OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aurangabad (Bihar)

Aurangabad és una ciutat i municipalitat de l'estat de Bihar, capital del districte d'Aurangabad a la divisió de Magadh. Població segons el cens de 2001, de 79.351 habitants (el 1901 eren 4.685 habitants).

## Història

Fou fundada al segle xvii amb el nom de l'emperador Aurangzeb. Durant el domini britànic fou una subdivisió del districte de Gaya a la presidència de Bengala.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Isabel Castro Fernández

Isabel Castro Fernández (Madrid, 1979) és una política balear, consellera d'Administracions Públiques entre el 2019 i 2021. És militant del PSIB-PSOE.

## Referències

* ↑ Press, Europa. «Salen del Govern Pilar Costa, Marc Pons e Isabel Castro y entran Mercedes Garrido, Josep Marí y Miquel Company», 12-02-2021. [Consulta: 19 febrer 2021].
* ↑ «Isabel Castro, la sorpresa del segon Govern d’Armengol». Notícies. IB3.
# Brass band

La brass band (banda de metalls) és un grup de metall i percussió, nascut essencialment per a acompanyar els moments rituals de la vida de les comunitats negres a Nova Orleans, als Estats Units, en el tombant dels segles XIX i XX. Així, participava i participa en cerimònies religioses, com els enterraments, o festes populars, com el Carnaval.
A partir d'aquesta música d'arrel popular, va néixer el jazz, inicialment en el seu estil anomenat Nova Orleans o també per part de l'ètnia blanca dixieland.
Aquesta formació perviu com una de les mostres musicals més genuïnes de Nova Orleans, amb formacions històriques i alhora renovadores com la Dirty Dozen Brass Band o la Rebirth Brass Band. Paral·lelament, es va estendre arreu del món, i avui la brass band existeix en moltíssims indrets. Participen regularment en festivals de jazz. Una de les mostres més importants a Europa és el Festival Internacional de Dixieland de Tarragona.

## Enllaços externs

* Festival Internacional de Dixieland de Tarragona Arxivat 2009-10-14 a Wayback Machine.
# Halterofília als Jocs Olímpics d'estiu de 1964

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 celebrats a la ciutat de Tòquio (Japó) es disputaren set proves d'halterofília, totes elles en categoria masculina. Les proves es realitzaren el dia 11 d'octubre de 1964 al Shibuya Public Hall de la ciutat de Tòquio.
Participeren un total de 149 halters de 42 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| – 56 kg | Aleksei Vakhonin | Imre Földi | Shiro Ishinoseki |
| – 60 kg | Yoshinobu Miyake | Isaac Berger | Mieczysław Nowak |
| – 67.5 kg | Waldemar Baszanowski | Vladimir Kaplunov | Marian Zieliński |
| – 75 kg | Hans Zdražila | Viktor Kurentsov | Masashi Ohuchi |
| – 82.5 kg | Rudolf Plyukfelder | Géza Tóth | Gyõzõ Veres |
| – 90 kg | Vladimir Golovanov | Louis Martin | Ireneusz Paliński |
| + 90 kg | Leonid Zhabotinsky | Iuri Vlàssov | Norbert Schemansky |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 4 | 3 | 0 | 7 |
| 2 | Polònia | 1 | 0 | 3 | 4 |
| 3 | Japó | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 4 | Txecoslovàquia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5 | Hongria | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 6 | Estats Units | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 7 | Regne Unit | 0 | 1 | 0 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Weightlifting at the 1964 Summer Olympics». [Consulta: 17 desembre 2024].
# Nicolau Tous i Mirapeix

Nicolau Tous i Mirapeix (Igualada, c. 1810 - Barcelona, 14 de maig de 1892) fou un empresari català, cofundador de La Maquinista Terrestre i Marítima, i fill de l'empresari igualadí Nicolau Tous i Soler.

## Biografia

Era fill de l'empresari igualadí Nicolau Tous i Soler i d'Antònia Mirapeix. Es va formar en l'ofici de la fosa. Degut a les necessitats de maquinària per a la indústria cotonera catalana, el seu pare el va enviar a formar-se a Alsàcia, a la ciutat de Thann, on va poder estudiar les novetats d'aquesta indústria.
El 1838 ell i el seu pare van establir La Barcelonesa, un primer taller de construcció de maquinària, en un convent de frares caputxins derruït i desamortitzat a la Rambla del Centre. Es varen beneficiar de la prohibició que havia establert Anglaterra per a l'exportació de maquinària per a filats, que pretenia protegir la supremacia tècnica d'aquell país.
El 1841, juntament amb el seu pare i Celedonio Ascacíbar, va constituir la societat comanditaria Tous, Ascacíbar y Compañía que s'instal·là en el convent de Sant Agustí Nou, al carrer de Sant Pau i que es dedicà a la fabricació de maquinària i peces de fosa. L'empresa es va convertir en una de les principals empreses del sector.
El 1855, aquesta empresa es va fusionar amb l'empresa Valentín Esparó y Consocios per a crear la La Maquinista Terrestre i Marítima, de la que Nicolau Tous i Mirapeix en fou codirector fins a la mort.
Va ser tresorer de la comissió organitzadora de l'exposició de Barcelona del 1860. El 1871-1872 va projectar els ponts de metall de la línia de ferrocarril de Sant Joan de les Abadesses a Barcelona, juntament amb l'enginyer Josep Maria Cornet.
Una de les seves frases predilectes fou La industria no vive del negocio del día; vive del crédito de siempre. Va morir a Barcelona el mes de març de 1892.

## Referències

* ↑ El lloc de naixement és l'indicat en el registre de defunció i l'any de naixement es dedueix de l'edat en morir l'any 1892: 76 anys.
* 1 2 Romaní, Carlos. El carrer dels senyors. Sevilla: Punto Rojo Libros SL, 2019, p. 74. ISBN 978-84-17848-71-2.
* 1 2 3 «Nicolau Tous i Mirapeix». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1892, número de registre 2290.
* 1 2 3 «El otro día discurrió por las principales calles de Barcelona un entierro que llevaba numeroso acompañamiento...». La Vanguardia, 20-03-1892, pàg. 4.
* ↑ Pérez i Núñez, 2004.

## Bibliografia

* Pérez i Núñez, Albert «La Maquinista Terrestre y Marítima’, una empresa pionera de la industrialització barcelonina». Barcelona quaderns d’història, núm. 11, 2004, pàg. 197-210.
# Violat

El color violat (rep aquest nom de la planta violeta) es refereix al conjunt de colors blaus-vermellosos o morats-blavosos. Correspon a una longitud d'ona de la llum d'entre 380 i 450 nm i ocupa la part final de l'espectre visible, i en conseqüència de l'arc de Sant Martí. Aquest color no pot ser reproduït de manera exacta (violat espectral) a les pantalles dels ordinadors pels dispositius RGB. Com a color d'addició és compost per una barreja de blau i de roig. Com a color per subtracció s'obté amb una barreja de magenta i cian.

## Símbol feminista

El color violeta és el color símbol del feminisme. Es va prendre en homenatge a les dones que van morir cremades a la fàbrica on treballaven, als Estats Units, defensant els seus drets mentre cosien teles d'aquest color.

## Curiositats sobre el violat

* És el color de molts embolcalls de xocolata europeus
* És un dels colors tradicionals de l'aura
* Apareix a la bandera republicana d'Espanya
* S'associa a la noblesa (com el malva o el porpra) però també a la gelosia
* És un color d'iniciació en certs corrents New Age de meditació
* L'estola dels capellans catòlics en temps d'Advent o Quaresma és violeta (a vegades malva)

## Referències

* ↑ «violat». Gran enciclopèdia catalana. [Consulta: 24 octubre 2021].
* ↑ Montserrat Roig, Memorial Montserrat Roig: cicle de confèrencies del 9 al 23 de novembre 1992, editat per l'Institut Català de la Dona, 1993, ISBN 9788439325093 (català)
* ↑ Gemma Lienas, El diari lila de la Carlota, Grupo Planeta, 2012, ISBN 9788497877879 (català)
Viccionari
# Halvard Hanevold

Halvard Hanevold (Asker, 3 de desembre de 1969 - Asker, 3 de setembre de 2019) va ser un biatleta noruec, un dels grans especialistes de les dècades del 1990 i del 2000 i guanyador de sis medalles olímpiques en 4 Jocs Olímpics diferents.

## Carrera esportiva

Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 realitzats a Lillehammer (Noruega), on finalitzà setè en la prova de relleus 4x7,5 km. amb l'equip noruec i quaranta-sisè en els 20 quilòmetres individuals. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 realitzats a Nagano (Japó) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova dels 20 km. individuals i la medalla de plata en la prova de relleus 4x7,5 km, a més de finalitzar vuitè en els 10 quilòmetres esprint.
En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2002 realitzats a Salt Lake City (Estats Units) aconseguí la medalla d'or en la prova de relleus 4x7,5 km, a més de finalitzar cinquè en els 20 km. individuals, vuitè en els 12,5 km. persecució i tretzè en els 10 quilòmetres esprint.
En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia) aconseguí guanyar la medalla de plata en els 10 km. esprint i la medalla de bronze en els 20 km. individuals, a més de finalitzar cinquè en els relleus 4x7,5 km. i 12,5 km. persecució i setè en els 15 quilòmetres amb sortida massiva.
En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 realitzats a Vancouver (Canadà), i amb 40 anys, aconseguí guanyar la seva sisena medalla olímpica en aconseguir l'or en la prova de relleus 4x7,5 km, a més de finalitzar dissetè en els 12,5 km. persecució, dinovè en els 15 km. amb sortida massiva i vint-i-quatrè en els 10 quilòmetres esprint.
Al llarg de la seva carrera va guanyar 16 medalles en el Campionat del Món de biatló, destacant cinc medalles d'or (20 km. individuals: 2003; relleus 4x7,5 km.: 2005 i 2009; i prova per equips: 1995 i 1998). En la Copa del Món de l'especialitat va aconseguir 40 podis.
Es retirà a la fi de la temporada 2009-2010.

## Referències

* ↑ «Halvard Hanevold (49) er død».
* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Halvard Hanevold». [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ «Halvard Hanevold». International Biathlon Union. Arxivat de l'original el 27 juny 2015. [Consulta: 3 juny 2015].
* ↑ Kokesh, Jerry. «Norwegian Men Focus on World Cups». International Biathlon Union, 10-11-2010. Arxivat de l'original el 26 desembre 2014. [Consulta: 25 desembre 2014].

## Enllaços externs

* (anglès) IBU - Halvard Hanevold Arxivat 2008-12-07 a Wayback Machine.
# Boedròmies

Les Boedròmies (en Βοηδρόμια) eren uns festivals que se celebraven a l'antiga Atenes en honor d'Apol·lo Boedromi. La festivitat es feia dia 6 del mes de Boedromió (setembre-octubre). Tot sembla indicar que aquesta celebració honorava a Apol·lo com un déu de la guerra, que per la seva presència o pels seus oracles ajudava sempre en els conflictes bèl·lics.
El seu origen mític es remunta a Teseu, que en la guerra contra les amàzones no va presentar batalla fins a haver fet un sacrifici a Fobos, i aquest sacrifici es va continuar de celebrar per commemorar l'èxit de la batalla, que es va lliurar el mes de Boedromió. Eurípides, la Suda, i l'Etymologicum Magnum diuen que l'origen va ser l'atac d'Eumolp al rei Erecteu d'Atenes, i Xutos o el seu fill Ió van anar en el seu ajut i van aconseguir la victòria que van oferir a Àrtemis. No es coneix res sobre el festival més enllà que s'oferien sacrificis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Boedromia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 21-XI-2020].
# Ermita de la Santa Creu (Alacant)

L'ermita de la Santa Creu és un temple de la ciutat d'Alacant. S'ubica al barri de la Santa Creu, a les faldes del Benacantil i pròxim al castell de Santa Bàrbara. Dona nom al barri.
Es va construir al segle xviii sobre la torre de l'Ampolla, una de les escasses restes de l'antiga murada medieval de la ciutat. Possiblement en aquest mateix indret es va alçar una mesquita durant la segona meitat del segle xiii. L'any 1830 es va reconstruir.
L'ermitori és un edifici d'una sola nau, de dimensions reduïdes, amb l'accés a un lateral. La coberta compta amb una volta de generatriu carpanell. La decoració exterior és d'estil popular, amb una façana emblanquinada rematada per la balustrada, l'espadanya i els arquets que formen una xicoteta galeria.
Des d'aquest ermitori parteix la processó de la Santa Creu de Dimecres Sant, un dels actes més emblemàtics de la Setmana Santa d'Alacant.

## Referències

* 1 2 3 «Ermita de Santa Cruz» (en espanyol europeu). [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ Fitxa a AlicanteOut Arxivat 2013-01-12 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Fitxa de BIC de la Generalitat valenciana
# Can Faya

Can Faya (també escrit Fayà) és un edifici de Premià de Mar (Maresme) catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Data del 1865 i el seu propietari original fou l'empresari barceloní Joan Faya i Gallart, fundador en la mateixa època del Bazar de los Andaluces a la Plaça Reial i cavaller del Reial i Distingit Orde Espanyol de Carles III.

## Descripció

Es tracta d'un immoble a quatre vents orientat al sud, que consta de cinc crugies perpendiculars a la façana principal amb l'escala de tres trams i accés central. Les crugies extremes estan cobertes amb terrat pla i les centrals tenen voltes. El volum de l'escala és a la crugia central. L'ampit del terrat té sis pilastres i pinacle corbat al centre.
Totes les obertures són arcs de mig punt. A la planta hi ha tres portes i dues finestres alternades. A la planta pis hi ha una finestra central amb balcó de ferro corb, dues obertures més petites i als extrems galeries amb balustrades. Al segon pis es repeteix el mateix patró.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Fayà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Rogent-Lloberas
# Han Duck-soo

Han Duck-soo (Jeonju, 1948) és un tecnòcrata sud-coreà. Va exercir com a president en funcions de Corea del Sud el 2024, després de la suspensió del president Yoon Suk-yeol per impeachment. La seva etapa com a líder interí va finalitzar ràpidament quan l'Assemblea Nacional el va destituir per majoria simple amb 192 vots, enmig de protestes generalitzades, i Choi Sang-mok el va succeir en el càrrec. La seva curta presidència interina es va desenvolupar en un context polític i econòmic crític, amb desafiaments com les tensions amb Corea del Nord i una economia en desacceleració.
Amb més de tres dècades d'experiència, Han ha ocupat càrrecs destacats com a primer ministre, ministre de Finances, ministre de Comerç i ambaixador als Estats Units. Doctor en economia per la Universitat Harvard, és reconegut per la seva racionalitat i per la capacitat de gestionar assumptes complexos. Va tenir un paper clau en les negociacions de l'Acord de Lliure Comerç entre Corea del Sud i els Estats Units.

## Referències

* 1 2 3 «Who is Han Duck-soo, South Korea's acting president after Yoon impeachment?» (en anglès). Voa News, 14-12-2024. [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ ARA. «El Parlament sud-coreà destitueix el president interí i la crisi política al país s'agreuja», 27-12-2024. [Consulta: 3 gener 2025].
# Api Juni Silà

Api Juni Silà (llatí: Appius Junius Silanus) va ser un magistrat romà. Era d'origen patrici, puix que formava part de la gens Júnia i de la família dels Silà.
Va ser elegit cònsol l'any 28 amb Publi Sili Nerva. L'any 32 va ser acusat de majestas però Cels, un dels informadors, el va salvar. Enviat com a governador a Hispània, l'emperador Claudi el va fer tornar a Roma poc després de pujar al poder, i li va donar en matrimoni a la seva sogra Domícia Lèpida (la mare de Messalina, la seva dona) a més de tractar-lo amb gran distinció. Messalina el va voler com amant però Silà va refusar i llavors l'emperadriu, amb el suport del llibert Narcís, el va acusar de traïció. Messalina va dir que l'havia vist en somnis intentant matar Claudi. L'emperador el va fer detenir i executar.

## Descendència

Un dels seus fills és anomenat per Tàcit com abnepos o rebesnet d'August pel que se suposa que Api estava casat en primeres noces amb Emília Lèpida, la proneptis o besneta d'August segons el següent esquema:
* August.
** Júlia, filla (casada amb Marc Vipsani Agripa)
*** Júlia, neta (casada amb Luci Emili Paule)
**** Emília Lèpida, besneta (casada amb Api Juni Silà)
***** Marc Juni Silà, rebesnet
***** Luci Juni Silà, rebesnet
Emília Lèpida va estar promesa de jove amb Claudi abans de pujar al tron, però la promesa es va trencar i es va casar amb Api Juni Silà. Aquest no va tenir fills del seu segon enllaç amb Domícia Lèpida. Suetoni diu que era consocer (consogre) de Claudi perquè el seu fil Luci Juni Silà havia estat promès a Octàvia, la filla de Claudi.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 821.
# Casa Gran (Bellmunt del Priorat)

La Casa Gran és una masia, antiga sucursal de la cartoixa d'Escaladei, a la vora del Siurana al municipi de Bellmunt del Priorat (Priorat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Des de l'any 2000 s'hi ha establert un establiment vitivinícola.

## Descripció

El cos principal de l'edifici és de planta quadrada, de planta baixa, un pis i golfes, bastit de maçoneria arrebossada, amb reforça de carreus de gres vermell als angles i coberta per una teulada a quatre vessants. A la façana, orientada a llevant, s'hi obren una porta i una finestra a la planta baixa, dues finestres al primer pis i tres a les golfes. El gres vermell, comú a altre pobles de la comarca, és característica de del segle xiii quan la masia va ser construïda.
Al costat ponent hi ha un petit edifici adossat, posterior, de planta rectangular, de planta i golfes, coberta per teulada a un aiguavés, destinada a l'assecament dels fruits.

## Història

La masia fou aixecada cap a mitjan segle xiii com a sucursal de la cartoixa d'Escaladei en aquell territori, a fi de percebre els delmes i primícies a que tenien dret. No obstant això, no hi ha constància de l'edifici en el moment de la desamortització.
El 1917 figura com a propietat de la família Estebe, de cal Calafí de Móra la Nova. Actualment ho és d'una del Masroig, que la fa servir com a granja per a la cria de bestiar.
Es tracta, ben segur, de l'edifici amb més distinció i bellesa, per la seva simplicitat, del terme municipal, malgrat que mai hagi estat propietat de ningú del poble. Algun autor és del parer que l'edifici correspon al segle xviii, cosa que cal posar en dubte atès els materials de construcció utilitzat que daten d'una època anterior.
Des de 2000 pertany a la família Suqué i Mateu del Grup Perelada que hi va crear vinyes dins de la Denominació d'Origen Qualificada Priorat, que volien renuar amb la tradició viticola que els monjos d'Escaladei havien introduïda en la regió.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Gran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].
* 1 2 «Història |». Casa Gran del Siurana. Grup Peralada. [Consulta: 22 novembre 2024].

## Enllaços externs

* «La Casa Gran». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Filosofia de les ciències socials

La filosofia de les ciències socials és una disciplina que investiga el caràcter de ciència dels estudis socials, posat en qüestió enfront de les denominades ciències experimentals, així com els postulats teòrics que impulsen la recerca i descripció de fenòmens. Es divideix en diferents camps, segons les disciplines socials clàssiques: filosofia de la història, filosofia del dret...
La polèmica sobre l'estatus de les ciències socials rau a les següents característiques:
* l'observador no pot situar-se fora d'allò observat
* l'objectivitat o generalització és dubtosa quan es parla de trets culturals
* no usa lleis predictives o un llenguatge formal per descriure el seu camp d'estudi
Aquest debat incideix en la crítica sobre els mètodes d'anàlisi usats: si el positivisme sembla reduccionista per a parlar de fenòmens humans, que compten amb la llibertat i, per tant, no estan determinats d'antuvi, l'hermenèutica o la crítica cultural són titllades d'acientífiques, perquè depenen en part de la posició personal de l'estudiós enfront allò descrit.
# Glauc (fill de Posidó)

D'acord amb la mitologia grega, Glaucos — o Glauc— (en grec antic Γλαῦκος Glaukos) va ser un pescador beoci, que, entre altres genealogies se'l fa fill de Posidó i una nàiade.
Un dia va arribar a una illa coberta de gespa i hi estengué els peixos que havia capturat. Llavors, va veure com aquests es revifaven i tornaven a l'aigua. Encuriosit, va tastar les herbes que cobrien la terra i el van transformar en immortal, i a l'instant sentí un impuls irresistible de llançar-se de cap al mar. Després de submergir-s'hi, fou acollit per Tetis i Oceà, que el van purificar de tot el que li restava de mortal i va adoptar un nou aspecte. Es van desenvolupar les seves espatlles, la part inferior del seu cos es va convertir en una cua de peix i les galtes van fer créixer una barba que recordava el bronze. Va rebre el do de la predicció, que utilitzava segons li semblava. Virgili el fa pare de la sibil·la de Cumes, que també era una profetessa. Glauc es va aparèixer a Menelau al tornar de Troia. Va acompanyar la nau Argo, i segons algunes tradicions en va ser el constructor.
El seu amor per la nimfa Escil·la va provocar la gelosia de Circe, que la transformà en monstre. Glauc també va provar de conquerir Ariadna, abandonada per Teseu a les platges de Naxos. Ella no el va correspondre, però Glauc es va unir al seguici de Dionís quan el déu va anar a prendre la jove per fer-la la seva esposa.

## Referències

* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 80
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 215. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 100-101. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
Viccionari