OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Andreas Knebel

Andreas Knebel (Sangerhausen, 21 de juny de 1960) és un atleta alemany, ja retirat, especialista en curses de velocitat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on va guanyar la medalla de plata en la prova del 4×400 metres del programa d'atletisme. Formà equip amb Klaus Thiele, Frank Schaffer i Volker Beck.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat d'Europa d'atletisme de 1982 i una d'or al Campionat d'Europa en pista coberta de 1981, ambdues en els 400 metres. A nivell nacional es proclamà campió de la RDA en els 400 metres el 1981 i 1982, en els 400 metres en pista coberta el 1981 i 1984, i en el 4x400 metres de 1981 i 1985.

## Millors marques

* 100 metres. 10.40" (1983)
* 200 metres. 20.88" (1982)
* 400 metres. 45.29" (1982)

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Klaus Thiele». [Consulta: 7 juliol 2024].
* ↑ «Andreas KNEBEL | Profile | World Athletics». [Consulta: 7 juliol 2024].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 7 juliol 2024].
# Andres Bargere

Andrés Bargere, tot i que no se sap amb certesa, algunes fonts consideren que va néixer a Itàlia, però, per contra, altres consideren que procedeix de Brussel·les. Se'l pot conèixer pels noms: Andreu o Andrés, i per diferents cognoms: Bergero, Bargero, Bergueró, entre moltes altres variacions.
Fou un organista que va estar present entre l'any 1691 i l'any 1712. Tot i nasquera, va residir a Barcelona, on l'any 1692 es va casar.

## Organista

Conegut pels seus treballs organístics treballà en dotze òrgans diferents. El primer fabricat per la seva pròpia mà (1865) va ser el de l'església parroquial de Torregrossa (Pla d'Urgell). Se sap de la coneixença d'aquest òrgan gràcies a dos documents sense datar que expliquen característiques d'aquest òrgan. El primer document, redactata a mà, se li troba tres grafies diferents. I en el segon document, es fa referència a un altre organista, Magí Garriga.
Com orguener es troba present en diverses basíliques, parròquies, esglèsies... Sobretot s'encarrega de construir o reformar òrgans i alguns dels seus complements. Un dels seus primer trebals es troba creant els orgues de l'església de Santa María del Mar de Barcelona (1691). Es té constància que entre el 1689-1692 treballa en l'òrgan de Vilafranca del Penedès, on fabrica una nova cadiera. L'any 1898, situat a l'església de Santa Maria de l'Alba (Tàrrega), afegeix nous registres a l'òrgan d'aquest església, li reforma la cadireta i comença a treballar en l'orguenet portàtil. Entre l'any 1696-1701, Bargere, se'l troba en la construcció d'un nou instrument a la parròquia de Sant Andreu de la Selva del Camp, al mateix temps que treballant en el de Tortosa. En els seus últims anys col·labora amb el tallista Joan Cases, però, tot i així, aquests no ha estat el seu últim treball. Com a darrera referència se'l situa en les terres valencianes: en la Catedral de València (1703), en l'església de Sant Martí (1705), i de nou a l'església de Sant Joan del Mercat (1712).

## Referències

* 1 2 3 4 Salisi i Clos, Josep Maria «L'orgue de l'Església Parroqual de l'Assumpció de Torregrossa: l'obra incipient de l'orguener Andreu Bergero (1685)». Centre de recerques del Pla d'Urgell, 2019, pàg. 123-132.
* ↑ María., Madurell, José. Documentos para la Historia de maestros de capilla, organistas, órganos, organeros, músicos e instrumentos : (siglos XIV-XVIII). [Instituto Español de Musicología], 1949.
* ↑ 1887-1977., Baldelló, Francesc,. La música en la Basilica Parroquial de Santa MAria del Mar, de Barcelona. (Notas Históricas). [ ], 1963.
# Andrés Mazali

Andrés Mazali (22 de juliol de 1902 - 30 d'octubre de 1975), anomenat El Buzo, fou un futbolista uruguaià que jugava de porter.
Jugà tota la seva carrera al Nacional de Montevideo. Guanyà cinc campionats uruguaians, tres d'ells consecutius entre 1922 i 1924.
Fou el porter titular de la selecció uruguaiana que guanyà dues medalles olímpiques a París 1924 i Amsterdam 1928. També guanyà tres Copes Amèrica, el 1923, 1924 i 1926.
A més del futbol, Mazali també destacà en altres esports. En atletisme fou campió sud-americà de 400 metres tanques el 1920 a Xile. També fou durant sis anys jugador de basquetbol del Club Atlético Olimpia, on fou campió de lliga el 1923.

## Palmarès

* Campionat uruguaià de futbol: 5
** 1919, 1920, 1922, 1923, 1924
* Jocs Olímpics d'Estiu: 2
** 1924, 1928
* Copes Amèrica: 3
** 1923, 1924, 1926

## Referències

* ↑ «Andrés Mazali». Asociación Uruguaya de Fútbol. [Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ FIFA.com. «Ficha de Andrés Mazali». Arxivat de l'original el 2008-10-11. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «Uruguay - List of Final Tables 1900-2000». RSSSF. Arxivat de l'original el 2007-05-16.
* 1 2 «Olympedia – Andrés Mazali». [Consulta: 18 setembre 2024].
* ↑ «Club Nacional de Football» (en anglès). [Consulta: 18 setembre 2024].
* ↑ Tapounet, Rafa. «Andrés Mazali: el portero calavera» (en castellà), 20-06-2018. [Consulta: 18 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Andrés Mazali a NationalFootballTeams.com (anglès)
# Anell E

L'anell E de Saturn s'estén des de 180.000 km als 480.000 km del centre de Saturn. Té, per tant, una amplària de 300.000 km. Pel seu interior a 237.948 km del centre de Saturn viatja el satèl·lit Encèladus.
Es troba més enllà del límit de Roche de Saturn.
La regió que rodeja al pol sud d'Encèladus està coberta de fractures tectòniques i crestes. Aquesta regió és molt jove, ja que no es veu cap cràter. Per estes fractures escapa vapor d'aigua que forma una atmosfera en el satèl·lit.
Instruments de la sonda Cassini han revelat l'existència d'una atmosfera en Encèladus. Atès que les molècules posseeixen una velocitat més alta que la de fuga, es pensa que l'atmosfera d'Encèladus s'escapa permanentment a l'espai i al mateix temps es restaura a través de l'activitat geològica. L'atmosfera d'Encèladus està composta majoritàriament per aigua (aproximadament 65%). Les partícules que escapen de l'atmosfera d'Encèladus són la principal font de l'Anell E que està en l'òrbita del satèl·lit i té una amplària de 180.000 km.

## Referències

* 1 2 «Rings - NASA Science» (en anglès). [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ Hanslmeier, Arnold. Bentham Science Publishers. Astrobiology (en anglès), 2013, p. IV-214. OCLC 847619305. , p. 72 lire en ligne Plantilla:Html (consulté le 23 novembre 2014)]
* 1 2 Hillier, John K.; Green, S.F.; McBride, N. «The composition of Saturn's E ring» (en anglès). Royal Astronomical Society - Oxford Academic, 02-05-2007. [Consulta: 16 desembre 2023].

## Vegeu també

* Anells de Saturn
* Anells de planetes
* Encèlad
# Angelina Colubret i March

Angelina Colubret i March (Badalona, 10 de novembre de 1910 - Torroella de Montgrí, 23 de gener de 1998) va ser una mestra i propagandista política catalana.
Era filla de Miquel Colubret i Payet, guàrdia municipal, i Teresa March i Lloveras, llevadora. Va obtenir el títol de professora de primera ensenyança el 1929, amb plaça fixa a l'Escola Municipal del Guinardó des de l'any 1932, vinculada als principis renovadors de l'Escola Nova. Va exercir de mestra fins al final de la Guerra Civil espanyola, moment en què va ser detinguda i condemnada a no poder exercir la seva feina.
En l'àmbit polític va començar a escriure el 1931 al setmanari Lluita, portaveu d'Esquerra Catalana Federal a Badalona i a La Humanitat. Durant la Segona República Espanyola va participar en diferents mítings en què el feminisme, l'educació de les dones i el seu paper a la societat centrava en gran part les seves intervencions. Al primer congrés ordinari d'Esquerra Republicana (1932) va ser la secretària de la Ponència d'Ensenyament.
A l'inici de la Guerra Civil treballava al Grup Escolar Ignasi Iglésias de Barcelona i, després de diferents trasllats, a començaments de l'any 1939 exercia a la Colònia Escolar Permanent de l'Ajuntament de Barcelona a Berga. Durant les vacances escolars, s'incorporà com a infermera voluntària al vaixell hospital "Marqués de Comillas", en l'expedició republicana contra els sublevats de Mallorca.
Després de la seva detenció i judici, al setembre de 1939, fou inhabilitada per exercir qualsevol càrrec i no va ser rehabilitada fins al començament de la demòcràcia.

## Referències

* 1 2 3 4 Albaladejo i Blanco, Jordi. «Biografia Angelina Colubret i March». Memoriaesquerra.cat. [Consulta: 10 agost 2024].
* 1 2 3 «Angelina Colubret». Fundació Josep Irla. [Consulta: 20 març 2015].
* 1 2 «Angelina Colubret. L'herència del silenci». Club de lectura: Biblioteca de Caldes. [Consulta: 20 març 2015].
# Missió panda a l'Àfrica

Missió panda a l'Àfrica (títol original en neerlandès, Pandabeer in Afrika) és una pel·lícula d'animació d'aventures del 2024 dirigida per Richard Claus i Karsten Kiilerich, que van coescriure la història amb Rob Sprackling. La pel·lícula és una coproducció internacional entre Dinamarca, els Països Baixos, França, Alemanya i Estònia i segueix un cadell de panda que viatja a l'Àfrica per rescatar el seu amic drac que ha estat segrestat. La pel·lícula es va estrenar per primera vegada a Alemanya al Mercat del Cinema Europeu durant una projecció al CinemaxX de Berlín el 15 de febrer. Va arribar als cinemes de França el 7 d'agost i als Països Baixos el 16 d'octubre. S'ha doblat al català.
Una crítica a Le Figaro elogiava l'esperit alegre de la pel·lícula. Télérama la va trobar previsible. Una ressenya agredolça de Le Monde va assenyalar que tots els personatges parlaven molt.

## Referències

* ↑ «Panda Bear in Africa». Cinema Management Group, 15-07-2023.
* ↑ Claus, Richard; Kiilerich, Karsten (2024-08-07). Petit Panda en Afriquefr. Le Pacte.
* ↑ «Missió panda a l'Àfrica». ésAdir. [Consulta: 13 març 2025].
* ↑ «Notre critique de Petit Panda en Afrique: les routes de la joie» (en francès). Le Figaro, 06-08-2024. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «"Petit Panda en Afrique" : savane sans surprise» (en francès). www.telerama.fr, 07-08-2024. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «« Petit Panda en Afrique » : un jeune ours en images animées tout en rondeur soyeuse» (en francès). , 07-08-2024.

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Anna Campillo Arrebola

Anna Campillo Arrebola (Mollet del Vallès, 1 de maig de 1968 - 4 de juliol de 2023) va ser una poeta catalana.
Es va llicenciar en Filologia Anglogermànica a la Universitat Autònoma de Barcelona, on més endavant treballaria com a professora associada. Durant la formació va passar també per la Universitat de Manchester.
Fora de la creació literària, es dedicava professionalment a la docència a les etapes de secundària i batxillerat, concretament a l'Escola Sant Gervasi Cooperativa. Hi ensenyava anglès i alemany.
Va participar en projectes com l'antologia Poesia anglesa i nord-americana contemporània, publicada per Edicions 62 l'any 1994, i va debutar com a autora el 2022 a través de l'Editorial Trípode amb el poemari Trencadissa. Poc després, va guanyar el 38è Premi Miquel Martí i Pol de Poesia per l'obra Udol i llop. Tanmateix, el 5 de juliol del 2023 va morir sobtadament a causa d'un tumor cerebral. S'espera que la Fundació Miquel Martí i Pol i l'editorial Pagès Editors publiquin pròximament Udol i llop com a obra pòstuma de l'autora, amb el vistiplau de la família.
A més del guardó esmentat, també va vèncer en el 13è Certamen Literari de Relat Breu de Santa Eulàlia de Ronçana amb Sang i foc i va resultar finalista en el Premi de Poesia Pare Miret.
Pel que fa a l'estil literari, feia servir el vers lliure i una escriptura autodefinida com a sensorial.

## Obra

* Trencadissa (Editorial Trípode, 2022)
* Udol i llop (Pagès Editors, TBA)

## Referències

* 1 2 «S'ha mort la poetessa Anna Campillo». VilaWeb, 05-07-2023. [Consulta: 6 juliol 2023].
* 1 2 «Anna Campillo: “Quan quelcom t’apassiona de veritat, hi busques temps”». RED Report, 13-01-2023. Arxivat de l'original el 7 de juliol 2023. [Consulta: 6 juliol 2023].
* 1 2 «Mor la poeta Anna Campillo, guanyadora de la 38a edició del premi Miquel Martí i Pol». El Periódico, 05-07-2023. [Consulta: 6 juliol 2023].
* 1 2 3 4 «Anna Campillo, professora i poetessa». El Punt Avui, 05-07-2023. [Consulta: 6 juliol 2023].
* ↑ Piccini, Maria. «Mor massa jove la poeta catalana Anna Campillo». Catalunya Diari, 05-07-2023. [Consulta: 6 juliol 2023].
# Anna Fontcuberta i Morral

Anna Fontcuberta i Morral (Caldes de Montbui, 5 de maig de 1975) és la presidenta de l'École Polytechnique Fédérale de Lausanne (EPFL), a Suïssa. És una física i científica de materials d'origen català i suís, especialitzada en física de la matèria condensada, cap del Laboratori de Materials Semiconductors de l'EPFL de Lausana.
Les seves activitats de recerca se centren en enginyeria de nanoestructures semiconductores, en particular de nanofils i en aplicacions fotovoltaiques. Després de llicenciar-se en Física a la Universitat de Barcelona el 1997, feu el màster (1998) i doctorat (2001) a l'École Polytechnique (Palaiseau, França) sota el títol "Study of polymorphous silicon: growth mechanisms, optical and structural properties. Application to Solar Cells and Thin Film Transistors". Va fer una estada postdoctoral d'un any al California Institute of Technology, va obtenir una plaça permanent al CNRS basada a l'École Polytechnique el 2003, i una plaça de professora ajudant a l'EPFL el 2008. Del 2005-2010 va ser cap d'un projecte "Marie Curie Excellence" a l'Institut Walter Schottky de la Technische Universität München, i des del 2014 és professora agregada a l'Institut des Matériaux de l'EPFL. El 2015 va rebre la distinció Emmy Noether de la Societat Europea de Física. De 2012 a 2015, Fontcuberta exercí de vicepresidenta de l’associació de cures infantils de la Universitat de Lausana (EPFL); membre de la Fundació Nacional de Ciència de Suïssa (SNSF) des de 2015 i de la junta directiva des de 2020; i així mateix també forma part de la junta directiva de la fundació WISH, centrada a promoure la presència de les dones en el món de la ciència.
Està previst que l'1 de gener de 2025 sigui la propera presidenta de l'EPFL, en substitució de Martin Vetterli, convertint-se així en la primera dona en presidir aquesta institució.

## Referències

* 1 2 Barnils, Andreu. «Anna Fontcuberta: "Vull dir a la gent jove que no tinguin por"». VilaWeb, 04-04-2024. [Consulta: 5 abril 2024].
* ↑ «PROF. ANNA FONTCUBERTA I MORRAL CURRICULUM VITAE» (en anglès). Ecole Polytechnique Fédérale de Lausanne. [Consulta: 5 abril 2024].
* ↑ «LMSC (EPFL)» (en anglès). [Consulta: novembre 2015].
* ↑ «Anna Fontcuberta: Biography and current work» (en anglès). [Consulta: novembre 2015].
* ↑ «Prof. PhD Anna Fontcuberta i Morral» (en anglès). AcademiaNet. [Consulta: novembre 2015].
* ↑ «2015 EPS Emmy Noether Distinction for Anna Fontcuberta i Morral» (en anglès). EPS, 2015. [Consulta: novembre 2015].
* ↑ Redacció. «Anna Fontcuberta i Morral, primera dona presidenta de l’Institut Federal de Tecnologia de Suïssa». Metadata, 28-03-2024. [Consulta: 4 abril 2024].
* ↑ «Anna Fontcuberta i Morral named as new EPFL president». [Consulta: 28 març 2024].
* ↑ Mulero, Sergi. «Catalunya nit - Anna Fontcuberta: "La meva mare pensava que si estudiava física acabaria malament"». ccma, 28-03-2024. [Consulta: 4 abril 2024].

## Enllaços externs

* Researchgate
# Anna Huttunen

Anna Huttunen (Copenhaguen) és una política finlandesa que va impulsar la mobilitat sostenible a la ciutat de Lahti i ara assessora ciutats neutres en carboni a través de NetZeroCities.
Va impulsar la mobilitat sostenible a la ciutat finladesa de Lahti, que va ser Capital Verda Europea 2021. Va treballar en aquesta ciutat per transformar la connectivitat, millorant la mobilitat a peu i en bicicleta, la multimodalitat. Entre el 2018 i el 2022, per impulsar la mobilitat baixa en carboni, va crear la primera aplicació perquè els ciutadans obtinguin crèdits usant transports menys contaminants. El projecte s'anomenava CitiCAP. Des del 2022 treballa per a Net Zero Cities, que assessora 112 ciutats per aconseguir la neutralitat de carboni per al 2030.
Va ser reconeguda per la BBC com una de les 100 dones més inspiradores del 2023.

## Referències

* ↑ «Lahti-based expert featured on BBC’s list of one hundred influential women» (en anglès americà). City of Lahti. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ Sairanen, Sara. «Lahtelainen Anna nousi BBC:n vaikutusvaltaisten naisten listalle – Sanna Marin ei enää listoilla» (en finès), 23-11-2023. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ «Anna Huttunen» (en anglès americà). Urban Future. [Consulta: 2 gener 2024].
* 1 2 Berg, Tommi. «Lahti toimi ponnahduslautana maailman vaikutusvaltaisten ja inspiroivien naisten joukkoon – Anna Huttunen nousi BBC:n listalle» (en finès), 29-11-2023. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ «Conservation Through Public Health | BBC 100 Women 2023» (en anglès americà). BBC Women. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ «Interview of Anna Huttunen» (en anglès), 21-07-2020. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ Uotila, Millamari. «Lahdessa ympäristötyötä tehnyt Anna Huttunen sai kansainvälistä tunnustusta – mukana BBC:n vaikutusvaltaisten naisten listalla» (en finès), 24-11-2023. [Consulta: 2 gener 2024].

## Enllaços externs

* Conferència d'Anna Huttunen
# Anomospermum

Anomospermum és un gènere de plantes amb flor de la família de les menispermàcies. Consisteix en 5 espècies que habiten a l'Amèrica tropical.

## Taxonomia

* Anomospermum andersonii Krukoff
* Anomospermum chloranthum Diels
* Anomospermum matogrossense Krukoff & Barneby
* Anomospermum reticulatum (Mart.) Eichler
* Anomospermum steyermarkii Krukoff & Barneby

## Enllaços externs

* Flora Brasiliensis: Anomospermum (portuguès)

## Referències

* 1 2 «Anomospermum Miers | Plants of the World Online | Kew Science» (en anglès). [Consulta: 17 abril 2024].
# Anthony Robinson

Anthony Robinson (Nuwara Eliya, 22 de juliol de 1925 - Long Sutton, 24 de juliol de 1982) va ser un jugador d'hoquei sobre herba britànic que va competir durant la dècada de 1950.
Nascut a Ceilan, on el seu pare tenia una plantació de te, va estudiar al Marlborough School, on jugà al rugbi i al criquet.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki, on guanyà la medalla de bronze en la competició d'hoquei sobre herba. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, fou quart en la mateixa competició.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Anthony Robinson». [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ «Anthony Robinson | Team GB» (en anglès britànic). [Consulta: 22 febrer 2025].
# Antinisca Cenci

Antinisca Cenci (Noventa Vicentina, Itàlia, 1978) és una genet italiana amb síndrome de Down especialitzada en volteig hípic.

## Vida personal i professional

Cenci va ser batejada poc després de néixer perquè els metges van informar a la seva mare que no sobreviuria al seu primer refredat, Per contra, Antinisca va sobreviure a la seva infància i va cultivar una personalitat plena d'energia.
Amb trenta anys va començar a entrenar en la disciplina de volteig eqüestre. Aquesta iniciativa formava part del programa d’integració del centre local ANFFAS (Associació Nacional italiana per a familiars i persones amb discapacitat) i de l'equip La Fenice.
Durant els seus anys d'entrenament, Antinisca ha tingut l'oportunitat de col·laborar amb la campiona de volteig Anna Cavalluro. Deu anys després d'iniciar el seu recorregut en aquesta disciplina esportiva, Cenci va poder accedir a les competicions en categoria professional. En l'actualitat està retirada, però els cavalls continuen sent una de les seves grans passions.

## Activisme

A banda de l'activitat esportiva, Antinisca Cenci forma part de l'associació Inclusion Europe, que treballa pels drets de les persones amb discapacitat intel·lectual.
L'any 2023 va participar en la fira eqüestre de Verona, on va tenir l'oportunitat d'establir converses amb la ministra de la discapacitat Alessandra Locatelli.

## Reconeixement

L’any 2023 va ser reconeguda per la BBC a la llista anual de 100 dones inspiradores i influents del món.

## Referències

* 1 2 3 «Antinisca Cenci, campionessa e attivista: la vicentina è fra le cento donne più influenti al mondo» (en italià), 28-11-2023. [Consulta: 7 gener 2024].
* ↑ «La discapacidad, un eje común entre las mujeres destacadas de la BBC - Historias - Diversidad» (en castellà). Cadena3, 30-11-2023. [Consulta: 7 gener 2024].
* ↑ «BBC 100 Women 2023: Who is on the list this year? - BBC News» (en anglès britànic). [Consulta: 9 gener 2024].
# Antje Harvey

Antje Harvey, nascuda Antje Misersky, (Magdeburg, RDA 1967) és una esquiadora de fons i biatleta nord-americana d'origen alemany, ja retirada, que va destacar a la dècada del 1980 i 1990.

## Biografia

Va néixer el 10 de maig de 1967 a la ciutat de Magdeburg, població situada a l'estat de Saxònia-Anhalt, que en aquells moments formava part de la República Democràtica Alemanya (RDA) i que avui en dia forma part d'Alemanya.
El 1993 es casà amb el biatleta Ian Harvey, del qual en prengué el cognom. El 1995 es traslladà a viure als Estats Units i el 2000 va esdevenir ciutadana nord-americana.

## Carrera esportiva
### Esquí de fons

S'inicià en l'esquí de fons com a membre de l'Equip Democràtic alemany que va participar en el Campionat del Món d'esquí nòrdic l'any 1985, on aconseguí guanyar la medalla d'or. Abandonà la pràctica d'aquest esport el mateix 1985 per discrepàncies amb els dirigents de l'equip nacional.

### Biatló

El 1989 s'inicià en el biatló. Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1992 realitzats a Albertville (França), on aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova dels 15 km i la medalla de plata en les proves de 7,5 km. esprint i de relleus 3x5 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 realitzats a Lillehammer (Noruega) aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova de relleus 4x7,5 km, finalitzant a més novena en els 15 km i vint-i-sisena en els 7,5 quilòmetres esprint.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar dos medalles en el Campionat del Món de biatló, destacant la medalla d'or el 1995 en la prova de relleus 4x7,5 quilòmetres.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Antje Misersky-Harvey». [Consulta: 9 desembre 2023].
* ↑ «MISERSKY Antje». International Ski Federation. [Consulta: 7 desembre 2019].

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Antje Misersky Arxivat 2012-11-02 a Wayback Machine.