OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emblema estatal de Cap Verd

L'emblema estatal de Cap Verd, que fa les funcions d'escut d'armes tot i no ajustar-se a les regles de l'heràldica tradicional, fou aprovat el 1992. És de forma rodona, blanc i amb dues vores blaves (la interior més gruixuda), amb el nom de l'estat en portuguès escrit a dins (República de Cabo Verde) que envolta un triangle central blau que inclou una torxa blanca; sota la inscripció i el triangle, tres faixes de color blau. Al voltant del cercle hi ha deu estrelles de cinc puntes grogues (cinc a cada banda), símbol similar a l'existent a la bandera estatal. A la part superior del cercle, un plom de color groc, alineat amb el vèrtex del triangle. Sota el cercle, tres baules de cadena grogues, amb dues palmes verdes a banda i banda.

## Simbolisme

* El plom simbolitza verticalitat i rectitud, que constitueixen la clau de volta de la Constitució de Cap Verd.
* El triangle equilàter és símbol d'unitat, igualtat de drets civils reconeguts al poble pel sistema democràtic.
* La torxa representa la llibertat aconseguida després de molts anys de lluita.
* Les tres faixes blaves són el mar que envolta les illes, la nostàlgia, la inspiració dels poetes, la font de recursos del poble, el territori del país.
* Les palmes al·ludeixen a la victòria en la lluita per la independència nacional, objectiu que va impulsar el poble i que fou el seu suport moral en el camí difícil dels períodes de sequera.
* Les estrelles hi són per les deu illes que formen l'arxipèlag.

## Escuts usats anteriorment

* Escut durant l'època colonial portuguesa (1935-1951)
* Escut durant l'època en què Cap Verd fou província portuguesa (1951-1975)
* Escut de la República de Cap Verd (1975-1992)

## Referències

* ↑ Assemblea Nacional de Cap Verd – Símbols nacionals Arxivat 2008-04-11 a Wayback Machine. (portuguès)

## Vegeu també

* Bandera de Cap Verd

## Enllaços externs

* Hubert Herald – Història de l'escut (anglès)
# Escut de Polònia

L'escut de Polònia, conegut com l'Àguila Blanca (en polonès Orzeł Biały), fou adoptat per primera vegada el 1295 durant el regnat de Premislau II i, en la seva variant actual, data de 1990. És un escut de gules amb una àguila d'argent coronada, becada i armada d'or. Els esmalts de l'escut han donat lloc als colors de la bandera estatal; l'escut mateix apareix a la franja blanca de la bandera d'Estat i de la marina mercant.
El senyal de l'Àguila Blanca és molt antic i apareix ja a les monedes encunyades sota el regnat de Boleslau I, a començament del segle xi, inicialment com a escut d'armes de la dinastia Piast. Va aparèixer per primer cop a l'escut de Polònia en temps de Premislau II i ha anat canviant al llarg dels segles. La forma actual correspon al disseny que el 1927 en va fer el professor Zygmunt Kamiński, basat en l'àguila d'Esteve Bathory, al segle xvi.
Tot i els diversos canvis de dinasties regnants i el fet que Polònia ha estat durant èpoques diferents sota domini estranger, l'Àguila Blanca s'ha mantingut com a símbol nacional. Fins i tot durant el règim socialista (1945-1989), en què la major part d'estats van adoptar escuts de caràcter molt semblant (amb la falç i el martell, l'estrella roja i la corona d'espigues de blat, semblantment a l'escut de la Unió Soviètica), Polònia exhibia el seu escut tradicional de gules amb l'àguila d'argent, si bé sense la corona reial, corona que hi fou afegida altre cop pel nou règim democràtic el 1990.

## Escuts històrics

* Escut de la República Popular, sense la corona reial

## Vegeu també

* Bandera de Polònia
# Laetacara curviceps

Laetacara curviceps és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Amazones (Brasil).

## Referències

* 1 2 «Laetacara curviceps» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. (1998). "A phylogeny and classification of the South American Cichlidae (Teleostei: Perciformes)". A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.). Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre, Brasil: EDIPUCRS. pp. pp. 461-498. ISBN 978-8574300351.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Immunoglobulina G

La immunoglobulina G (IgG) és una de les cinc classes d'anticossos humorals produïts per l'organisme. Es tracta de la immunoglobulina predominant en els fluids interns del cos, com són la sang, el líquid cefalorraquidi i el líquid peritoneal. Aquesta proteïna especialitzada se sintetitza per l'organisme en resposta a la invasió de bacteris, fongs i virus.
La IgG és l'única classe d'immunoglobulina que travessa la placenta, transmetent la immunitat de la mare al fetus. La IgG constitueix el 80% de les immunoglobulines totals. És la immunoglobulina més petita, amb una massa molecular de 150.000 Daltons, així pot passar fàcilment del sistema circulatori del cos als teixits. La síntesi de la IgG es controla principalment per l'estímul dels antigens. En el cas dels animals axènics (sense microbis), amb nivells d'IgG molt baixos, el nivell d'IgG s'eleva quan se'l trasllada a un ambient normal.
Uns nivells elevats en sang d'una IgG específica (enfront a un germen) solen ser indicatius d'una infecció antiga o crònica per a aquell germen.

## Vegeu també

* Besilesomab
# L'Eumene

L'Eumene és una òpera en tres actes composta per Niccolò Jommelli sobre un llibret italià d'Apostolo Zeno. S'estrenà a Bolonya el 1742.
A Catalunya s'estrenà el 1765 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. És estrany l'estrena d'una òpera de l'any 1742, considerablement vella segons els usos de l'època.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/jomelli.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Eudor

Eudor (en grec antic: Εὔδωρος) va ser un heroi, fill d'Hermes i de Polimela, la filla de Filant.
El seu avi l'havia criat, i a l'inici de la guerra de Troia va marxar amb Aquil·les acompanyat de cinc esquadrons de mirmídons. Aquil·les el va fer company d'armes de Patrocle quan aquest va combatre sol contra els troians durant la «còlera» de l'heroi. Homer explica que era un corredor molt ràpid i un hàbil guerrer. Va morir a mans de Pirecmes.

## Referències

* 1 2 3 Homer. Ilíada, XVI, 180; 185-186
* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 132. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 87. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Heptafònic

Una escala heptafònica és una escala musical de set sons; el vuitè so representa l'octava del primer, i repeteix el seu nom. Entren dins d'aquest tipus la major part de les escales emprades en la música occidental.
# Llei Moyano

La Llei Moyano és una llei d'instrucció pública, aprovada per decret el 9 de setembre de 1857 pel ministre liberal Claudio Moyano, estigué vigent fins a la Segona República Espanyola. Fou la primera llei en què l'Estat regulava els plans d'estudis intervenint en l'educació. Sobre el paper convertia l'ensenyament primari en universal i determinava la llengua castellana com a única a estudiar.

## Referències

* ↑ Pellicer, Joan Enric «L'ensenyament de la llengua valenciana abans de la guerra civil --Tesi doctoral--». Departament de didàctica [Universitat de València], 2003, p. 808. Arxivat de l'original el 2016-03-06 [Consulta: 3 abril 2018].

## Enllaços externs

* La Ley Moyano de 1857 Arxivat 2006-09-09 a Wayback Machine. Universidad de Sevilla (castellà)
* Montero Alcaide, Antonio, "La ley de Instrucción Pública (Ley Moyano, 1857) Cabás: Revista de la Consejería de Educación del Gobierno de Cantabria (castellà)
# Luci Emili Regil

Luci Emili Regil (en llatí: Lucius Aemilius Regillus) va ser un magistrat romà. Era probablement fill de Marc Emili Regil, cònsol el 214 aC, i formava part de la gens Emília, una antiga gens romana d'origen sabí, i de la família dels Regil.
Va ser pretor l'any 190 aC en la Guerra Romano-Síria contra Antíoc III el Gran. Va rebre una província oriental i va dirigir la guerra i la flota amb vigor. Amb el suport dels rodis va derrotar a la flota selèucida dirigida per Polixènides a la batalla de Mionessos, a Mionès, una petita illa de la costa de Jònia, i va conquerir Focea. A la tornada a Roma va rebre els honors del triomf (189 aC).

## Referències

* ↑ Sarikakis, Theodoros. «Το Βασίλειο των Σελευκιδών και η Ρώμη». A: Christopoulos, Georgios A., Bastias, Ioannis K.. Ιστορία του Ελληνικού Έθνους, Τόμος Ε΄: Ελληνιστικοί Χρόνοι (en grec), 1974, p. 77-78. ISBN 978-960-213-101-5.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 642.
# Coda

La coda és un passatge final d'un moviment o temps d'una composició musical que té com a funció principal dotar aquest moviment d'un final escaient. És habitual que algun element de l'inici d'aquesta coda permeti a l'oient entendre clarament –sempre que aquest tingui un cert domini i comprensió dels elements idiomàtics de l'estil– que s'està entrant en aquesta secció amb la qual es clou el moviment. Algunes de les tècniques que s'usen per a això són un canvi de tempo, un retorn a temes escoltats anteriorment, o encadenaments de processos cadencials.
Habitualment la coda guarda una proporció de magnituds respectives amb la totalitat del moviment al qual fa de cloenda; això no priva que, a vegades, s'hagi experimentat, precisament, modificant aquesta relació de durades.
En la música popular, la coda és aquell fragment que hi ha al final d'una cançó i que mostra explícitament que es tracta precisament d'un final. Això s'assoleix repetint un fragment que no es repeteix a cap altra banda de la cançó, o bé incorporant una part musical nova, no executada tampoc a cap altra banda de la cançó.
A les partitures, el símbol de coda, que en el ram dels músics catalans s'anomena "l'ou", s'utilitza com a marcador de navegació de manera similar al signe Dal segno, sobretot a les sortides de les repeticions. Es troba principalment a la música moderna, i no pas en obres d'autors clàssics com ara Haydn o Mozart.

## Referències

* ↑ Michels, Ulrich; Mames, Leon; Michels, Ulrich. Atlas de música. 1: Parte sistemática. Parte histórica (dos primórdios ao Renascimento) / Versión espan︢ola de León Mames. Revisión técnica de Juan José Rey, 2003. ISBN 978-84-206-6201-5.
# Luci Elià Rosci (cònsol l'any 100)

Luci Elià Rosci (en llatí Lucius Aelianus Roscius) va ser un magistrat romà que va viure als segles I i II. Formava part de la gens Ròscia, una antiga gens romana d'origen plebeu. Probablement era fill de Marcus Roscius Coelius, legat de la Legió XX Valèria Victrix, estacionada a la província romana de Britànnia.
Va ser cònsol sufecte l'any 100. Els Fasti el mencionen.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/671?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=RosciusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+L'ttle,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 663. ]
# Enric de Battenberg

Enric de Battenberg, príncep de Battenberg (Milà, 1858 - Costes africanes, 1895). Príncep de Battenberg, pertanyent a la casa gran ducal de Hessen-Darmstadt, es casà amb la princesa Beatriu del Regne Unit. Descendents seus són Victòria Eugènia de Battenberg, consort d’Espanya, el rei Joan Carles I d'Espanya i el comte italià Alessandro Lecquio.
Nascut a Milà el 5 d'octubre de 1858 essent fill del príncep Alexandre de Hessen-Darmstadt i de la comtessa polonesa Júlia von Hauke. Pertanyia a una de les branques més desafavorides i malvistes de la reialesa, la dels Battenberg, per ser una línia molt secundària d'un territori (Hessen-Darmstadt) ja secundari i pel fet que el seu origen es trobava en un matrimoni morganàtic (entre diferents).
Va rebre una educació orientada vers el món militar. Els contactes amb altres cases reials foren importants, molts aconseguits a través de la casa gran ducal de Hessen. Lluís de Battenberg, germà gran d'Enric, es casà amb la princesa Victòria de Hessen-Darmstadt.
L'any 1884 Enric es compromet amb la princesa Beatriu i es casen l'any 1885 a l'Illa de Wight. La reina Victòria I del Regne Unit hi accedeix a canvi que la jove parella romangui al seu costat, com a contrapartida investeix al seu gendre amb el grau d'Altesa Reial. La parella tingué quatre fills:
L'any 1895 el príncep contragué malària en participar en la guerra Ashanti que les tropes angleses desenvolupaven a l'Àfrica. El jove Battenberg morí l'any 1896 i resta enterrat a l'illa de Wight.

## Referències

* ↑ «Battenberg, Heinrich Moritz Prinz von [ID = 16333]» (en alemany). Hessische Biografie : Erweiterte Suche. LAGIS Hessen. [Consulta: 11 febrer 2024].
* 1 2 «Battenberg». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 11 febrer 2024].
* ↑ «Beatrice, Princess [married name Princess Henry of Battenberg (1857–1944)]» (en anglès) p. 357. The London Gazzette, 27-01-1885. DOI: 10.1093/ref:odnb/9780198614128.001.0001/odnb-9780198614128-e-30658. [Consulta: 11 febrer 2024].
* ↑ «Issue 25436» (en anglès) p. 357. London Gazette | The Gazette, 27-01-1885. [Consulta: 11 febrer 2024].
# Escut dels Països Baixos

L'escut dels Països Baixos són les armories de la dinastia regnant d'Orange-Nassau, encapçalada actualment pel rei Guillem Alexandre. El Govern neerlandès en fa servir una versió simplificada, sense el mantell i el pavelló, i de vegades encara una de més abreujada, consistent només en l'escut central coronat.
L'escut reial data de 1815, quan es va fundar el Regne dels Països Baixos. Els components de l'escut d'armes actual foren regulats per la reina Guillemina en un Reial Decret el 10 de juliol de 1907, en què els lleons que suporten l'escut van perdre la corona que duien al cap i van passar a mirar de perfil en comptes de fer-ho de cara com abans, i foren ratificats per la reina Juliana el 23 d'abril de 1980.

## Blasonament

D'atzur, sembrat de bitllets d'or i carregat d'un lleó coronat d'or, armat i lampassat de gules (símbol de la Casa de Nassau), que sosté amb la pota de la destra una espasa d'argent guarnida d'or, i amb la de la sinistra un feix de set sagetes d'argent amb la punta d'or cap amunt, elements provinents de l'emblema de les set províncies de la Unió d'Utrecht. Va timbrat amb la corona reial i és acompanyat a banda i banda per dos lleons afrontats d'or, armats i lampassats de gules, que es drecen sobre una cinta d'atzur amb el lema JE MAINTIENDRAI ('Mantindré', en francès antic) en lletres d'or, lema dels prínceps d'Orange.
L'escut està col·locat damunt un mantell de gules folrat d'ermini que penja d'un pavelló de gules timbrat amb la corona reial.
En el Reial Decret s'especifica que els successors masculins de la dinastia poden substituir la corona de l'escut d'armes pel casc amb la cimera de Nassau.

## Enllaços externs

* Casa Reial dels Països Baixos Arxivat 2009-02-17 a Wayback Machine. L'escut i la bandera (neerlandès)
* Hubert Herald – Escut dels Països Baixos (neerlandès)

## Vegeu també

* Bandera dels Països Baixos
# Argimpasa

Argimpasa (en grec antic: Άργίμπασα) o també Artimpasa (Αρτιμπασα), era una complexa deessa escita andrògina sobirana de la guerra, el poder reial, la força sacerdotal, la fecunditat, la vegetació i la fertilitat. Tenia associada a la Deessa de cames de serp, mare originària dels escites.
Era la variant escita de la deessa iraniana Arti (𐬀𐬭𐬙𐬌)/Aṣ̌i (𐬀𐬴𐬌), que promovia la fertilitat i el matrimoni i guardava les lleis que representaven la riquesa material en totes les seves formes i garantia una descendència abundant. La deessa Argimpasa tenia influències d'algunes divinitats dels tracis, veïns seus, com ara la Lluna, que donava prosperitat, i la deessa de la caça Bendis, que dominava els animals.
Els grecs de la riba nord de la mar Negra identificaven Argimpasa amb Afrodita Urània (Αφροδιτη Ουρανια) i els mateixos escites deien que Urània era Artimpasa. S'han trobat múltiples representacions d'Afrodita i Eros de fabricació grega a les tombes dels nobles escites. Heròdot equipara Argimpasa amb la deessa grega Afrodita. També s'identificava amb Atena (Αθηνα) al Regne del Bòsfor, per les seves qualitats guerreres.
El culte a Argimpasa el duien a terme els enareus, uns poderosos sacerdots profetes o xamans que eren descrits com a hermafrodites o andrògins.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, p. 345.
* ↑ Segons Yulia Ustinova, Argimpasa era una forma incorrecta, deguda a un error del copista.

## Referències

* 1 2 3 Ustinova, Yulia. The supreme gods of the Bosporan Kingdom : Celestial Aphrodite and the Most High God. Leiden: Brill, 1999, p. 67-68. ISBN 9789004112315.
* ↑ Raevskiy, D. S; Ivan Marazov. Scythian Mythology. Sofia: Secor Publishers, 1993, p. 21. ISBN 9789548250023.
* 1 2 Heròdot. Històries, IV, 67
# Talassèmia

La talassèmia (del grec θάλασσα, thalassa, que significa mar) és un grup de malalties hereditàries en les que es produeix un defecte en la síntesi de l'hemoglobina. El nom és a causa del fet que aquesta malaltia va ser primerament descrita en poblacions costaneres al Mediterrani; això no obstant, la malaltia també és prevalent a l'Àfrica, l'Orient mitjà i Àsia.

## Prevalença

S'estima que un 5% de la població mundial és portadora d'un gen mutat per l'hemoglobina (sent més freqüent el ser portador d'una talassèmia que qualsevol altra hemoglobinopatia). Uns 300.000 nens neixen cada any amb síndromes talassèmiques en tot el món.

## Descripció

La talassèmia consisteix en un grup de malalties amb un ampli rang des de tan sols anormalitat asimptomàtiques en l'hemograma fins a una severa i fatal anèmia. L'hemoglobina de l'adult està composta per la unió de quatre grans cadenes de polipèptids: dues cadenes alfa (α) i dues cadenes beta (β). Hi ha dues còpies del gen que produeix l'hemoglobina α (HBA1 i HB2), i cada una codifica una α-cadena, i ambdós gens estan localitzats en el cromosoma 16. El gen codifica les cadenes β (HBB) que es troben en el cromosoma 11.
En la α-talassèmia (gen HBA1 (Online Mendelian Inheritance in Man (OMIM): 141800) i HBA2 (Online Mendelian Inheritance in Man (OMIM): 141850)), hi ha una deficiència de síntesis de cadenes α. El resultat és un excés de cadenes β transportant deficientment l'oxigen el que condueix a baixes concentracions d'O₂ (hipoxèmia). Igualment, en la Beta-talassèmia (Online Mendelian Inheritance in Man (OMIM): 141900) hi ha una falta de cadenes beta. No obstant, l'excés de cadenes alfa poden formar agregats insolubles que s'adhereixen a la membrana dels eritròcits, podent causar la mort d'aquests i dels seus precursors, originant anèmia de tipus hemolítica.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Mèdica de Salut de la Biblioteca Nacional de Salut dels Estats Units d'Amèrica i les Institucions Nacionals de la Salut.
* ↑ AN. MED. INTERNA (Madrid) Vol. 23, No. 5, pp. 203-205, 2006
* ↑ Organització Mundial de la Salut. Consell Executiu, reunió de 11 de maig de 2006.
# Il ciarlone

Il ciarlone és una òpera en tres actes composta per Giuseppe Avossa sobre un llibret italià d'Antonio Palomba. S'estrenà aNàpols el carnestoltes de 1763.
A Catalunya s'estrenà el 1765 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. Aquesta òpera, l'única que aconseguí una certa anomenada, s'havia titulat La pupilla quan es va estrenar. Dos anys després, tant a Venècia com a Barcelona, ja portava el nom d'Il ciarlone.

## Referències

* ↑ «Giuseppe Avossa». [Consulta: 19 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Luci Elià Rosci (cònsol l'any 223)

Luci Elià Rosci (en llatí Lucius Aelianus Roscius) va ser un magistrat romà del segle ii. Formava part de la gens Ròscia, una gens romana d'origen plebeu.
Va ser nomenat cònsol l'any 223 junt amb Luci Mari Màxim, en el regnat d'Alexandre Sever. És mencionat pels Fasti.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/671?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=RosciusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+L'ttle,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 663. ]
# Enriqueta Bombón

Enriqueta Bombón (Barcelona, 1925 - 1999) fou una dibuixant i autora de còmics, contes i de nines retallables. Va ser una de les quatre primeres dones il·lustradores de gènere a l'estat espanyol als anys 40, amb altres pioneres com Pili Blasco o Rosa Galcerán. Va ser germana de la també il·lustradora Flores Bombón.

## Biografia

Durant el període de la dictadura de Franco, Bombó va ser autora portadista de Cuadernos para niñas, una col·lecció que pertanyia a l'editorial catalana de contes i còmics Ameller. Va il·lustrar també algunes de les caràtules més rellevants dels contes dels Germans Grimm i Charles Perrault, pertanyents a la col·lecció Historietas Gráficas Pilarín de la mateixa editorial.
Entre les seves obres més significatives i conegudes destaquen les dotze portades de Las Pericias de Luisín y Chiquita. Així mateix, com a autora prolífica, va dibuixar les nines retallables de les editorials Bruguera i Roma, sent a més, una de les creadores més destacades en aquest gènere.
Bombó, al costat d'altres dones il·lustradores de la seva època, va participar en algunes de les històries de les revistes infantils de Falange Espanyola de les JONS que portava per títol Flechas y Pelayos.

## Referències

* ↑ «MARTIN, Antonio. La historieta española: de 1900 a 1951. ARBOR Ciencia, Pensamiento y Cultura. CLXXXVII. 2011, p. 63 - 128».
* 1 2 «Enriqueta Bombón - Ficha de autor en Tebeosfera» (en castellà). www.tebeosfera.com. [Consulta: 23 abril 2018].
* 1 2 3 Cepriá, Félix; Adolfo Gracia, Silvia Sevilla, Félix López. «Enriqueta Bombón Espinet» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT). [Consulta: 19 abril 2024].
* ↑ «MARTÍN, Antonio: "Historia de la prensa española. Las revista infantiles Falangistas en la guerra de papel de la propaganda. España, 1936-1939", en Historieta o Cómic, Biografía de la narración gráfica en España editado por Alessandro Scarsella, Katiuscia Darici, Alice Favaro pp. 11-55».

## Bibliografia

* CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso 1873-2000. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
* RAMÍREZ, Juan Antonio. El "comic" femenino en España. Arte sub y anulación. Madrid: Editorial Cuadernos para el Diálogo, S. A. Colección Divulgación universitaria, Arte y literatura, número 78, 1975. Depósito Legal: M. 8.752 - 1975 ISBN 84-229-0177-3.