OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# I Medici

I Medici (Els Mèdici) és una òpera en quatre actes composta per Ruggero Leoncavallo sobre un llibret italià del mateix compositor, basat en Stanze de Poliziano. S'estrenà al Teatro Dal Verme de Milà el 10 de novembre de 1893.
Musicalment, s'aprecia una calara influència wagneriana. Es tracta en realitat de la primera part d'un tríptic titulat Crepusculum. La trilogia de Leoncavallo havia d'incloure el següent:
* I Medici
* Savonarola
* Cesare Borja
Només va compondre la primera, i Leoncavallo va definir aquest Crepusculum inacabat com una epopeia nacional i filosòfica per la glòria de Florència i el Renaixement italià.

## Representacions

Sanzogno va organitzar l'estrena de I Medici a Milà el 1893, que en un principi va ser reeixida però, maltractada pels crítics, va tenir molt poques produccions.

## Repartiment estrena

| Rol | Veu | Elenc estrena 9 de novembre de 1893 (Director: Rodolfo Ferrari) |
| Giuliano de' Medici | tenor | Francesco Tamagno |
| Lorenzo de' Medici | baríton | Ottorino Beltrami |
| Simonetta Cattanei | soprano lirico | Adelina Stehle-Garbin |
| Fioretta de' Gori | soprano drammatico | Adele Gini Pizzorni |
| Giambattista da Montesecco | baix | Giovanni Scarneo |
| Francesco Pazzi | baix | Ludovico Contini |
| Bernardo Bandini Baroncelli | tenor | Giovanni Pagliano |
| Il Poliziano | baríton | Vittorio Bellati |
| Arquebisbe Salviati | bass | Gaetano Biancardi |
| Mare de Simonetta | mezzosoprano | Federica Casali |

## Argument

L'òpera està ambientada a la Itàlia del Renaixement i es refereix a intrigues que se centren al voltant de la família Mèdici. Julià de Mèdici estima Simonetta Cattanei, qui intenta advertir-lo que hi ha una conspiració contra la seva família. Però ella és morta per Montesecco, un assassí contractat pel papa Sixte V. Julià resulta mort pels conspiradors, però Lorenzo de Mèdici s'escapa amb l'ajuda del poeta Poliziano. Després guanya el suport del seu poble, que linxa als conspiradors.

## Enregistraments

* 2007: Alberto Veronesi. Plácido Domingo (Giuliano de’ Medici), Carlos Álvarez (Lorenzo de’ Medici), Daniela Dessì (Simonetta Cattanei), Renata Lamanda (Fioretta de’ Gori), Cor i orquestra del Maggio Musicale Fiorentino, DGG 477 7456

## Referències

* 1 2 3 4 «Almanacco 9 de novembre de 1893» (en italià). AmadeusOnline. Arxivat de l'original el 2014-08-12. [Consulta: 29 desembre 2014].
* ↑ Randel, Don Michae. The Harvard Biographical Dictionary of Music. Harvard University Press, 1996, p. 498. ISBN 9780674372993.
* 1 2 Robert J. Farr. «Review - Leoncavallo - I Medici». MusicWeb International, 01-08-2010.
Òperes de Leoncavallo :
Pagliacci (1892)
I Medici (1893)
Chatterton (1896)
La bohème (1897)
Zazà (1900)
Der Roland von Berlin (1904)
Are You There? (1913)
Edipo re (1920) :
# Ascanio

Ascanio és una òpera en cinc actes composta per Camille Saint-Saëns sobre un llibret francès de Louis Gallet, basat en Benvenuto Cellini (1852) de Paul Meurice, basat al seu torn en la històrica novel·la d'Alexandre Dumas (1843). S'estrenà al Académie nationale de musique de París el 21 de març de 1890.
El nom va ser canviat per Ascanio per evitar confusions amb l'òpera de Berlioz Benvenuto Cellini.

## Origen i context

Ascanio va ser composta per Saint-Saëns entre 1887 i 1888. Va triar el tema de la figura històrica de Benvenuto Cellini en gran part a causa de la seva amistat amb Meurice que, a més d'escriure l'obra de Cellini, també va ajudar a escriure la novel·la de Dumas de 1843. El tema també provenia del desig de Saint-Saëns de basar les seves òperes en la història de França. El llibret de l'òpera segueix en gran manera l'obra de Meurice. L'apartat més destacat de l'òpera és el tercer acte, que es fixa en una festa a Fontainebleau. La música d'aquest acte inclou un divertiment llarg de 12 danses que recorda en gran manera l'òpera barroca francesa. Saint-Saëns va dedicar l'òpera a la mezzosoprano i directora Pauline Viardot.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2011-06-15. [Consulta: 24 juny 2011].
* ↑ Hugh Macdonald: "Ascanio", Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed February 12, 2009), (subscription access) Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
* ↑ Studd, Stephen (1999). Saint-Saëns: a Critical Biography. Fairleigh Dickinson University Press. ISBN 1-900541-65-3
Òperes de Saint-Saëns :
Òperes primerenquesPrimers èxitsDarreres òperes
Le timbre d'argent (1865)
La princesse jaune (1872)
Samson et Dalila (1877)
Étienne Marcel (1879)
Henri VIII (1883)
Proserpine‎‎ (1887)
Ascanio (1890)
Hélène (1904)
Déjanire (1911) :
# Carta patent

Una carta patent és un document solemne contenint el nomenament d'un funcionari consular amb expressió, en general, del seu nom complet, la seva classe i categoria, així com la circumscripció i seu de l'oficina consular per a la qual és designat.
La carta patent ha de ser lliurada a les autoritats de l'estat receptor. A molts països és expedida i firmada sigui pel cap de l'Estat sigui pel ministre de Relacions Exteriors, i adopta una redacció solemne en la qual després d'enumerar les línies generals de la funció encomanada s'expressa un requeriment a les autoritats de l'Estat receptor perquè permetin l'exercici d'aquesta. El document descrit pot rebre altres nombroses denominacions molt variades en la pràctica.
Tradicionalment, les cartes patents, per assortir efectes de reconeixement de l'Estat receptor, exigien l'anomenat exequatur, acte pel qual l'Estat receptor accepta una carta patent determinada. Actualment, s'ha estès el costum de substituir la carta patent per una simple notificació del nomenament que pot fer-se per qualsevol procediment fidedigne. Les cartes patents exerceixen en l'àmbit consular el mateix paper que tenen les cartes credencials a l'exercici de la funció diplomàtica.
# Jebel Tidirhine

Jebel Tidirhine (àrab: جبل تدغين, jabal Tidiḡīn) o Adrar Tidighine és una muntanya de 2.456 m situada al nord del Marroc, a la província d'Al Hoceima. És la més alta de la serralada del Rif.

## Referències

* ↑ Britannica. «Mount Tidirhine» (en anglès).
# Passy-lès-Paris

Passy-lès-Paris, avui dia abreujat a Passy, és una zona exclusiva a la ciutat de París, França. Es troba al 16è districte, a la riba dreta del Sena.

## Història

Passy-lès-Paris era una comuna de l'antic departament del Sena que fou annexionada a París l'any 1860. L'antic municipi estava adscrit a l'arrondissement de Saint-Denis.
Benjamin Franklin hi visqué durant nou anys durant la Revolució Americana quan Passy encara era un poblet separat. Hi instal·là una petita impremta per a imprimir fulletons i altres coses amb què mantenir el suport francès per la revolució. Ell l'anomenava la Passy Press. Entre altres coses, imprimia passaport, i fins i tot creà una font - "le Franklin". El 1782 imprimí un assaig anomenat "A Project for Perpetual Peace" (Projecte per una Pau Perpètua) en què explicava la ideologia per a mantenir una pau permanent a Europa. Proposava un consell governamental central amb representants de totes les nacions europees que resolgués les disputes internacionals.
Quan Franklin tornà a Amèrica el nou ambaixador estatunidenc a França Thomas Jefferson escrigué: "Quan se n'anà de Passy, fou com si el poblet hagués perdut el seu patriarca."

## Llocs d'interès

Hi ha una rue Benjamin Franklin i una square de Yorktown a prop del Trocadéro.
El carrer més animat de la zone és la rue de Passy, que va de la Muette a la Place du Costa-Rica, just darrere el Trocadéro.
El cementiri de Passy és el lloc on estan enterrats famosos com ara Pearl White, Edouard Manet, Berthe Morisot o Claude Debussy.

## Referències

* ↑ Dictionnaire des postes aux lettres, contenant dans un ordre alphabétique, PAS-PAU pàg. 525, França, Administration des postes, 1845 (francès)
* ↑ Charles Oudiette, Dictionnaire topographique des environs de Paris, 1817 (2a ed.), pàg. 486 [PASSY-LÈS-PARIS] (francès)
* ↑ Martínez López, Fernando; Canal i Morell, Jordi; Lemus López, Encarnación. París, ciudad de acogida: el exilio español durante los siglos XIX y XX (en anglès). Marcial Pons Historia, 2010, p. 93. ISBN 8492820128.
* ↑ Vegeu l'anotació del Dictionnaire des postes, 1817
# Simfonia núm. 2 (Saint-Saëns)

La Simfonia núm. 2 en la menor, op. 55, és una obra de Camille Saint-Saëns estrenada el 20 de febrer de 1859 a Leipzig.
Saint-Saëns va escriure en total cinc simfonies de les quals tres porten un número: aquesta, la Primera i la seva cèlebre Tercera, dita "amb orgue". A més a més d'aquestes últimes, va compondre a l'edat de 15 anys una simfonia en la major, així com una en fa major, denominada Urbs Roma (ciutat de Roma) el 1857.
Saint-Saëns compon aquesta simfonia a l'edat de 24 anys. No tornarà sobre aquesta forma musical fins 27 anys més tard amb la seva Simfonia amb orgue. Està composta de quatre moviments i la seva execució demana una mica més de vint minuts.

## Moviments

* I. Adagio - Allegro
* II. Marche - Scherzo: Allegretto scherzando
* III. Adagio
* IV. Finale: Allegro maestoso

## Referències

* ↑ Nichols, Roger. «Symphony No 2 in A minor, Op 55». Hyperion. [Consulta: 22 desembre 2024].
# Salammbô (Mússorgski)

Salammbô és una òpera en quatre actes composta per Modest Mússorgski sobre un llibret rus del mateix compositor, basat en un text de Gustave Flaubert. S'estrenà a la RAI de Milà el 10 de novembre de 1980.

## Referències

* ↑ «Detalls a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-04-16. [Consulta: 29 desembre 2012].
Òperes de Modest Mússorgski :
Salammbô (1866)
El matrimoni (1868)
Borís Godunov (1872)
Mlada (1872)
Khovànxtxina (1880)
La fira de Sorótxintsi (1913) :
# Riu Leteu

En la mitologia grega, el Leteu o també Lete (en grec antic Λήθη Lếthê/, 'oblit' o 'ocultació') és un dels rius de l'Hades. Beure de les seves aigües provocava un oblit complet. Plató es fa ressò d'algunes doctrines filosòfiques sobre la reencarnació i explica que abans de tornar a un altre cos, les ànimes bevien l'aigua d'aquest riu, que els esborrava la memòria del que havien vist als inferns, i tampoc no recordaven les seves vides passades.
Lete era una divinitat, filla d'Eris, la Discòrdia. Es va convertir en una al·legoria, l'Oblit, germana de la Mort i del Somni.
Algunes religions mistèriques ensenyaven l'existència d'un altre riu, anomenat de la Memòria Mnemòsine, les aigües del qual, en ser begudes, feien recordar-ho tot i arribar a l'omnisciència. Als iniciats els ensenyaven que se'ls deixaria triar de quin riu volien beure després de la mort, i que havien de beure del de la Memòria en lloc del Leteu. Aquests dos rius apareixen en diverses inscripcions en plaques d'or, fetes a partir del segle iv aC, i trobades a Turis, al sud d'Itàlia, i per tot el món grec.

## Notes

* ↑ segons el Diccionari Grec-Català

## Referències

* 1 2 Conti, Natalie. Mitología. Murcia: Universidad de Murcia, 2006, p. 220-223. ISBN 9788483715994.
* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 20
# Clinoptilolita

Clinoptilolita és el nom amb què es coneixen els minerals clinoptilolita-Na, clinoptilolita-K i clinoptilolita-Ca, unes zeolites. Reben el seu nom del grec klinein (recostat), ptilon (ploma) i lithos (pedra). Actualment, el terme està en desús per a designar una espècie.

## Espècies

Les tres espècies de clinoptilolita, clinoptilolita-Na, clinoptilolita-K i clinoptilolita-Ca, eren abans considerats varietats, però avui dia estan acceptades per l'Associació Mineralògica Internacional. Totes tres espècies formen sèries de solució sòlida amb les respectives composicions dominants de l'heulandita, donant una família de minerals per substitucions parcials dels tres ions metàl·lics.
El contingut de cations és molt variable. Hi predominen les mencionades composicions Ca-, Na- i K-, tot i que compostos amb Sr, Ba, i Mg també s'hi troben de manera substancial. El rang T$_{Si}$, la proporció de llocs de tetraedres ocupats per àtoms de silici, és de 0,80 a 0,84. Els minerals amb la mateixa tipologia, però amb T$_{Si}$ < 0,80, Si/Al < 4,0, són classificats com heulandita.
* Clinoptilolita-Ca
* Clinoptilolita-K
* Clinoptilolita-Na

## Característiques

Les tres espècies cristal·litzen en el sistema monoclínic, i la seva duresa oscil·la entre 3,5 i 4 a l'escala de Mohs. La seva lluentor és vítria. S'usa industrialment per les seves propietats d'intercanviador iònic, el que li fa tenir una gran afinitat per unir-se als ions amoni, per la qual cosa s'empra en la fabricació de sensors d'urea, elaboració de desodorants, fertilitzants agrícoles, etc.

## Formació i jaciments

Solen trobar-se molt comunament en les tobes, com a producte de desvitrificació de vidres volcànics silicis. També es pot trobar omplint cavitats en roques de tipus riolita, andesita o basalt.

## Referències

* ↑ «Clinoptinolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 maig 2014].
* ↑ «Clinoptilolite-Ca Mineral Data» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 12 maig 2014].
* ↑ «Clinoptilolite-Ca-Heulandite-Ca Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 maig 2014].
* ↑ «Clinoptilolite-K-Heulandite-K Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 maig 2014].
* ↑ «Clinoptilolite-Na-Heulandite-Na Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 maig 2014].
* ↑ S. Coombs, Douglas; et al «Recommended nomenclature for zeolite minerals: report of the subcommittee on zeolites of the International Mineralogical Association, Commission on new minerals and mineral names». The Canadian Mineralogist, 35, 1997, pàg. 1579. Arxivat de l'original el 2012-05-05 [Consulta: 12 maig 2014].
# Cornèlia Cinnil·la

Cornèlia Cinnil·la (llatí: Cornelia Cinnilla, vers 94-69 o 68 aC) era una filla de Luci Corneli Cinna. Es va casar amb Gai Juli Cèsar, després dictador, l'any 83 aC. Cèsar tenia llavors 17 anys. Sul·la va ordenar a Cèsar de repudiar-la però aquest s'hi va negar, i va ser proscrit. Van tenir una filla, de nom Júlia (després esposa de Pompeu Magne). Va morir el 69 aC, any en què Cèsar era qüestor.

## Referències

* ↑ Matthias Gelzer, César, Político y Hombre de Estado, (traduït al castellà per Peter Needham), Oxford, 1968; Thomas Robert Shannon Broughton, Magistrados de la República Romana, vol. 2, 132, Nova York, (1951-1986). Gelzer cita a Broughton per a confirmar que Cèsar fou qüestor en el 69 aC. Gelzer explica que Cèsar, després de ser qüestor, va fer una oració en prec de la seva tia Júlia. Poc temps després d'aquest fet, Cornèlia també va morir.
* ↑ William Smith (lexicògraf (ed.), A New Classical Dictionary of Greek and Roman Biography, Mythology and Geography, 1851.
* ↑ William Smith (ed.), Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 1870.
# Cleòmbrot I d'Esparta

Cleòmbrot I d'Esparta (en llatí Cleombrotus, en grec antic Κλεόμβροτος) va ser el 23è rei d'Esparta de la línia Agida. Era fill de Pausànies d'Esparta i va succeir al seu germà Agesípolis I, el 380 aC. Va regnar durant 9 anys.
Després que Tebes es va revoltar contra Esparta l'any 379 aC Cleombrot va ser enviat a Beòcia al front de l'exèrcit espartà a la primavera del 378 aC. Va restar 16 dies a Beòcia sense combatre i va retornar deixant com a governador (harmost) a Esfòdries a la ciutat de Tèspies. En el seu camí les seves forces van patir molt per una turmenta. Els espartans van desaprovar la seva conducta i les dues següents expedicions contra Tebes les va dirigir l'altre rei, l'europòntida Agesilau II.
El 376 aC, a causa de la malaltia d'Agesilau II, se li va retornar el comandament, que de nou no va fer res i després d'un petit combat al pas de Citeró (Cithaeron) va tornar a Esparta. Això va fer augmentar l'hostilitat contra ell. Es va celebrar un congrés a Esparta entre tots els aliats, que van decidir seguir la guerra per mar.
L'any 374 aC una flota sota comandament de Cleombrot va ser enviada cap al golf de Corint i d'allí a la Fòcida que havia estat envaïda pels tebans, que quan es va acostar el rei es van retirar ràpidament cap a Beòcia.
Cleombrot va restar a Fòcida i Beòcia fins al 371 aC quan d'acord amb la política de què Tebes fos exclosa de la pau entre Atenes i Esparta, se li va ordenar atacar Beòcia. Va evitar a Epaminondes que vigilava el pas de Coronea i va marxar cap a Creusis, el port de Tèspies, que va ocupar i es va apoderar de 12 trirrems tebanes que eren al port. Llavors va avançar cap a les planes de Leuctres on es va trobar amb l'exèrcit tebà. Va intentar evitar la batalla tot i que era superior a l'enemic, però degut a les sospites que havien caigut sobre ell per les dues campanyes anteriors, va haver de lluitar i va morir en la batalla combatent com un brau; el seu cos va ser retirat del camp encara viu però la seva caiguda va determinar la pèrdua de la batalla, segons Diodor de Sicília, i va morir molt poc després. Ciceró diu que es va precipitar en l'atac.
El va succeir el seu fill Agesípolis II. La seva història la refereixen Xenofont, Plutarc, Diodor i Pausànias.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Cleombrotus I a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 791
# Concert per a piano núm. 16 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 16 en re major, K. 451, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart; el mateix va anotar que el seu concert l'havia acabat el 22 de març de 1784 en el seu catàleg temàtic, i va interpretar aquesta obra amb posterioritat a aquesta data. Cliff Eisen opina que aquesta interpretació s'hauria produït el 31 de març de 1784. Mozart el va compondre per ser interpretat en una sèrie d'actuacions a Viena –en el Trattnerhof i en el Burgtheater– a inicis de l'any 1784.
L'obra està instrumentada per a piano sol, dos oboès, dos fagots, dues trompes, dues trompetes, timbales i corda. Consta de tres moviments:
* Allegro assai
* Andante, en sol major.
* Allegro di molto
M. S. Cole ha observat el costum de Mozart de canviar la mètrica de la coda del Finale, començant en el compàs 315 amb un 2/4 fins a un 3/8, i subsegüents transformacions temàtiques. Joel Galand ha apuntat que el Finale, en forma d'un rondó/ritornello, evita una nova reentrada del tema.

## Referències

* ↑ Eisen, Cliff «Music Reviews: Wolfgang Amadeus Mozart: Klavierkonzerte für Klavier und Orchester. Ausgaben für zwei Klaviere. Urtext; hrsg von. Christoph Wolff und Christian Zacharias». Music & Letters, 51, 2, desembre 1994, pàg. 733–737. JSTOR: 898906 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Keefe, Simon P. «'An Entirely Special Manner': Mozart's Piano Concerto No. 14 in E Flat, K.449, and the Stylistic Implications of Confrontation». Music & Letters, 82, 4, 04-11-2001, pàg. 559–581. DOI: 10.1093/ml/82.4.559. JSTOR: 3526277 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Eisen, Cliff; Mozart, Wolfgang Amadeus; Wolff, Christoph; Zacharias, Christian «Music Reviews: Wolfgang Amadeus Mozart: Klavierkonzerte für Klavier und Orchester. Ausgaben für zwei Klaviere. Urtext; hrsg von. Christoph Wolff und Christian Zacharias». Notes (2nd Ser.). Music Library Association, 51, 2, 1994, pàg. 733–737. DOI: 10.2307/898906. JSTOR: 898906 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Cole, M.S. «Mozart Rondo Finales with Changes of Meter and Tempo». Studia Musicologica Academiae Scientiarum Hungaricae. Akad&#233, T. 16, Fasc. 1/4, 1974, pàg. 25–53. DOI: 10.2307/901841. JSTOR: 901841 [Consulta: 8 març 2008].
* ↑ Galand, Joel «The Large-Scale Formal Role of the Solo Entry Theme in the Eighteenth-Century Concerto». Journal of Music Theory. Duke University Press, 44, 2, tardor 2000, pàg. 381–450. DOI: 10.2307/3090682. JSTOR: 3090682 [Consulta: 15 març 2008].

## Bibliografia

* Hutchings, Arthur. A Companion to Mozart's Piano Concertos, Oxford University Press (publicació original del 1948).
* Steinberg, Michael. The Concerto: A Listener's Guide, Oxford (1998, ISBN 0-19-510330-0)

## Enllaços externs

* Concert per a piano núm. 16, K. 451: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Concert per a piano núm. 17 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 17 en sol major, K. 453, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart. D'acord amb la data que el mateix compositor va anotar en la partitura, el concert va ser completat el 12 d'abril de 1784.
La data de l'estrena és incerta. D'una banda, sembla que el concert va ser estrenat per l'alumna de Mozart, Barbara Ployer, el 13 de juny de 1784 en un concert en el qual Mozart havia convidat a Giovanni Paisiello les noves composicions tant seves com de la seva alumna, incloent entre d'altres el seu Quintet en mi bemoll major per a piano i vent. Més tard, Ployer interpretà al costat de Mozart la Sonata per a dos pianos, K. 448. Una altra possibilitat, anticipada per Lorenz (2006, 314), és que Mozart no va esperar dos mesos per estrenar l'obra, sinó que la va interpretar en el seu concert amb Regina Strinasacchi el 29 d'abril de 1784 al Kärntnertortheater.

## Estructura

L'obra està instrumentada per a piano sol, flauta, dos oboès, dos fagots, dues trompes, i corda. Consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante, en do major.
* Allegretto - Presto

## Referències

* ↑ Lorenz, Michael (2006) "New And Old Documents Concerning Mozart's Pupils Barbara Ployer And Josepha Auernhammer", Eighteenth-Century Music 3/2, (Cambridge University Press).
* Hutchings, Arthur. A Companion to Mozart's Piano Concertos, Oxford University Press (publicació original del 1948).
# Cleandre de Bizanci (general)

Cleandre de Bizanci, (en llatí Cleander, en grec antic Κλέανδρος, Kléandros) fill de Polemòcrates, era un dels oficials d'Alexandre el Gran. Probablement era germà de Koinos, també general d'Alexandre.
Cap a l'hivern del 334 aC Alexandre era a Cària i va enviar a Cleandre al Peloponès per allistar mercenaris. Va tornar amb el contingent que havia reclutat i es va reunir amb el rei quan aquest era al setge de Tir l'any 331 aC. El 330 aC Polidames, emissari d'Alexandre, li va encarregar de matar Parmenió. Després Cleandre va quedar com a segon comandant a Ecbàtana.
En arribar Alexandre a Carmània el 325 aC, Cleandre s'uní a ell juntament amb altres generals procedents de la Mèdia, però van ser acusats d'oprimir el poble i Cleandre va morir executat per ordre del rei, segons diu Flavi Arrià.

## Referències

* ↑ 4.Cleander a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 778
# Sonata per a piano núm. 15 (Mozart)

La Sonata per a piano núm. 15 en fa major, K. 533/494, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart que va acabar de compondre el 3 de gener de 1788. És una sonata escrita en tres moviments:
* Allegro
* Andante
* Rondeau Allegretto
La sonata en fa major va ser escrita en dues parts, d'aquí els dos números del Catàleg Köchel. La part final, el Rondeau, fou escrit originalment com una peça separada, la K. 494. Pocs mesos després Mozart va escriure els dos primers moviments de la sonata. A petició del seu editor, Mozart va afegir aquests dos moviments al K. 494, després d'haver-la allargada per tal que quedés proporcionat als altres dos moviments. Va fer ús així de les notes més greus del piano, notes que no utilitza en la resta de moviments.

## Referències

* ↑ «All Music Guide». Classicalarchives. [Consulta: 17 desembre 2013].
# Bhamo

Bhamo és una ciutat de Birmània a l'estat Katxin a 168 km al sud de Myitkyina capital de l'estat a la riba del riu Ayeyarwady (Irauadi), a 65 km de la frontera xinesa. Està poblada per xinesos, xans i katxins. Disposa de l'aeroport de Banmaw (codi IATA: BMO; codi ICAO: VYBM). És la capital del districte de Bhamo i de la municipalitat o township de Bhamo.

## Història

Fou conquerida pels britànics el desembre de 1885 sense lluita i en els mesos següents organitzada com a centre d'un districte del que durant deu anys va formar part el districte de Myitkyina constituït com entitat separada el 1895. Està prop de l'antiga Sampanago capital dels prínceps xans de Manmaw almenys fins al segle xvi i que dataria del segle V (encara que la llegenda la remunta al segle VI aC).
La població el 1891 era de 8.048 habitants i el 1901 de 10.734 habitants la majoria xans o barreja de birmans i xans. Fou constituïda en municipalitat el 1888.