OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# GSM 03.40

GSM 03.40 o 3GPP TS 23.040 és un estàndard de telefonia mòbil que descriu el format de les unitats de dades del protocol de transferència (TPDU) del protocol de transferència de missatges curts (SM-TP) utilitzat a les xarxes GSM per transportar missatges curts. Aquest format s'utilitza durant tota la transferència del missatge a la xarxa mòbil GSM. En canvi, els servidors d'aplicacions utilitzen diferents protocols, com el Short Message Peer-to-Peer o el Universal Computer Protocol, per intercanviar missatges entre ells i el Short Message Service Center (SMSC).
GSM 03.40 és el nom original de l'estàndard. Des de 1999 ha estat desenvolupat pel 3GPP sota el nom de 3GPP TS 23.040. Tanmateix, el nom original s'utilitza sovint per referir-se fins i tot al document 3GPP.

## Ús

Les TPDU GSM 03.40 s'utilitzen per transportar missatges entre l'estació mòbil (MS) i el centre de commutació mòbil (MSC) mitjançant el protocol de retransmissió de missatges curts (SM-RP), mentre que entre l'MSC i el centre de serveis de missatges curts (SMSC) Les TPDU es transporten com a paràmetre d'un paquet MAP (Mobile Application Part).
A les xarxes emergents que utilitzen el subsistema multimèdia IP (IMS), els missatges curts es transporten a l'ordre MESSAGE del protocol d'inici de sessió (SIP). Fins i tot en aquestes xarxes basades en IP existeix una opció que (per raons de compatibilitat) defineix la transferència de missatges curts en el format GSM 03.40 incrustat en 3GPP 24.011 com a Tipus de contingut: application/vnd.3gpp.sms.

## Tipus de TPDU

GSM 03.40 defineix sis tipus de missatges entre Mobile Station (MS) i SMS Center (SC), que es distingeixen per la direcció del missatge i els dos bits menys significatius en el primer octet del missatge SM-TP (el camp TP-MTI):
| TP-MTI | direcció | tipus de missatge |
| 0 0 | MS → SC | SMS-ENTREGA-INFORME |
| 0 0 | SC → MS | SMS-LIVER |
| 0 1 | MS → SC | ENVIAR SMS |
| 0 1 | SC → MS | SMS-ENVIAR-INFORME |
| 10 | MS → SC | COMANDA SMS |
| 10 | SC → MS | SMS-INFORME D'ESTAT |
| 1 1 | cap | Reservat |
SMS-SUBMIT s'utilitza per enviar un missatge curt des d'un telèfon mòbil (Mobile Station, MS) a un centre de servei de missatges curts (SMSC, SC).
SMS-SUBMIT-REPORT és un reconeixement a l'SMS-SUBMIT; un èxit significa que el missatge s'ha emmagatzemat (emmagatzemat) a l'SMSC, un error significa que el missatge ha estat rebutjat per l'SMSC.

## Referències

* ↑ «ETSI GTS GSM 03.40» (en anglès). [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ «[https://www.etsi.org/deliver/etsi_gts/03/0340/05.03.00_60/gsmts_0340v050300p.pdf Digital cellular telecommunications system (Phase 2+); Technical realization of the Short Message Service (SMS) Point-to-Point (PP) (GSM 03.40)]» (en anglès). [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ «GSM 03.40 - Alchetron, The Free Social Encyclopedia» (en anglès americà), 18-01-2016. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ «Wireshark · Display Filter Reference: GSM SMS TPDU (GSM 03.40)» (en anglès). [Consulta: 5 novembre 2023].
# Dey

Dey o Dei (àrab, داي Dayi) és una paraula turca que vol dir "oncle matern" i fou donat com a títol a governants otomans a Algèria i Tunísia, i alguns funcionaris subalterns dins els geníssers.
A Tunísia al segle xvi eren deys els caps de les 40 seccions de la milícia i a partir de 1591 n'elegien un d'entre ells com a dey suprem que finalment exercí el poder suprem a la Regència de Tunis a partir de 1594, al costat del beylerbeyipasha que va subsistir amb funcions honorífiques. El 1640 Hamuda ibn Murad va eliminar els poders dels deys però el títol va subsistir i fou un dels més alts dignataris de la Regència. Al segle següent el dey va retrocedir al novè grau en rang; alguns deys són esmentats a tractats signats entre la Regència i França el 16 de desembre de 1710, 9 de novembre de 1742 i el 4 del mes Ventós de l'any X de la revolució (finals de febrer del 1802). El rang va existir fins a la meitat del segle xix.
A Alger el dey era el cap de la Regència a partir del 1671, quan els agha foren apartats. Inicialment escollit per la companyia (taifa) de patrons corsaris, a partir de 1689 fou escollit pels oficials de l'exèrcit. Entre 1671 i 1830 hi va haver trenta deys a Alger (al palau Djanina fins al 1816 i a la kasba després). Catorze van morir violentament.
# Quartet de corda núm. 3 (Brahms)

El Quartet de corda núm. 3 en si♭ major, Op. 67, fou compost per Johannes Brahms durant l'estiu de 1875 i publicat per Fritz Simrock. Va ser estrenat el 30 d'octubre de 1876 a Berlín. Va ser estrenat el 30 d'octubre de 1876 a Berlín. En fer això, Brahms afavoreix instruments de registre més central, com el clarinet o la trompa, i té consciència de la baixa popularitat de la viola; aquí destaca el seu estrany sentit de l'humor, suggerint que Engelmann canviï el violoncel per la viola.

## Referències

* ↑ Geiringer, Karl. Brahms: His Life and Work. Nova York: Da Capo Press, p. 119, 234–5. ISBN 0-306-80223-6.
* 1 2 {{ref-web|url =http://www.klassika.info/Komponisten/Brahms/Streichquartett/067/index.html%7Ctítol=Klassika: Johannes Brahms (1833–1897): Streichquartett Nr. 3 El Quartet de corda núm. 3 en si♭ major, Op. 67, fou compost per Johannes Brahms durant l'estiu de 1875 i publicat per Fritz Simrock.<ref name="Geiringer">Geiringer, Karl. Brahms: His Life and Work. Nova York: Da Capo Press, 1984, p. 119, 234–5. ISBN 0-306-80223-6.

## Enllaços externs

* Interpretació del Quartet de corda núm. 3 pel Borromeo String Quartet al Museu Isabella Stewart Gardner (en format MP3).
# Salamandra gegant de la Xina

La salamandra gegant de la Xina (Andrias davidianus), 大鯢 o 娃娃鱼 (xinès), és un amfibi de l'ordre dels urodels. Actualment és l'amfibi més gros del món.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és endèmica dels rierols d'aigua clara del curs alt de les zones boscoses i muntanyenques de l'est de la Xina. Actualment es troba també a basses i estanys a causa de la introducció artificial. Prefereix els fons rocallosos, amb còdols grossos, on li agrada amagar-se.
La salamandra gegant de la Xina és un animal mencionat a la literatura xinesa, al Cihai 辭海 / 辞海 (xinès), "Mar de les paraules". Tot i que es troba oficialment sota protecció oficial del govern de la Xina, aquesta salamandra gegant és una espècie severament amenaçada en el seu hàbitat natural a causa de la pèrdua i destrucció d'hàbitat i també a causa de la sobreexplotació. Es pesca sovint perquè es considera un àpat molt delicat a la cuina de la Xina i perquè es fa servir en la medicina tradicional xinesa.

## Descripció i costums

És un animal gros i aplanat, que pot arribar als 180 cm de llargada i els 60 kg de pes, tot i que ara pocs individus arriben a superar els 120 cm. Té un cap gros, amb forma de pala. Els ulls són petits i la pell arrugada, formant ondulacions als flancs de l'animal. La cua és aplanada lateralment. El seu cos és marró amb taques fosques, camuflant la salamandra gegant perfectament al seu entorn natural. El ventre té una coloració grisenca.
És un animal plenament aquàtic, tot i que té cames. Viu al fons de l'aigua reposant amb el ventre sobre les pedres i no puja gaire a la superfície. És un animal nocturn i lent, de moviments ponderats. Normalment levita damunt del fons, ajudant-se amb les cames per caminar i estabilitzar-se. En cas d'emergéncia pot nedar prou eixeridament amb moviments poderosos de la cua per distàncies curtes fins que ha trobat refugi o jutja que ha passat el perill. Menja preferentment peixos, cucs, granotes i crancs de riu.
La femella pon uns 500 ous que són vigilats pel mascle. Les larves eixen passats uns dos mesos i fan 3 cm de llargada al moment de l'eclosió. Duen brànquies externes i s'alimenten preferentment de petits invertebrats.
La salamandra gegant de la Xina suporta bé la captivitat, vivint fins a uns 60 anys en condicions favorables, però és pròpia d'aigües fredes i no pot tolerar temperatures altes.
A Dahugou, Mongòlia Interior, s'han trobat fòssils vells de 165 millions d'anys dels avantpassats d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Amphibian Species of the World - Andrias davidianus (Blanchard, 1871)
* 1 2 «Andrias davidianus» (en anglès). IUCN Red List. Liang Gang, Geng Baorong, Zhao Ermi. 2004.. [Consulta: 24 abril 2015].
* ↑ Salamandra gegant fòssil (anglès)
# Pila Daniell

La pila Daniell va ser inventada el 1836 pel químic i meteoròleg britànic John Frederic Daniell. L'aparició de nous invents, com el telègraf, va fer créixer la necessitat de trobar fonts d'electricitat segures i constants. La pila Daniell està constituïda per un ànode (làmina de zinc) submergit en una solució de sulfat de zinc i per un càtode (làmina de coure) submergit en una solució de sulfat de coure (II). Ambdues solucions estan unides per un pont salí format per una solució de clorur de potassi. La reacció química de reacció d'oxidació reducció que ocorre se simbolitza mitjançant l'equació química:
    Zn (s) + Cu$^{2+}$(aq) → Zn$^{2+}$(aq) + Cu(s)
# Wittichenita

La wittichenita és un mineral de la classe dels sulfurs. Va ser descoberta l'any 1853 a Wittichen, a l'estat de Baden-Württemberg (Alemanya), sent nomenada així per aquesta localitat.

## Característiques

És un sulfur anhidre de coure i bismut. A més dels elements de la seva fórmula, Cu₃BiS₃, pot portar com a impuresa petites quantitats de plata. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 2 i 3. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic, sent l'anàleg amb bismut de l'skinnerita, que cristal·litza de manera pseudo-ortoròmbica.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la wittichenita pertany a «02.GA: nesosulfarsenats, nesosulfantimonats i nesosulfbismutits sense S addicional» juntament amb els següents minerals: proustita, pirargirita, pirostilpnita, xantoconita, samsonita, skinnerita, lapieita, mückeita, malyshevita, lisiguangita, aktashita, gruzdevita, nowackiita, laffittita, routhierita, stalderita, erniggliita, bournonita, seligmannita i součekita.

## Formació i jaciments

Apareix en filons d'alteració hidrotermal juntament amb altres minerals del bismut. També pot formar-se en jaciments de sulfurs de coure-ferro, així com amb minerals secundaris d'urani i selenurs de coure, plom i bismut. Sol trobar-se associada a altres minerals com: bornita, calcosina, calcopirita, djurleita, digenita, tennantita, pirita, stromeyerita, bismut natiu, emplectita, rammelsbergita, calcita, aragonita, fluorita o barita.
A Catalunya s'ha descrit només a la mina Eureka (Castell-estaó, Pallars Jussà).

## Referències

* ↑ «Wittichenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ «Mineral Location Search». [Consulta: 24 juny 2017].
# Can Rovira (Subirats)

Can Rovira, o Can Rovira de la Serra, és una masia de Subirats (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Casa de planta quadrangular, composta de planta baixa i dos pisos coberta a dues aigües. Destaca la façana principal, de composició simètrica. Hi ha tres obertures per cada pis que, a excepció de les de la planta baixa, són tot balcons d'obertura allindada amb un petit frontó triangular. Remata l'edifici una cornisa poc sobresortint amb unes petites mènsules i un balcó de balustres.
Té annexa una masia de planta baixa, pis i golfes coberta a dues aigües. A la primera planta les obertures són rectangulars emmarcades per pedres, de majors dimensions que la resta del parament murari, i maó i a les golfes, arcs de mig punt de maó.

## Història

La masia és anterior al segle xviii i tenia contractes censals amb els habitants de les cases del carrer de Can Rovira. L'edifici d'estil eclèctic és de la segona meitat del segle xix.

## Referències

* ↑ Querol i Rovira, Carles. Subirats. Conèixer el seu atractiu, viure'l i gaudir-lo. Ajuntament de Subirats i Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 66. ISBN 978-84-96995-03-1.
* 1 2 3 «Can Rovira». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Benet Fontanella

Benet Fontanella (Olot, Garrotxa, 16 de juny de 1575- 21 de febrer de 1627), fou abat del monestir de Sant Pere de Besalú. Va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1620.
Fill de Joan Fontanella i Jerònima. Era oncle del reputat jurista Joan Pere Fontanella. Va cursar estudis de lletres al convent dels carmelites d'Olot, de gramàtica i llatí al monestir benedictí de Sant Pere de Besalú. A Barcelona estudià el batxillerat. Ingressà al monestir de Besalú com a cambrer el 1595 i el 1604 passà a Portella com a abat. El 1611 és nomenat abat de Sant Pere de Besalú, substituint a Francesc de Gavarrer. Va traslladar les relíquies dels sants Prim i Felicià d'Agen de Besalú a Olot, amb forces disputes i intervenció del bisbat de Girona, del tribunal de la Inquisició i del papa de Roma.

## Presidència de la Generalitat

Durant el seu trienni al front de la Generalitat s'intensificà el problema institucional arrel del cobrament del quint, ja que, més enllà de l'aspecte econòmic, el cobrament directe del fisc reial al municipis obria una via de control directa de la corona sense comptar amb la Diputació. El darrer virrei de Felip II, Fernando Afán de Ribera y Enríquez s'havia destacat en el cobrament de l'impost.
Al pujar al tron Felip III d'Aragó no va anar a jurar les Constitucions i la Diputació i el Consell de Cent es van negar a acceptar la continuïtat del virrei que tant els havia oprimit al·legant que si el rei no havia jurat tampoc ho podia fer el seu virrei.
En acabar el trienni va haver d'afrontar una acusació per manipular les borses de la insaculació, els fons públics i, fins i tot, furtar objectes del Palau de la Generalitat.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)

## Referències

* ↑ «Baptismes 1568-599 Olot». Arxiu Parroquial Sant Esteve d'Olot, 16-06-1575. [Consulta: 16 juny 2019].
* ↑ «Defuncions (1625-1627). Pàg.75». A.D.G. Olot. Parròquia de Sant Esteve, 21-02-1627. [Consulta: 16 juny 2020].
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Musaranya cuacurta d'Elliot

La musaranya cuacurta d'Elliot (Blarina hylophaga) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes (Soricidae) que es troba a Nebraska, Iowa, Texas, Missouri, Arkansas, Oklahoma i Louisiana.
# Galenobismutita

La galenobismutita és un mineral que pertany al grup dels sulfurs. Conté Plom i Bismut i d'aquí prové el seu nom.

## Característiques

La galenobismutita és una sulfosal, un sulfur, de plom i bismut. És soluble en HNO₃. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic, formant cristalls allargats [001] i aplanats {100}. També s'hi pot trobar en forma d'agulles [001] o estriat [001], en plaques extremadament primes de vegades {100}. Els cristalls es troben freqüentment doblegats o torts. També pot ser massiva, columnar a fibrosa o compacta. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 2,5 i 3,5. És un mineral relacionat amb l'angelaita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la galenobismutita pertany a «02.JC: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena, sense Tl» juntament amb els següents minerals: el·lisita, gillulyita i nakaseïta.

## Formació i jaciments

Es troba en filons hidrotermals. Sol trobar-se associada a altres minerals com: cosalita, galena, or, pirita, bismut, aikinita, telurobismutita, joseita, tetradimita, tetraedrita i quars.

## Referències

* ↑ «Galenobismutite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 febrer 2015].
* ↑ «Galenobismutite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 20 febrer 2015].
# Diplovertebron punctatum

Diplovertebron punctatum és una espècie extinta de protoambifi (un estegocèfal) que visqué al Pennsylvanià (fa 300 milions d'anys). Es tractava d'un animal de mida mitjana, d'uns seixanta centímetres de longitud.
# Can Simó (Deià)

Can Simó, antigament anomenada Son Bauçà de Llucalcari, és una possessió situada a Llucalcari, en el terme municipal de Deià (Mallorca).
Compta amb una torre de defensa del segle xvii. Se situa en una zona declarada paisatge pintoresc des del 1972 i bé d'interès cultural des del 1985, a més d'estar protegida segons les Normes Subsidiàries i les Directrius d'Ordenació del Territori.
A la dècada del 1980, l'empresa Bancals SA, pertanyent a Alex Ball, va comprar Can Simó. El 1985, s'hi va començar a edificar amb permís de l'Ajuntament de Deià, tot i que era una zona no urbanitzable. Així doncs, el 1986 el Grup Balear d'Ornitologia i Defensa de la Naturalesa va denunciar que l'Ajuntament de Deià havia autoritzat la parcel·lació en quatre parts de la finca de Can Simó per tal de construir-hi xalets. El maig del 1992, el Tribunal Superior de Justícia de Balears ordenà la demolició dels quatre xalets, construïts il·legalment. El 1999, el Tribunal Suprem d'Espanya ratificà aquesta ordre. Així i tot, el 2006 encara no s'havia efectuat. El 2009, el Suprem va emetre una sentència judicial que obligava l'Ajuntament a abatre els edificis. De fet, aquell any el batle de Deià, Jaume Crespí, va començar a rebre una multa setmanal de 600 euros fins que no es tombessin les cases. El 2011, es van demolir finalment. Els propietaris eren l'escriptor espanyol Fernando Schwartz i tres ciutadans alemanys, d'entre els quals Axel Ball.

## Referències

* 1 2 Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 16. Palma: Promomallorca, p. 243. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Cañellas, M. «El GOB insta al alcalde a demoler sin más dilación los chalés de Llucalcari». Diario de Mallorca, 24-12-2008. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ Vàzquez, Maria; J. S., J.; R. G., C. «El TSJB ordena al Ajuntament de Deià derribar los chalets ilegales de Llucalcari». Última Hora, 21-07-2001. [Consulta: 29 octubre 2023].
* 1 2 3 Bonnin, Margalida. «L'ajuntament de Deià proposa pagar 480.000 euros d'indemnització per a un dels xalets de Llucalcari». Ara Balears, 29-10-2023. [Consulta: 29 octubre 2023].
* 1 2 «Llucalcari: 20 anys». dBalears, 07-12-2006. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ Ripoll, Pilar. «El xalets il·legals de Llucalcari no s'han esbucat després de 12 anys de judicis». dBalears, 11-01-2001. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ «No vagi per dit». dBalears, 12-04-2009. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ Garcia, Lluc. ««A la Serra hi ha 700 cases com les de Llucalcari»». Setmanari Sóller, 07-12-2010. [Consulta: 29 octubre 2023].
# Can Vendrell (Subirats)

Can Vendrell, o Can Vendrell de la Codina, és una masia eclèctica de Subirats (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La masia està composta de planta baixa i pis, amb coberta a dues aigües i arc ogival a l'interior. L'edifici annex és de planta quadrangular, compost de planta baixa i dos pisos, la façana principal té una composició simètrica, amb balcons a les plantes superiors i coberta a dues aigües. Té una torre coronada amb una balustrada. Té una baluard a l'entrada. Hi ha també un colomar a l'interior del pati de planta circular i coberta cònica amb vidriat.

## Història

L'origen de la masia seria medieval però va ser totalment refeta l'any 1852; l'edifici annex és del 1871; i el baluard, del 1872.

## Referències

* ↑ Querol i Rovira, Carles. Subirats. Conèixer el seu atractiu, viure'l i gaudir-lo. Ajuntament de Subirats i Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 66. ISBN 978-84-96995-03-1.
* 1 2 «Can Vendrell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Ildefons Ramírez de Arellano

Ildefons Ramírez de Arellano (1565-1624) fou un pilot i geògraf de Xàtiva més conegut com a Diego Ramírez de Arellano o també "Cosmògraf Ramírez".

## Biografia

Anomenat Ildefons o Ildefonso o, possiblement Alfons, es va canviar el nom al de Diego, en arribar a la cort. Per la mateixa raó és possible que tampoc es diguera "de Arellano", ja que és un cognom desconegut a Xàtiva i, en general, a València.
Junt als germans García Nodal, Bartolomé i Gonzalo, va rebre l'encàrrec del rei Felip III de confirmar que era possible la navegació cap al Pacífic més avall de l'estret de Magallanes com havia afirmat Jacob Le Maire. Seguint les ordres reials, es van construir dues caravel·les a Lisboa, aleshores sota domini dels Àustries. L'expedició va partir de Lisboa el 27 de setembre de 1618 amb Bartolomé com a cap de l'expedició i Ramírez com a cartògraf. Superat ja l'Estret de Magallanes, confirmaren l'existència d'un estret semblant més avall, al que anomenaren Estret de San Vicent (Estrecho de San Vicente) ignorant que Le Maire ja li havia posat el seu nom. Durant el viatge Ramírez feu el primer mapa exhaustiu de tota la zona en el qual destacaven, el "Cabo de San Bartolomé", "Cabo de San Diego", "Cabo de San Ildefonso" (Cap de Hoorn) i l'Illa de Xàtiva ("Isla de Xàtiva" en castellà). L'expedició va descobrir també les Illes de Diego Ramírez. Sobre aquest viatge, Ramírez va escriure un llibre que no voria la llum fins un segle i mig després: Reconocimiento de los Estrechos de Magallanes y de San Vicente y algunas cosas curiosas de la Navegación.
Com a recompensa per la seua tasca, Ramírez de Arellano va rebre el càrrec de Pilot Major de la Casa de Contractació. Durant el seu treball al capdavant de la Casa de Contractació, es va mostrar molt crític amb el seu mal funcionament. Va morir el 1624, encara que també es dona la data de 1633.

## Bibliografia

* José María López Piñero La tecnología de la navegación en la España renacentista Ajuntament de València, 2007.
* Juan Huerta Morrión Diego Ramírez de Arellano, "el cosmógrafo Ramírez" dins de Xàtiva, Fira d'Agost, 1984, Ajuntament de Xàtiva, 1984.
* Soler Pascual, Emilio (Edición, introducción y notas): "Reconosimiento de los Estrechos de Magallanes y de San Viçente. Con algunas cosas curiossas de navegación. por el cappitán Diego Ramírez de Arellano". Institució Alfons el Magnánim. València, 2010

## Enllaços externs

* Reconocimiento de los estrechos de Magallanes y de San Vicente y algunas cosas curiosas de navegación (Biblioteca Nacional de España)
# Corbis

Corbis va ser un cap hispà de la ciutat d'Ibis.
Volia el govern de la ciutat i va reptar al seu cosí germà Òrsua, fill del darrer rei, a un combat singular a les celebracions que Escipió feia a Cartago Nova per commemorar la mort del seu pare i el seu oncle uns anys abans. El guanyador assoliria el poder. Òrsua havia heretat el tron del seu germà. Els dos es van enfrontar i encara que Òrsua era més jove i tenia millor dret, el combat el va guanyar Corbis, que estava més experimentat (206 aC), segons Titus Livi i Valeri Màxim.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Corbis». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 febrer 2023].
# Marc Licini Cras Frugi

Marc Licini Cras Frugi (en llatí: Marcus Licinius M. f. Crassus Frugi) va ser un magistrat romà del segle i aC. Pertanyia a la gens Licínia, una antiga família romana d'origen plebeu, i era de la branca dels Licini Cras, en tant que fill adoptiu del cònsol Marc Licini Cras, net de Cras el triumvir; el seu pare biològic, per la seva banda, era Marc Pupi Pisó Frugi.
Va ser cònsol l'any 14 aC sota l'emperador romà August, ja durant l'Imperi. Entre els anys 13 aC i 10 aC va exercir el càrrec de governador romà a la Hispània Tarraconesa. Es coneix poc més de la seva carrera política.
Va tenir un fill anomenat també Marc Licini Cras Frugi, que va ser cònsol l'any 27 i es va casar amb Escribònia, descendent de Pompeu el Gran. També va tenir una filla anomenada Licínia, que es va casar amb Luci Calpurni Pisó, cònsol també l'any 27.

## Referències

* ↑ «M. Licinius Crassus Frugi». Digital Prosopography of the Roman Republic. King's College London.
* 1 2 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 879.
* ↑ Der neue Pauly / 7 : Altertum, Lef - Men. Darmstadt: WBG Wiss. Buchgesellsch, 2012, p. 175.

## Enllaços externs

* Les Pisons et leurs descendants: Frugi