OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Institut Català de la Vinya i el Vi

L'Institut Català de la Vinya i el Vi (acrònim: INCAVI) va ésser creat l'any 1980 com a òrgan de direcció de les estacions enològiques de Vilafranca del Penedès i Reus, la competència sobre les quals havia estat transferida a la Generalitat del Principat de Catalunya. Des d'octubre de 2024 el seu director general és Joan Gené i Albesa.
Des d'aleshores l'INCAVI ha estat el punt de referència en el suport a vinicultors i elaboradors en la millora continuada de la qualitat dels vins del Principat de Catalunya, i en la tasca d'investigació i desenvolupament de noves tecnologies que portessin el sector vitivinícola català a ocupar un lloc destacat entre els productors de vins d'alta qualitat.
L'INCAVI és també motor de la promoció dels vins de Catalunya, tant entre els consumidors catalans com en els mercats estrangers. La difusió de la cultura del vi, d'una forma de viure mediterrània, i d'un bon coneixement dels vins catalans continuen essent una de les tasques primordials d'aquest institut.
En aquest sentit, l'INCAVI organitza dues manifestacions anuals de promoció adreçades al consumidor català: la Mostra de Vins i Caves de Catalunya (una trobada anual entre elaboradors i consumidors que se celebra a Barcelona entorn de les festes de la Mercè) i la Festa del Vi Novell, que se celebra l'11 de novembre (diada de Sant Martí).

## Directors

* ????-2021: Jordi Bort
* 2021-2024: Alba Balcells i Barril
* Des de 2024: Joan Gené i Albesa.

## Referències

* 1 2 «El joc de cadires de l'economia catalana: FGC i Ports ja tenen nous líders», 11-10-2024. [Consulta: 11 octubre 2024].
* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, planes 137-138.
* ↑ «Jordi Bort, nou Director General de l'INCAVI». Cupatges, 19-03-2011 [Consulta: 3 març 2013].
* ↑ «El Govern nomena Alba Balcells nova directora general de l’INCAVI». Generalitat de Catalunya, 01-06-2021.

## Enllaços externs

* Institut Català de la Vinya i el Vi (català) (anglès) (castellà)
# Dipè

Dipè (grec antic: Δίποινος, llatí: Dipoenus) va ser un escultor grec molt antic que sempre apareix esmentat conjuntament amb Escil·lis. La llegenda els feia deixebles de Dèdal, i el seu estil rebia el nom de dedalià. Tot i això, no hi ha dubte que eren personatges reals, i no pas simples personatges mitològics.
Plini el Vell diu que Dipè va néixer a Creta abans del regnat de Cir II el Gran, cap a la 50 Olimpíada (ca. 580 aC), i que d'allí va anar a Sició, la capital de l'art grec en aquell moment, juntament amb Escil·lis, on els dos van fer estàtues dels déus, però no van acabar la feina per alguna baralla amb els contractants i se'n van anar a Etòlia. Una plaga de fam es va abatre sobre Sició i l'oracle de Delfos va dir que no s'arreglaria fins que els dos escultors acabessin les estàtues que havien començat. El govern de Sició va aconseguir, amb recompenses i grans regals, que els dos escultors tornessin i van acabar l'obra. Plini diu que eren estàtues d'Apol·lo, Àrtemis, Hèracles i Atena. Plini també diu que van ser els primers a treballar el marbre i que treballaven el de l'illa de Paros.
Pausànias diu que van fer una estàtua d'Atena a Cleones i a Argos un grup que representava a Càstor i Pòl·lux amb les seves esposes Hilaïra i Febe, i els seus fills Anàxies i Mnasínous. El grup estava fet de banús, excepte algunes parts dels cavalls que eren d'ivori. Climent d'Alexandria menciona aquestes estàtues de Càstor i Pòl·lux i unes altres estàtues d'Hèrcules i d'Artemisa a Sició.
Van ser deixebles seus: Tecteu, Angelió, Learc de Rhègion, Doríclides, Medó, Dontes i Teocles (els quatre darrers espartans), com explica Pausànias.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Dipoenus and Scyllis a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1056
# Gustav Ernesaks

Gustav Ernesaks (Perila (comtat d'Harju, Estònia), 12 de desembre, 1908 - Tallinn, 24 de gener, 1993), va ser un compositor i mestre de cor estonià.

## Biografia

Gustav Ernesaks es va graduar al Conservatori de Tallinn amb una llicenciatura en educació musical per Juhan Aavik (1931) i composició per Artur Kapp (1934). Després va treballar com a professor de música a diverses escoles de Tallinn. De 1937 a 1941 va ser professor al Conservatori de Tallinn.
Durant la Segona Guerra Mundial, Ernesaks va participar en conjunts d'art estatals soviètics a Yaroslavl. El 1944 va fundar el que més tard esdevingué el Cor Nacional Masculin d'Estònia (Eesti Rahvusmeeskoor – RAM), del qual va romandre com a director artístic fins a la seva mort el 1993. El 1945 va esdevenir professor de direcció coral al Conservatori de Tallinn.
Gustav Ernesaks va ser un dels organitzadors dels grans festivals de la cançó d'Estònia. Durant l'època soviètica d'Estònia, es va convertir en una de les figures principals més populars de la societat estònia, sense, però, assumir un paper obertament d'oposició. Alguns, però, el descriuen com un pioner de la revolució del cant a Estònia. L'any 2004 es va inaugurar un monument a Gustav Ernesaks a l'escenari dels cantants de Tallinn.

## Obra

L'obra de Gustav Ernesak és molt extensa. La majoria de les peces són cançons per a cor, inclosa la nacionalista Mu isamaa on minu arm (La meva pàtria és el meu amor) basada en un text de Lydia Koidula. Es va convertir en una de les cançons centrals de l'autoafirmació estoniana sota l'ocupació soviètica. Les seves obres inclouen cinc òperes i moltes altres obres que s'han representat àmpliament a Estònia. Ernesaks també va escriure la música de l'himne de la RSS d'Estònia.

## Referències

* ↑ Ernesaks, Gustav. In: Laurenz Lütteken (Hrsg.): MGG Online (Abonnement erforderlich).
* ↑ Biographie im Estonian Music Information Centre (englisch)
* ↑ Biographie im Estonian Music Information Centre (englisch)
* ↑ Ernesaks, Gustav. In: Laurenz Lütteken (Hrsg.): MGG Online (Abonnement erforderlich).
* ↑ Liste der Bühnenwerke von Ernesaks, Gustav auf Basis der MGG bei Operone
# El comte Arnau (Morera)

El comte Arnau, estrenat sota el títol de El Comte l'Arnau, visió llegendària, és un poema líric en un acte i quatre quadres amb música d'Enric Morera sobre un poema de Josep Carner, estrenat al Teatre Principal de Barcelona el dia 12 d'octubre de 1905, dins de la temporada dels Espectacles i Audicions Graner (1905-1908) de l'empresari i pintor Lluís Graner.

## Context

Aquesta obra va estrenar els Espectacles i Audicions Graner al Teatre Principal de Barcelona. El poeta Josep Carner va crear quatre quadres diferents amb motius de la vida del personatge mitològic català del Comte Arnau, uns quadres sense cap lligam aparent d'argument únic, però que serveixen per mostrar el caràcter malèvol del comte. Es tracta doncs de representar un tema conegut pel públic català, un tema popular, en l'entorn del teatre líric català i amb un rerefons modernista, amb un estil fonamentalment wagnerià d'espectacle, amb escenes de resolució complicada, com per exemple les cavalcades del comte per l'escenari mentre li surt fum per la capa, tempestes de llamps i trons, el foc de l'ermita i l'aparició dels Mals Esperits dins un sobtat núvol.
Tal va ser l'èxit de l'obra que es van fer al voltant de 200 representacions, i es van vendre uns 10.000 llibrets amb el text.
A l'estrena les decoracions van anar a càrrec de Oleguer Junyent, Miquel Moragas, Salvador Alarma, Fèlix Urgellès i Maurici Vilomara. L'orquestra va ser dirigida pel compositor i mestre director Joan Baptista Lambert, i la direcció escènica a càrrec de l'actor, escenògraf i escriptor Adrià Gual.
Van interpretar l'obra a la seva estrena l'actriu Ferrer (en la comtessa) i els actors Lluís Puiggarí, Carles Capdevila, Artur Balot, Conrad Giralt, Ramon Bataller i Joan Bosch.
Els quatre quadres tenen per títol:
* Quadre I - Els ermitans (decoració de Junyent)
* Quadre II - Els pastors (decoració de Moragas i Alarma)
* Quadre III - Els soldats (decoració d'Urgellès)
* Quadre IV - El castell (decoració de Vilomara)

## Referències

* ↑ Carner, Josep. Imp. Henrich y Comp. en Comandita. El Comte l'Arnau, visió llegendària, 1905.
* ↑ «Lo Comte L'Arnau al Principal de Barcelona». Lo Camp de Tarragona, 21-10-1905, pàg. 2.
* ↑ «Espectáculos - Barcelona». La Ilustración Artística, 23-10-1905, pàg. 10.
# Elliott Erwitt

Elliott Erwitt (Neuilly-sur-Seine i París, 26 de juliol de 1928 - Manhattan, 30 de novembre de 2023) va ser un fotògraf estatunidenc conegut per les seves imatges en blanc i negre que mostren situacions absurdes amb objectes quotidians.

## Biografia

D'origen rus, Elliott Erwitt va néixer a París el 26 de juliol de 1928, però va passar la seva infantessa a Milà. A 1939, després d'una breu estança a França, va emigrar amb la seva família als Estats Units d'Amèrica fugint de les lleis racials. Durant la seva adolescència, que va transcórrer a Hollywood, va desenvolupar un especial interès pel món de la imatge, i va decidir iniciar els seus estudis de fotografia al Los Angeles City College.
El 1948 es va traslladar a Nova York, on va treballar de conserge a canvi de rebre classes de cinematografia a la New School for Social Research. El 1949 va viatjar per França i Itàlia amb la seva càmera Rolleiflex. Dos anys més tard va ser reclutat per realitzar el servei militar exercint diferents tasques fotogràfiques a Alemanya i França.
Durant la seva estança a Nova York va conèixer Edward Steichen, Robert Capa i Roy Striker. Aquest últim el va contractar perquè col·laborés en la construcció d'una fototeca per a la Standard Oil Company. Posteriorment li va demanar de realitzar un projecte de documentació de la ciutat de Pittsburgh.
L'any 1953, Erwitt es va incorporar a Magnum Photos, treballant paral·lelament com a fotògraf independent per a publicacions com Collier's, Look, Life i Holiday, entre d'altres. El 1971 va produir i dirigir el primer dels seus documentals: Beauty Knows No Pain.

## Exposicions

* 1947. Artists Club, Nova Orleans.
* 1957. Limelight Gallery. Nova York.
* 1963. Smithsonian Institute, Washington DC.
* 1965. Museum of Modern Art, Nova York.
* 1968. Observations on America Architecture, Pabellò dEstats Units, Osaka.
* 1970.The Rise of an American Architecture, The Metropolitan Museum of Art, Nova York.
* 1975. Australian Center of Photography, Nova Gal·les del Sud, Austràlia.
* 1982. P.P.S. Gallerie, Hamburg.
* 1983. Modulo Gallery, Lisboa.
* 1984. Galerie Magnum, París.

## Referències

* 1 2 Elliott Erwitt (en castellà). Lunwerg Editores, 2007. ISBN 849785358X.
* ↑ Foto:Box (en castellà). Lunwerg Editores, 2009. ISBN 9788497852401.
* ↑ Magnum (en castellà). Lunwerg Editores, 2011, p. 150. ISBN 9788497858281.
* ↑ Elliott Erwitt (en castellà). Editorial Salvat, S.L., 2006. ISBN 9788447103973.

## Enllaços externs

* Eliott Erwitt a Magnum Photos..
# Frederica de Württemberg (duquessa d'Oldenburg)

Frederica de Württemberg, duquessa d'Oldenburg (Treptow 1765 - Viena 1785). Duquessa de Württemberg amb el tractament d'altesa reial que contragué núpcies amb el gran duc Pere I d'Oldenburg.
Nascuda a Treptow, a la històrica regió de Brandenburg, el dia 27 de juliol de 1765 essent filla del duc Frederic II Eugeni de Württemberg i de la marcgravina Frederica de Brandenburg-Schwedt. Per via paterna era net del duc Carles I Alexandre de Württemberg i de la princesa Maria Augusta de Thurn und Taxis; mentre que per via materna ho era del marcgravi Frederic Guillem de Brandenburg-Schwedt i de la princesa Sofia Dorotea de Prússia.
El dia 26 de juny de 1781 contragué matrimoni amb qui esdevindria gran duc Pere I d'Oldenburg, fill del duc Jordi Lluís d'Oldenburg i de la princesa Sofia de Schleswig-Holstein-Sondenburg-Beck, al Castell d'Etupes a Montbéliard. La parella tingué dos fills:
Frederica morí a Viena el dia 24 de novembre de 1785 als vint anys.
# Joaquim Ernest de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Plön

Joaquim Ernest de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Plön (en alemany Joachim Ernst von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Plön) va néixer a Sønderborg (Dinamarca) el 29 d'agost de 1595 i va morir a Plön el 5 d'octubre de 1671. Fill del duc Joan II de Schleswig-Holstein-Sonderburg (1545-1622) i de la princesa Agnès d'Anhalt (1573-1616), va ser el primer duc de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Plön, que sorgí de la divisió del ducat de Schleswig-Holstein-Sonderburg.
Tal com acostumaven a fer els joves nobles de l'època, per a completar la seva formació Joaquim Ernest va fer un viatge per diversos països europeus, com ara Holanda, Anglaterra, França i Itàlia. El 1617 va participar en la guerra de Gradisca, en disputa per la regió de Venècia. En morir el seu pare, el 1622, el ducat va ser dividit entre els fills, de manera que Joaquim Ernest va rebre el de Schleswig-Holstein-Plon, que comprenia Ahrensbök i Reinfeld. Va fixar la seva residència i seu del nou govern a Plön, on va fer construir un nou palau entre els anys 1633 i 1636.

## Matrimoni i fills

El 12 de maig de 1633 es va casar amb Dorotea Augusta de Schleswig-Holstein-Gottorp (1602-1682), filla de Joan Adolf (1575-1616) i d'Augusta d'Oldenburg (1580-1639). El matrimoni va tenir vuit fills:
* Joan Adolf, (1634-1704), casat amb Dorotea de Brunsvic-Wolfenbüttel.
* August (1635-1699), casat amb Elisabet Carlota d'Anhalt-Harzgerode (1647-1723).
* Ernestina (1636-1696).
* Joaquiim Ernest II (1637-1700), Duke of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Plön-Rethwisch, casada amb Elisabet de Merode-Westerloo (1649-1701).
* Bernat (1639-1676).
* Agnès Hedwig (1640-1698), casada amb Cristià de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg (1627-1698)
* Carles Enric (1642-1655.
* Sofia Elionor (1644-1729), casada amb Wolfgang Juli de Hohenlohe-Neuenstein (1622-1698).

## Enllaços externs

* Genealogia de la Casa de Schleswig-Holstein-Sonderburg
* Branca de Schleswig-Holstein-Plön
* The Cavalier Tour of two Princes Arxivat 2013-09-17 a Wayback Machine.
* http://awt.ancestrylibrary.com
# Cangur gris oriental

El cangur gris oriental (Macropus giganteus) és un marsupial diprotodont de la família dels macropòdids que es troba al sud i est d'Austràlia.

## Referències

Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Placa antàrtica

La placa antàrtica és una placa tectònica que cobreix l'Antàrtida i que s'estén per sota dels oceans circumdants, abastant gairebé els 17 milions de km².
La placa antàrtica limita amb les plaques de Nazca, sud-americana, africana, australiana, Scotia i del Pacífic, que forma la vorera entre el Pacífic i l'oceà Antàrtic, a partir del seu límit divergent. També està en contacte amb les plaques de Shetland, Sandwich, Somàlia i Juan Fernández.
Les seves fronteres amb moltes de les plaques estan formades, principalment, per dorsals oceàniques; sobretot les del sud-oest i sud-est de l'oceà Índic, les del Pacífic-Antàrtic i la de Xile.
La placa antàrtica es dirigeix cap a l'oceà Atlàntic a una velocitat de 2,05 cm a l'any, a una velocitat de rotació de 0,8695° per milió d'anys segons un pol eulerià situat a 64° 32′ de latitud Nord i 83° 98′ de longitud Oest (referència: la placa del Pacífic).

## Vegeu també

* Dorsal Pacífic-Antàrtica.
* Tectònica de plaques.
* Dorsal Amèrica-Antàrtica.
# Sofia Augusta de Schleswig-Holstein-Gottorp

Sofia Augusta de Schleswig-Holstein-Gottorp (en alemany Sophie Auguste von Schleswig-Holstein-Gottorf) va néixer a Gottorp (Alemanya) el 5 de desembre de 1630 i va morir a Coswig el 12 de desembre de 1680. Era una noble alemanya, filla de Frederic III de Schleswig-Holstein-Gottorp (1597-1659) i de Maria Elisabet de Saxònia (1610-1684).
A la mort del seu marit, heretà el principat el seu fill Carles Guillem, però essent menor d'edat Sofia Augusta n'exercí la regència.

## Matrimoni i fills

El 16 de setembre de 1649 es va casar al palau de Gottorp amb Joan VI d'Anhalt-Zerbst (1621-1667), fill del príncep Rodolf (1576-1621) i de Magdalena d'Oldenburg (1585-1657). Fruit d'aquest matrimoni nasqueren:
* Joan Frederic (1650-1651).
* Jordi (1651-1652).
* Carles Guillem (1652-1718), casat amb la princesa Sofia de Saxònia-Weinssenfels (1654-1724).
* Antoni (1653-1714), casat amb Augusta Antònia de Biberstein (1659-1736).
* Joan Adolf (1654-1726).
* Joan Lluís I (1656-1704), casat amb Cristina Elionor de Zeutsch (1666-1669).
* Joaquim Ernest (1657-1658).
* Magdalena Sofia (1658-1659).
* Frederic, nascut i mort el 1660).
* Hedwig Maria Elionor, nascuda i morta el 1662.
* Sofia Augusta (1663-1694), casada amb Joan Ernest III de Saxònia-Weimar (1664-1707).
* Albert, nascut i mort el 1665.
* August (1666-1667).

## Enllaços externs

* http://awt.ancestrylibrary.com
# Ceratofrins

Ceratophryinae és una subfamília de granotes que es troba a Sud-amèrica.

## Gèneres

* Ceratophrys
* Chacophrys
* Lepidobatrachus
* Macrogenioglottus
* Odontophrynus
* Proceratophrys

## Referències

* Informació taxonòmica d'aquesta subfamília d'amfibis. (anglès)
# Joaquín Muñoz Peirats

Joaquín Muñoz Peirats (València, 9 de desembre de 1931 - Conakry, Guinea, 8 de setembre de 1987) fou un advocat i polític valencià.

## Biografia

De família de comerciants dedicats a l'exportació agrària, es llicencià en economia per la Universitat de Deusto i en dret a la Universitat de Valladolid.
El 1961 fou un dels fundadors de l'Associació Valenciana de Cooperació Europea i arribà a president de l'Ateneu Mercantil de València i membre del patronat de la Universitat de València.
Va ser membre del consell privat de Joan de Borbó, comte de Barcelona, fins a la seva dissolució el 1969, i membre fundador el 1973 de la Federació de Partits Demòcrates Liberals (d'on formava part la seua formació, el Partit Demòcrata i Liberal del País Valencià), que el 1976 s'integrà a la UCD. Fou elegit diputat per València a les eleccions generals espanyoles de 1977 i 1979. Durant el seu mandat fou membre del Consell Superior d'Afers Exteriors i assessor parlamentari del Ministeri d'Afers Exteriors d'Espanya. Membre del sector renovador de la UCD, juntament amb el seu amic Francesc de Paula Burguera i Escrivà fou relegat per Emilio Attard Alonso durant l'anomenada batalla de València.
Fou diputat a l'Assemblea del Consell d'Europa (1978), conseller del Grup Prisa i lligat als cercles liberals de Joaquín Garrigues Walker. Després de patir un atac de cor el 1979 es va retirar de la política un cop acabà el seu mandat al Congrés dels Diputats el 1982. Fou promotor i accionista d'El País i ha estat membre del consell d'administració de les empreses Unión Química de Levante, Unión Levantina de Seguros, Inmobiliaria Vasco Levantina i Hoteles Marbella SA. Va morir d'un accident vascular cerebral a Guinea Conakry.

## Enllaços externs

* Necrològica a El País
* Notícies de Joaquín Muñoz Peirats a El País
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* La Valencia de los años 70: tal como éramos per Francisco Pérez Puche (p. 133)
# Norià

| Període | Època | Estatge | Edat (Ma) |
| Juràssic | Inferior | Hettangià | més recent |
| Triàsic | Superior | Retià | ~ 208,5 |
| Triàsic | Superior | Norià | ~ 227 |
| Triàsic | Superior | Carnià | ~ 237 |
| Triàsic | Mitjà | Ladinià | ~ 242 |
| Triàsic | Mitjà | Anisià | 247,2 |
| Triàsic | Inferior | Oleniokià | 251,2 |
| Triàsic | Inferior | Indià | 251,902 ± 0,024 |
| Permià | Lopingià | Changxingià | més antic |
| Subdivisió del sistema Triàsic segons IUGS, el 2019. ||||
El Norià és el segon estatge faunístic del Triàsic superior. Comprèn el període entre fa ~ 227 milions d'anys i fa ~ 208,5 milions d'anys.

## Referències

* ↑ Riba i Arderiu i Reguant i Serra, 1986, p. 81.

## Bibliografia

* Riba i Arderiu, O.; Reguant i Serra, S. Una taula dels temps geològics. Institut d'Estudis Catalans, 1986. ISBN 9788472830776.
# Drage (Nordfriesland)

Drage és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Nordsee-Treene, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 5 kilòmetres de Friedrichstadt. El 2022 tenia 651 habitants.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties» (en anglès), 13 juliol 2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Indià (estatge faunístic)

| Període | Època | Estatge | Edat (Ma) |
| Juràssic | Inferior | Hettangià | més recent |
| Triàsic | Superior | Retià | ~ 208,5 |
| Triàsic | Superior | Norià | ~ 227 |
| Triàsic | Superior | Carnià | ~ 237 |
| Triàsic | Mitjà | Ladinià | ~ 242 |
| Triàsic | Mitjà | Anisià | 247,2 |
| Triàsic | Inferior | Oleniokià | 251,2 |
| Triàsic | Inferior | Indià | 251,902 ± 0,024 |
| Permià | Lopingià | Changxingià | més antic |
| Subdivisió del sistema Triàsic segons IUGS, el 2019. ||||
L'Indià és un estatge faunístic del Triàsic inferior. Comprèn el període entre fa 251,902 ± 0,024 milions d'anys i fa 251,2 milions d'anys segons la versió de setembre de 2023.

## Referències

* ↑ «Taula Cronostratigràfica Internacional v. 2015/01» (PDF). Comissió Internacional d'Estratigrafia. [Consulta: 26 juny 2018].
* ↑ «International Comission on Stratigraphy. Chart» (en anglès). International Commission on Stratigraphy. [Consulta: 30 juliol 2024].
# Sonata per a piano núm. 21 (Beethoven)

La Sonata per a piano núm. 21, en do major, opus 53 de Beethoven, coneguda com a «sonata Waldstein», és considerada com una de les sonates més destacades del seu període central; les altres són la sonata núm. 23 «Appassionata», opus 57, i la Sonata «dels Adéus», opus 81.
Va ser composta entre 1803 i 1804, publicada el maig de 1805 i dedicada, com algunes altres obres, al comte Ferdinand von Waldstein, amic i protector de Beethoven des de 1784.

## Estructura

Com moltes de les sonates, té tres moviments:
* Allegro con brio. La sonata obre memorablement amb uns acords en staccato, tocats en pianissimo.
* Introduzione. Adagio molto - attacca
* Rondo. Allegretto moderato
L'Adagio molto del segon moviment destaca especialment per la seva simplicitat. Tan sols són 28 compassos, davant dels 302 del primer moviment i els 543 de la resta del segon moviment, i a més, cadascuna de les tres parts que el componen no compta amb més d'una desena de compassos. Les frases d'aquest moviment són de dos compassos de mitjana, i no implica més que algunes notes.
Tanmateix, aquest moviment és d'una gran riquesa, i conté diferents moments ben diferenciats i articulats, amb forts contrastos: amb tres notes n'hi ha prou a construir un moviment ascendent, després dos acords permeten resoldre aquesta tensió, etcètera. Aquest moviment es caracteritza doncs per una sorprenent economia de mitjans en la composició i de l'expressió musical. Tal escriptura requereix una interpretació d'una delicadesa extrema, on cada nota té molta transcendència.
El segon moviment acaba en una semicadència amb un calderó, i s'encadena directament (hi ha la indicació attacca) amb el tercer moviment, el Rondó.

## Referències

* ↑ Nottebohm, Gustav. Thematisches Verzeichniss der im Druck erschienenen Werke von Ludwig van Beethoven, 1868, p. 210.