OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Telipteridàcies

Les telipteridàcies (Thelypteridaceae) són una família de falgueres de l'ordre Polypodiales, amb unes 900 espècies.

## Característiques

Són falgueres terrestres i, com a excepció, creixen a les roques. La majoria de les espècies són tropicals però també n'hi de clima temperat.

## Història natural

Tenen un rizoma reptant, les frondes són simples i pinnades a pinnades pinnatífides. Poden no tenir dimorfisme foliar (fulles fèrtils i infèrtils similars) o un lleuger dimorfisme.

## Classificació

Inicialment totes les falgueres de la família Thelypteridaceae es van incloure en el gènere Dryopteris de la família Dryopteridaceae, a causa de la seva forma de sorus. No obstant això, hi ha un gran nombre de diferències entre els grups, i aquestes plantes estan actualment segregades en la seva pròpia família.

## Referències

* 1 2 «Thelypteridaceae». Flora of North America.
* ↑ A. R. Smith, K. M. Pryer, E. Schuettpelz, P. Korall, H. Schneider, P. G. Wolf. 2006. "A classification for extant ferns". Taxon 55(3), 705-731 (pdf here)
* ↑ Nelson, Gil. The Ferns of Florida: A Reference and Field Guide (en anglès). Pineapple Press Inc, 2000, p. 61. ISBN 1561641979.
# Jieyang

Jieyang (xinès: 揭阳; pinyin: Jiēyáng) és una ciutat a nivell de prefectura a l'est de la província de Guangdong (Yuedong), a la República Popular de la Xina, part de la regió de Chaoshan. Limita amb Shantou a l'est, Chaozhou al nord-est, Meizhou al nord, Shanwei a l'oest i amb la mar de la Xina Meridional al sud. Segons el cens del 2010 la seva població era de 5.884.347 habitants.
És històricament important com a ciutat natal de molts xinesos d'ultramar al sud-est asiàtic. El min de Chaosan es parla principalment en aquesta regió. El dialecte hakka, però, té la seva presència limitada entre els hakka del comtat de Jiexi.

## Història

La dècada de 1930 va veure com nombrosos habitants de Jieyang emigraven a l'estranger. Un gran nombre de xinesos viuen al sud-est asiàtic i van mantenir els seus costums. Pontianak i Ketapang a Indonèsia, Johor Bahru a Malàisia, Singapur, Cambodja i Tailàndia tenen grans comunitats xineses d'ultramar amb origen a Jieyang; la República de Lintian, un dels molts kongsis de Borneo Occidental, va ser fundada per immigrants de Jieyang. L'any 1991 el govern central xinès va aprovar Jieyang com a ciutat a nivell de prefectura.

## Administració

La ciutat-prefectura de Jieyang administra cinc divisions a nivell de comtat, inclosos dos districtes, una ciutat a nivell de comtat (administrada en nom de la província) i dos comtats.
Mapa de Jieyang :
| Rongcheng Jiedong Comtat de Jiexi Comtat de Huilai Puning (ciutat) ||||||
| Nom | Xinès simplificat | Hanyu Pinyin | Població (2010 census) | Sup. (km²) | Densitat (/km²) |
| Districte de Rongcheng | 榕城区 | Róngchéng Qū | 741.674 | 182 | 4.098 |
| Dsitricte de Jiedong | 揭东区 | Jiēdōng Qū | 1.157.720 | 850 | 1.362 |
| Comtat de Jiexi | 揭西县 | Jiēxī Xiàn | 825.313 | 1.279 | 605 |
| Comtat de Huilai | 惠来县 | Huìlái Xiàn | 1.097.615 | 1.207 | 906 |
| Puning | 普宁市 | Pǔníng Shì | 2.054.703 | 1.620 | 1.291 |

## Referències

* ↑ «CHINA: Jiēyáng Shì (Guăngdōng)» (en anglès). [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ Hays, Jeffrey. «CHINESE IN SOUTHEAST ASIA | Facts and Details» (en anglès). [Consulta: 29 novembre 2021].
# Jigoro Kano

Jigoro Kano (japonès: 嘉納 治五郎) (Kōbe, 10 de desembre de 1860 - at sea, 4 de maig de 1938) fou un educador i esportista, fundador del judo japonès.
Estudiós de diversos estils de jiu jitsu, creà, el 1882, la seva escola, el Kodokan Judo, a partir d'aquells. Va aconseguir difondre la seva art marcial dins del sistema educatiu japonès, i va ser el primer a incorporar el sistema de graus kiu/dan a les arts marcials.
Les innovacions pedagògiques atribuïdes a Kanō inclouen l'ús de cinturons blancs i negres i la introducció del sistema de graus per mostrar la classificació relativa entre els membres d'un estil d'art marcial. Els lemes ben coneguts atribuïts a Kanō inclouen "Màxima eficàcia en un mínim esforç" (精力善用 seiryoku zen'yō) i "benestar mutu i benefici" (自他共栄 jita kyōei).
Fou educador, fent de director d'educació primària del Ministeri d'Educació (文部省, Monbushō) de 1898 a 1901, i president de l'Escola Normal Superior de Tòquio des de 1900 fins a 1920. Va tenir un paper clau en fer que el judo i el kendo formessin part dels programes de les escoles públiques japoneses dels anys 1910.
Va ser un pioner dels esports internacionals, i el primer membre asiàtic del Comitè Olímpic Internacional (COI), des de 1909 fins a 1938, representant oficialment el Japó en la majoria dels Jocs Olímpics celebrats entre 1912 i 1936; i fou el portaveu principal de la candidatura del Japó als Jocs Olímpics de 1940.
Els seus honors i condecoracions oficials inclouen el Primer Orde del Mèrit, el Gran Orde del Sol Naixent i el Tercer Grau Imperial. Kanō va ser inclòs com el primer membre del Saló de la Fama de la Federació Internacional de Judo (IJF) el 14 de maig de 1999.
Va morir en el viatge de retorn al seu país de la reunió en què s'havia estat discutint la possibilitat que els jocs olímpics de 1940 es fessin a Tòquio.

## Referències

* ↑ «Kano, Jigoro | Portraits of Modern Japanese Historical Figures» (en anglès). [Consulta: 28 octubre 2021].
* 1 2 Strictly speaking, the name was Tokyo Normal School from 1901 until 1903, and Tokyo Higher Normal School from 1903 to 1924. Tokyo Higher Normal School is today viewed as an ancestor of the Institute of Health and Sport Sciences at University of Tsukuba. See the Institute of Health and Sport Science's web site Arxivat 29 September 2007 a Wayback Machine.
# Polypodium

Polypodium és un gènere de falgueres de la família Polypodiaceae que compta amb 75-100 espècies àmpliament distribuïdes a tot el món, per bé que la major diversitat es troba als tròpics.
El nom deriva de l'antic grec poly (πολύ) "molts" + podion (πόδιον) "peuets", basat en el fet que el rizoma sembla un peu.
Algunes espècies es poden hibridar. Unes quantes espècies abans incloses dins d'aquest gènere han estat ubicades recentment a altres gènere com Campyloneurum, Cyathea, Microgramma, Nephrolepis, Neurodium, Pecluma, Phlebodium, i Pleopeltis.
Algunes espècies (∗) són presents als Països Catalans.
* Polypodium abitaguae
* Polypodium alfredii
* Polypodium amorphum Suksdorf –
* Polypodium appalachianum Haufler & Windham Polypodium argyrolepis
* Polypodium asterolepis Baker
* Polypodium billardieri
* Polypodium californicum Kaulf.
* Polypodium calirhiza
* Polypodium cambricum L. = P. australe Fée) ∗
* Polypodium chionolepis
* Polypodium crassifolium
* Polypodium decumanum –
* Polypodium excavatum Roxb.
* Polypodium exiguum
* Polypodium feei (Bory) Mett.
* Polypodium × font-queri (P. cambricum × P. vulgare)
* Polypodium formosanum Baker -
* Polypodium furfuraceum Schltdl. & Cham.
* Polypodium glycyrrhiza D.C.Eaton –
* Polypodium hesperium Maxon –
* Polypodium incanum
* Polypodium × incognitum
* Polypodium interjectum Shivas ∗
* Polypodium latissimum
* Polypodium lepidopteris (Langsd. & Fisch.) Kunze
* Polypodium lonchitis –
* Polypodium macaronesicum Bobrov
* Polypodium × mantoniae (P. interjectum × P. vulgare)
* Polypodium mindense
* Polypodium mixtum
* Polypodium nigrescens Blume
* Polypodium nipponicum
* Polypodium percussum
* Polypodium phymatodes L.
* Polypodium piligerum
* Polypodium pycnocarpum C.Chr.
* Polypodium quitense
* Polypodium rimbachii
* Polypodium × rothmaleri (P. cambricum × P. interjectum)
* Polypodium saximontanum Windham
* Polypodium scouleri Hooker & Greville –
* Polypodium scutulatum
* Polypodium segregatum
* Polypodium sibiricum Sipliv. –
* Polypodium triseriale Swartz
* Polypodium virginianum L.
* Polypodium vulgare ∗ amb dues subespècies: P. vulgare ssp. serrulatum i P. vulgare ssp. pronodes
* Polypodium billardieri
* Polypodium formosanum cv. 'Cristatum'
* Polypodium nipponicum
* Polypodium percussum
* Polypodium crassifolium, sorus

## Referències

* ↑ Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Ed. Barcino. Barcelona, 1984. ISBN 9788472265974.

## Bibliografia

* Haufler, Christopher H.; Windham, Michael D.; Lang, Frank A. & Whitmore, S.A. 2. Polypodium Linnaeus. In: Flora of North America North of Mexico, Vol. 2 (Pteridophytes and Gymnosperms): 315-323. (1993): ISBN 0195082427
* Hyde, H.A.; Wade, A.E. & Harrison, S.G. (1978): Welsh Ferns. National Museum of Wales.
* Royal Botanic Garden Edinburgh (RBGE) Polypodium species list (2007): Digital Flora Europaea
* Departament d'Agricultura dels Estats Units (USDA) Polypodium Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.(2007a): Germplasm Resources Information Network
# Car (fill de Foroneu)

Car (en grec antic: Κάρ 'Kár') era fill de Foroneu i va ser rei de Mègara. L'acròpolis de la ciutat s'anomenava Caria, derivada del nom d'aquest rei. La tradició el fa el fundador de Mègara.
En temps de Car, a Mègara es van construir diversos santuaris dedicats a Demèter, i es va fundar el culte a aquesta deessa. Els seus habitants, al segle ii explicaven que el nom de la ciutat venia de μέγαρον ('mégaron') la sala o habitació principal d'una casa.
Dotze generacions després de Car, Mègara va ser conquerida per Lèlex, fill de Posidó, que va arribar a la ciutat des d'Egipte.

## Referències

* 1 2 3 4 Pausànias. Descripció de Grècia, I, 39, 5-6; 40, 6
* ↑ Pirenne-Delforge, Vinciane. L'Aphrodite grecque : contribution à l'étude de ses cultes et de sa personnalité dans le panthéon archaïque et classique. Lieja: Universitat de Lieja, 1994, p. 83-85.
# Herba del pobre home

La gracíola, herba del pobre home, herba del pobre (Gratiola officinalis), és una planta amb flors de la família de les plantaginàcies.

## Distribució i hàbitat

Aquesta planta és nadiua de les zones temperades d'Europa. Manca a Escandinàvia i les Illes Britàniques.
Es troba en terrenys alterats a la vora d'estanys, aiguamolls i corrents d'aigua, en prats humits, jonqueres i en bassals o basses d'assecament intermitent o estacional. Tot i que sovint creix en ambients ruderals, l'herba del pobre home es considera una espècie amenaçada en els seus hàbitats naturals.

## Descripció

És una herba perenne, hemicriptòfita i rizomatosa. Creix fins a una alçada d'entre 20 i 50 cm. Prefereix sòls silícics (calcaris). Les fulles són fosques, oposades, lanceolades i dentades a la part terminal.
L'herba del pobre home floreix de juny a octubre. Les flors són solitàries i blanques, amb matisos groguencs i porpres. Es troben a l'axil·la de la planta. El fruit és en càpsula.
Es cultiva també com a planta ornamental. Se'n poden plantar esqueixos, dividir les mates o fer germinar les llavors.

## Usos medicinals

El nom que duu aquesta planta prové dels productes medicinals extrets del seu rizoma. Aquests es feien servir en la medicina herbal casolana en el passat per tractar mals que es consideraven malediccions, com l'epilèpsia i malalties mentals. Actua com a vomitiu, purgant i vermífug molt eficaç i potser massa violent. Tot i que era molt apreciada en el passat com a planta medicinal l'herba del pobre home és una espècie molt tòxica que ha produït enverinaments mortals en alguns casos. Totes les parts de la planta són verinoses i avui ja no s'utilitza a causa de l'elevat perill d'enverinament. Es fa servir, però, en la farmacopea homeopàtica en dosis ínfimes.
Antigament hom deia que la Verge Maria va donar aquesta herba a un pobre home malalt, commoguda per la seva desesperació. El nom Gratiola prové del llatí gratia, en referència a la gràcia o misericòrdia de la Mare de Déu.

## Referències

* ↑ gracíola, Diccionari de la llengua catalana de l'IEC
* ↑ Gratiola officinalis Arxivat 2007-08-13 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Flora de les Gavarres
* ↑ Ricard Morant, Llenguatge i cultura, Universitat de València
* ↑ Gratiola officinalis L. - Hedge Hyssop (anglès)
* ↑ C. Käsermann, Gratiola officinalis L. – Gnadenkraut – Scrophulaiaceae, Merkblätter Artenschutz – Blütenpflanzen und Farne (alemany)

## Enllaços externs

* La gracíola. Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine.
# Economia des Illes Marshall

L'ajuda del dels Estats Units és la principal font de recursos des Illes Marshall. Entre el 1986 i el 2002, les illes van rebre més d'1 mil milions de dòlars del govern nord-americà. El govern del país és la principal principal font d'ocupacions: gairebé 46% de la població activa treballen per a ell.
L'agricultura es troba concentrada en petites propietats. La petita indústria es concentra en la producció d'artesanies, processament de tonyina i copra. El turisme, que és una de les principals esperances de millora de la renda nacional, empra actualment menys del 10% de la població.
Degut a la Crisi financera global del 2007-2012, el govern va declarar l'estat d'emergència econòmica el 3 de juliol de 2008 i novament el 4 d'agost de 2008 pels increments de preus en energia i alimentació.

## Referències

* 1 2 3 http://globaledge.msu.edu/countryInsights/statistics.asp?countryID=157&regionID=6%5BEnllaç+no+actiu%5D
* 1 2 3 «CIA The World Factbook». Arxivat de l'original el 2010-07-11. [Consulta: 14 agost 2009].
* 1 2 Permanent Mission of the Republic of the Marshall Islands to the United Nations. Republic of the Marshall Islands: Views regarding the Possible Security Implications of Climate Change (en anglès), juliol 2009, p. 3 [Consulta: 26 agost 2021].
# Jin Jue a la millor actriu

El Jin Jue a la millor actriu (金爵奖最佳女演员, en anglès Golden Goblet Award for Best Actress) és un premi atorgat a les actrius de la categoria principal de competició al Festival Internacional de Cinema de Xangai.

## Guanyadors

| Any | Pel·lícula | Actriu |
| 1993 | Sopyonje | Jung-hae Oh |
| 1995 | Red Cherry | Guo Keyu |
| 1996 | Sur un air de mambo | Catherine Jacob |
| 1997 | Settlement | Pan Yu |
| 1999 | Genghis Khan | Ai Liya |
| 2001 | Pieniądze to nie wszystko | Stanisława Celińska |
| 2001 | The Full Moon | Peng Yu |
| 2002 | Life Show | Tao Hong |
| 2003 | No concedit | |
| 2004 | Shanghai Story | Josephine Koo |
| 2005 | A Time to Love | Zhao Wei |
| 2006 | Dennis van Rita | Els Dottermans |
| 2007 | Frei nach Plan | Corinna Harfouch, Dagmar Manzel, Kirsten Block, Christine Schorn |
| 2008 | Václav | Emília Vášáryová |
| 2009 | Kærestesorger | Simone Tang |
| 2010 | Baciami ancora | Vittoria Puccini |
| 2011 | Folk Songs Singing | Lü Xingchen |
| 2012 | El sueño de Lú | Úrsula Pruneda |
| 2013 | Unbeatable | Crystal Lee |
| 2014 | Mikra Anglia | Pinelopi Tsilika |
| 2015 | Kätilö | Krista Kosonen |
| 2016 | Danchi | Naomi Fujiyama |
| 2017 | Yellow | Sareh Bayat |
| 2018 | Tadoussac | Isabelle Blais |
| 2019 | Inhale-Exhale | Salome Demuria |
| 2021 | Amateurs | Marzena Gajewska |
| 2023 | 658km, Yoko no Tabi | Rinko Kikuchi |

## Referències

* ↑ 组图：第8届上海国际电影节赵薇获得最佳女演员 Sina.com Jun 19, 2005
* ↑ 详讯：《爱之伤痕》主演西蒙那-唐获金爵奖影后 Sina.com Jun 21, 2009
* ↑ 详讯：普鲁内达凭《悲伤成梦》获最佳女演员 Sina.com Jun 24, 2012
* ↑ 第16届上海国际电影节落幕 李馨巧成最年轻影后 Xinhuanet.com Jun 23, 2013
* ↑ 第17届上海国际电影节闭幕 《小英格兰》揽三座金爵 Arxivat 2016-03-09 a Wayback Machine. Cri.cn Jun 23, 2014
* ↑ 《助产士》克丽丝塔·科索恩获影后：我很开心 163.com Jun 21, 2015
* ↑ Golden Goblet Award Winners of the 19th Shanghai International Film Festival Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine. SIFF.com Jul 4, 2016
* ↑ 第20届上海国际电影节：金爵奖揭晓 菲律宾影片获最佳 CCTV July 26, 2017
* ↑ 上海国际电影节“金爵奖”全名单出炉 《再别天堂》获最佳影片 China Daily July 24, 2018
# Reglament

El reglament és una norma jurídica de caràcter general dictada per una administració pública. El seu rang en l'ordre jeràrquic és immediatament inferior a la llei, i generalment la desenvolupa i emana d'aquesta.
Els reglaments són font de dret essencial per a l'administració pública, però també provenen d'ella. En aquest sentit tenen un doble vessant: Per la seva procedència són un producte de l'administració sotmesos al principi de legalitat i susceptibles de ser fiscalitzats per la jurisdicció contenciosa administrativa, però pel seu contingut són normes de dret objectiu i, per tant, s'integren en l'anomenat bloc de la legalitat que s'imposa a l'administració pública en la seva actuació. Són redactats, tradicionalment pel poder executiu, encara que els ordenaments jurídics actuals reconeixen potestat reglamentària a altres òrgans de l'Estat (com ara les cambres legislatives per a l'exercici de les funcions que li són pròpies).
Per tant, segons la majoria de la doctrina, es tracta d'una de les fonts del dret, formant ja part de l'ordenament jurídic. La titularitat de la potestat reglamentària ve recollida en les constitucions.

## Classificació

Els reglaments es poden classificar en:
* estatals o no estatals, en funció de quina administració territorial els dicta.
* executius (reglaments secundum legem): que són aquells que desenvolupen una norma legal ja existent.
* independents(reglaments praeter legem): que són els que, encara no existint una norma legal, regulen una activitat que mereix atenció jurídica.
* necessitat (reglaments contra legem): és a dir, aquells dictats com a conseqüència d'un estat extraordinari per al qual es necessiten disposicions ràpides.
Típicament a Espanya els reglaments són publicats en diari oficial en forma de Reial Decret del President del Govern, Reial Decret del Consell de Ministres, ordre ministerial o, a Catalunya, ordres d'una conselleria. En l'àmbit local, les ordenances municipals tenen el mateix rang que un reglament. De totes maneres, la llei 50/1997 de 27 de novembre del Govern, en el seu article 23.3, especifica la jerarquia entre reglaments situant per sobre aquells que provenen del president o del Consell de ministres i restant per sota les ordres ministerials.

## Vegeu també

* Norma no escrita
* Silenci administratiu
* Reglament de l'Administració de la Generalitat de Catalunya

## Referències

* ↑ Fernandez, E i Cols.(2010)Cossos Especials A i B. Barcelona:Adams.
* ↑ Llei 50/1997, de 27 de novembre, del Govern.
# Solífugs

Els solífugs (Solifugae) constitueixen un ordre d'aràcnids que conté unes 1.100 espècies descrites repartides en uns 153 gèneres. Solen ser depredadors nocturns i són especialment abundants en climes àrids. Malgrat el seu aspecte amenaçador, no tenen verí i, per tant, són inofensius. També són anomenats en alguns llocs "escorpins del vent", "aranyes del sol" o, a Panamà, "aranyes camell".

## Característiques

De la mateixa manera que les aranyes, el cos dels solífugs té dos tagmes, un opistosoma (abdomen) darrere el prosoma (que és, en efecte, la combinació del cap amb el tòrax). A l'extrem anterior, el prosoma presenta dos quelícers que, en moltes espècies, són conspícuament grans. Els quelícers serveixen com a mandíbules i en moltes espècies també s'utilitzen per a l'estridulació. A diferència dels escorpins, els solífugs no tenen un tercer tagma que formi una «cua».

## Història natural

La majoria d'espècies de solífugs viuen a climes àrids i s'alimenten de manera oportunista d'artròpodes i altres petits animals que viuen a terra. L'espècie més grossa arriba a mesurar 12–15 cm, incloent les potes. Hi ha nombroses llegendes urbanes que exageren la mida i la velocitat dels solífugs, i la seva perillositat pels humans, que és insignificant.

## Taxonomia

Hi ha unes 1.100 espècies catalogades, repartides en 12 famílies:
* Família Ammotrechidae, 83 espècies de Sud-amèrica i Mesoamèrica.
* Família Ceromidae, 20 espècies d'Àfrica meridional.
* Família Daesiidae, 177 espècies del Con Sud, Àfrica i el Sud-oest d'Àsia. També del sud de Europa. Gluvia dorsalis , l'única espècie ibèrica, s'enquadra aquí.
* Família Eremobatidae, 187 espècies del Sud-oest de l'Amèrica del Nord.
* Família Galeodidae, 200 espècies d'Àfrica i l'oest àrid d'Àsia.
* Família Gylippidae, 25 espècies del Sud-oest d'Àsia i Àfrica meridional.
* Família Hexisopodidae, 25 espècies de l'Àfrica meridional.
* Família Karschiidae, 40 espècies d'Àfrica septentrional, Orient Mitjà i Àsia central.
* Família Melanoblossidae, 15 espècies en Sud-àfrica i Namíbia i una a Indonèsia i el Vietnam.
* Família Mummuciidae, 18 espècies de Sud-amèrica.
* Família Rhagodidae, 98 espècies de Medi Orient fins a l'Índia i Àfrica septentrional i oriental.
* Família Solpugidae, 23 espècies, totes africanes.

## Referències

* ↑ Zhang, Z. Q. (2011). Phylum Arthropoda von Siebold, 1848. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.), Animal Biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa, 3148, 99-103.
* ↑ «Phylogeny/Taxonomy» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-09-05. [Consulta: 29 desembre 2016].
# Jo soc el Pare Noel

Jo soc el Pare Noel (títol original en italià, Io sono Babbo Natale) és una pel·lícula italiana del 2021 escrita i dirigida per Edoardo Falcone. S'ha doblat al valencià per a À Punt.
És protagonitzada per Marco Giallini i Gigi Proietti; va ser l'última interpretació de Proietti, que va morir un any abans de l'estrena de la pel·lícula.
El rodatge de la pel·lícula va començar a Roma el gener de 2020. El primer tràiler es va publicar el 4 d'octubre de 2021.
Es va exhibir a la Festa del Cinema di Roma de 2021 el 13 d'octubre de 2021. La pel·lícula es va estrenar el 3 de novembre de 2021, un any i un dia després de la mort de Gigi Proietti. El 24 de desembre de 2022, es va emetre per primera vegada en directe al canal Rai 1.

## Referències

* 1 2 «Jo soc el Pare Noel». À Punt, 23-12-2023. [Consulta: 28 desembre 2023].
* ↑ «L'ultimo regalo di Gigi Proietti al pubblico: ecco il film in cui è "Babbo Natale"» (en italià), 24-06-2020. [Consulta: 20 desembre 2023].
* ↑ «Gigi Proietti, l'ultimo regalo prima di morire: il film "Io sono Babbo Natale". Ecco quando uscirà al cinema» (en italià), 04-11-2020. [Consulta: 20 desembre 2023].
* ↑ Valentina Venturi. «Marco Giallini e Gigi Proietti sul set di "Io sono Babbo Natale"», 11 febrer 2020.
* ↑ «Io Sono Babbo Natale: nuove clip e tutte le anticipazioni sul film con Gigi Proietti e Marco Giallini», 28 ottobre 2021.
* ↑ Leombruni, Lucrezia. «Alla Festa del Cinema di Roma l’ultimo film con Gigi Proietti, versione Babbo Natale» (en italià), 06-10-2021. [Consulta: 20 desembre 2023].
* ↑ «Festa di Roma: preapertura con il Babbo Natale di Gigi Proietti» (en italià). [Consulta: 20 desembre 2023].
* ↑ Elisabetta Bartucca. «Io sono Babbo Natale, Giallini: "Proietti è stato come un padre. Un privilegio lavorare con lui"», 06-11-2021.
* ↑ Raffaele Di Santo. «Io sono Babbo Natale: cast, trama e trailer del film con Proietti in prima tv su Rai 1» (en italià), 21-12-2022.
# Joan-Andreu Rocha Scarpetta

Joan-Andreu Rocha Scarpetta (Bogotà, Colòmbia, 1965) és degà de la Facultat de Treball Social i Educació Social Pere Tarrés des del 2017 i forma part del Consell Assessor per a la Diversitat Religiosa de la Generalitat de Catalunya.
Doctor en ciències de la comunicació per la Universitat Abat Oliba CEU de Barcelona i en història de les religions per la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma, va ser vicedegà de periodisme de la Universitat Abat Oliba. Ha centrat la investigació en els processos comunicatius de les relacions interreligioses, els mitjans de comunicació i les religions i el periodisme religiós.
És també el coordinador del projecte Fons Filmogràfic de les Religions de la Direcció General d'Afers Religiosos de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Joan-Andreu Rocha Scapetta, nuevo decano Facultad Educación Social URLL» (en castellà). La Vanguardia, 01-02-2017. [Consulta: 31 maig 2024].
* 1 2 «Consell Assessor per a la Diversitat Religiosa». Gencat. [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ Press, Europa. «Una tesis analiza la percepción de cristianismo, judaísmo e Islam de los medios», 26-10-2016. [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ gloria.barrete. «Rocha: “Vaig ser molt afortunat de formar-me en un context intercultural”», 21-04-2019. [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ Bedoya, Juan G. «Y el hombre creó el cine» (en castellà). El País [Madrid], 19-04-2017. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Rocha: “Vaig ser molt afortunat de formar-me en un context intercultural”. Departament de Justícia». Gencat, 22-07-2019. Arxivat de l'original el 2019-07-22. [Consulta: 31 maig 2024].