 (castellà) Euskonews.com: "Los Vascos en las Invasiones Inglesas. Una mirada desde la Banda Oriental del Plata"
* ↑ (castellà) Article sobre el Maldonado històric Arxivat 2007-08-15 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Castellanos, Alfredo. Nomenclatura de Montevideo (Montevideo, Intendència Municipal de Montevideo, 1977).
# Transport passiu

El transport passiu és una modalitat de moviment de substàncies químiques a través de membranes biològiques mitjançant la difusió simple (molècules polars petites, molècules apolars, substàncies lipídiques, triglicèrids…) o la difusió facilitada (monosàcarids i aminoàcids). A diferència del transport actiu, aquest procés no requereix l'alliberament d'energia química (hidròlisi d'ATP) car, a diferència del transport actiu, redueix l'energia lliure i augmenta l'entropia del sistema. El transport passiu depèn de la permeabilitat de la membrana cel·lular, que, al seu torn, depèn de la seva composició lipídica i proteínica. Els quatre tipus principals de transport passiu són la difusió, la difusió facilitada, la filtració i l'osmosi.

## Difusió simple
### A través de bicapa lipídica

Les molècules que entren a través de la bicapa lipídica acostumen a ser petites i presenten apolaritat. Cal destacar una sèrie de substàncies que entren a través de la bicapa: molècules polars petites, molècules apolars, substàncies lipídiques i triglicèrids.

### A través de canals iònics

Les proteïnes intríseques totals (transmembranoses) o també conegudes com a proteïnes de canal formen un forat pel qual els ions entren i surten de la cèl·lula. Exemples: Na$^+$, K$^+$, Cl$^-$, Mg$^{2+}$.

## Difusió facilitada

Es tracta d'un dels mètodes de transport passiu pels quals la cèl·lula fa entrar substàncies sense la necessitat d'alliberar energia. Les permeases (proteïnes) s'encarreguen de localitzar les molècules, identificar-les, ajuntar-se amb elles i permetre l'entrada al medi intern cel·lular. Les substàncies que entren per transport passiu i difusió facilitada són: monosacàrids (glucosa i galactosa normalment) i aminoàcids.
# Orectolobiformes

Els orectolobiformes (Orectolobiformes) constitueixen un ampli ordre format per 7 famílies i 33 espècies de taurons d'aigües càlides, que tenen un morro curt i una boca petita, que en la majoria d'espècies es troba connectada amb les narines mitjançant solcs. Tenen aleta anal i dues aletes dorsals sense espines. Tenen una barbeta característica en el marge intern de les narines. Depreden invertebrats, cefalòpodes i alguns peixos en els fons marins guaitant amb els seus camuflatges.

## Famílies

* Brachaeluridae
* Ginglymostomatidae
* Hemiscylliidae
* Orectolobidae
* Parascylliidae
* Rhincodontidae
* Stegostomatidae

## Referències

* ↑ «El tiburón 'cometiburones'» (en castellà). El Mundo, 09-02-2012. [Consulta: 15 novembre 2015].
# Concert per a piano (Ireland)

El Concert per a piano en mi bemoll és l'únic concert de John Ireland. Va ser compost el 1930, i es va tocar per primera vegada el 2 d'octubre d'aquest any per la seva dedicatària, Helen Perkin (1909-1996), en el "The Proms" (Promenade concerts) al Queen's Hall. L'obra va tenir un èxit immediat, i es va dur a terme amb freqüència per pianistes com Clifford Curzon, Moura Lympany, Eileen Joyce, Gina Bachauer i Arthur Rubinstein. Si bé es considera un dels millors concerts de piano que s'han escrit per un anglès, avui en dia no és part del repertori habitual.
Animat pel seu èxit, Ireland va planejar escriure un segon concert, però només va completar un únic moviment, que va titular Legend. També el va dedicar a Helen Perkin, i ella el va realitzar per primera vegada el 12 de gener de 1934, amb l'Orquestra Simfònica de la BBC dirigida per Adrian Boult.

## Referències

* 1 2 «Hyperion: The Romantic Concerto 39». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 28 maig 2015].
* ↑ «John Ireland Trust». Arxivat de l'original el 2012-07-28. [Consulta: 28 maig 2015].
* ↑ Richards, Fiona. Ressenya del disc dirigit per John Wilson. West Sussex: Naxos, 2011.
# Grec jònic

El jònic (grec antic: Ἰώνιος, Iônios) era un dialecte del grup dialectal àtic-jònic del grec antic. Aparentment es va estendre originalment des de la Grècia continental a través de l'Egeu durant l'etapa de les invasions dòriques, al voltant del segle XI aC.
Cap al final de l'edat fosca grega al segle viii aC, la Jònia pròpiament dita la formaven la costa occidental de l'Àsia Menor i les illes de Quios i Samos. El grec jònic es parlava també a les illes de l'Egeu central i a la gran illa d'Eubea, al nord d'Atenes. Aviat es va estendre, gràcies a la colonització jònica, cap a àrees del nord de l'Egeu, el mar Negre i el Mediterrani occidental.
Se sol dividir el dialecte jònic en dos períodes principals: el grec jònic vell i el grec jònic nou. El punt exacte de transició es desconeix, però una bona aproximació seria el 600 aC.
Les obres d'Homer (la Ilíada, l'Odissea i els himnes) i les d'Hesíode van ser escrites en un dialecte literari anomenat grec homèric o grec èpic, consistent en gran part de vell joni amb manlleus dels subdialectes de l'eoli que confrontaven pel nord. El poeta Arquíloc va escriure en grec jònic vell.
Els autors més famosos en nou joni són Heròdot i Hipòcrates.
* No veieu bé alguns caràcters?

## Diferències respecte al grec àtic clàssic

"Àtic clàssic" és, juntament amb "atenenc clàssic" i "grec clàssic", la denominació que es dona al dialecte del grec antic que es parlava a l'Àtica, la zona que envoltava i incloïa la ciutat d'Atenes, entre els segles V i IV aC.
* En grec iònic, en gairebé totes les paraules es dona en canvi d'alfa llarga cap a eta, mentre que en àtic no es dona darrere d'eta, iota o ro. Per exemple, νεηνίης "persona jove" (cf. àtic νεανίας.) Sovint l'eta o l'òmicron simples de l'àtic apareixen com a diftongs en jònic. Per exemple κούρη "noia jove" (cf. àtic κόρη), πείρας "final, vora" (cf. àtic πέρας.)
* En molts casos el joni va transformar el so labiovelar /kw/ en /k/, en comptes de en /p/, davant vocals velars: ὄκως "igual (que)" (cf. àtic ὅπως). Divergències similars en l'evolució de /kw/ es van donar també en la branca celta (celta-P/celta-Q) i en la itàlica (llatí/osc.)
* El joni contreia vocals consecutives amb menys freqüència que l'àtic: γένεα /ge.ne.a/ "família" (cf. àtic γένη /ge.ne/.)
* En l'àtic clàssic tardà, el "ss" jònic apareix com a "tt": τέσσαρες "quatre" (cf. àtic τέτταρες.)
* El joni tenia un ordre de l'oració molt analític, potser el que més entre els dialectes del grec antic. A més la morfologia del substantiu i del verb no tenia formes duals.
* En algunes paraules, l'aspiració inicial de l'àtic no estava present en el jònic, en un fenomen anomenat "psilosi": ἴκκος /ikkos/ "cavall" (cf. àtic ἵππος /hippos/.) Segurament aquesta aspiració va acabar desapareixent del tot en l'evolució del jònic.

## Referències

* ↑ Woodard, Roger D. «Greek dialects». A: The Ancient Languages of Europe. Cambridge University Press, 2008, p. 51. ISBN 978-0-521-68495-8.
* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 940. ISBN 9788441224223.
# Sarolta

Sarolta és una òpera còmica en tres actes amb música de Ferenc Erkel i llibret en hongarès de József Czanyuga. Es va estrenar al Teatre Nacional de Budapest el 26 de juny de 1862.

## Origen i context

Ja avançada la seva carrera, Erkel va escriure dues òperes còmiques rústiques: Sarolta i la pseudo-wagneriana Brankovics György (1874).

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de».
* ↑ Scott L. Balthazar. Historical Dictionary of Opera. Scarecrow Press, 5 juliol 2013, p. 117. ISBN 978-0-8108-7943-0.
# Càrrega puntual

Una càrrega puntual és un model ideal d'una partícula que té una càrrega elèctrica. Una càrrega puntual és una càrrega elèctrica situada en un punt adimensional.
L'equació fonamental de l'electroestàtica és la llei de Coulomb, que descriu la força elèctrica entre dues càrregues puntuals. El camp elèctric associat amb una càrrega puntual clàssica s'incrementa fins a l'infinit a mesura que la distància des de la càrrega puntual tendeix cap a zero, fent l'energia de la càrrega puntual infinita. En electrodinàmica quàntica, desenvolupada en part per Richard Feynman, el mètode matemàtic de renormalització elimina la divergència infinita de la càrrega puntual.
El teorema d'Earnshaw estableix que un conjunt de càrregues puntuals no poden ser mantingudes en equilibri mecànic només amb la interacció electroestàtica entre elles.

## Referències

* ↑ Introducción al Electromagnetismo: Un enfoque constructivista basado en competencias (en castellà). Antonio Lara Barragán Gómez, Héctor Nuñez Trejo, Guillermo Cerpa Cortés, María Elena Rodríguez Pérez, 2014, p. 184. ISBN Antonio Lara Barragán Gómez, Héctor Nuñez Trejo, Guillermo Cerpa Cortés, María Elena Rodríguez Pérez.
# Maxil·lòpodes

Els maxil·lòpodes (Maxillopoda) són una antiga classe de crustacis, caracteritzada per la reducció de l'abdomen i dels seus apèndixs. La major part de les seves espècies corresponen a les subclasses dels tecostracis (Thecostraca) i els copèpodes (Copepoda).
Aquest tàxon és parafilètic amb els Hexapoda i Xenocarida i els seus membres han estat repartits entre Multicrustacea i Oligostraca. La seva agrupació va ser per motius morfològics, però les proves moleculars l'han rebutjat.

## Referències

* 1 2 «WoRMS - World Register of Marine Species - Maxillopoda». [Consulta: 20 agost 2021].
# Adelaide (Sartorio)

Adelaide o L'Adelaide és una òpera amb música d'Antonio Sartorio i llibret en italià de Pietro Dolfin. S'estrenà a Venècia en el Teatro San Salvatore el 1672. No se'n coneix la data exacta, tot i que el llibret està dedicat el 19 de febrer del 1672.
El gènere de l'òpera és dramma per musica. El llibret segueix els mateixos esdeveniments històrics que la posterior obra de Händel Lotario.

## Argument

La història té lloc l'any 951, quan, després de la mort del seu marit Lotari II d'Itàlia, Adelaida d'Itàlia es veu obligada a casar-se amb Adalbert II d'Ivrea pel seu pare, Berenguer II d'Itàlia.

## Referències

* Amadeus Almanac, consultat 22 de juny del 2009 Arxivat 2012-06-01 a Wayback Machine.
* Norbert Dubowy. "Adelaide", Grove Music Online, ed. L. Macy (consultat 22 de març del 2007), grovemusic.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine. (per subscripció)