OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ratpenat de bigotis

El ratpenat de bigotis (Myotis mystacinus) és l'espècie més petita del seu gènere.

## Descripció

Les orelles sobrepassen en 2 mm l'extrem del musell quan es dobleguen endavant i van proveïdes d'un tragus llarg i puntegut que supera de poc la meitat del pavelló. Els peus són petits i tenen un esperó que ocupa la meitat de la longitud entre el taló i la cua. La part del patagi compresa entre les dues extremitats posteriors presenta pèls a tot el dors i a la base de la part ventral. També té molts pèls al llavi superior, tret que li dona nom.
El pelatge és llarg i una mica arrissat, de color marró o marró daurat fosc pel dors i de tonalitats grises o crema pel ventre. El musell, les orelles i el patagi són de color marró negrós.
Dimensions corporals: cap + cos= 35 - 54 mm, cua= 30 - 43 mm, avantbraç= 30 - 37 mm i envergadura alar= 190 - 225 mm.
Pes: 3 - 10 g.

## Hàbitat

Diferent tipus de boscos. Els seus amagatalls preferits són els forats dels arbres, les esquerdes de les roques i les coves.

## Costums

Sol sortir del refugi força d'hora, quan tot just comença a fosquejar, i, fins i tot, se l'ha vista volar de dia, amb un vol sinuós entre 1,5 i 6 m d'altura.
Viu solitari o en grups petits, però a l'estiu les femelles formen colònies de cria d'entre 20 i 70 individus.

## Espècies semblants

És de mida més petita que els altres ratpenats del gènere Myotis, cosa que es pot observar mesurant la llargada de l'avantbraç (30-37 mm).
L'única espècie de dimensions clarament inferiors és el ratpenat d'aigua, que té, però, l'esperó més llarg: ocupa 3/4 parts de la distància entre el peu i la cua.

## Bibliografia

* Vigo, Marta: Guia dels mamífers terrestres de Catalunya. Enciclopèdia Catalana, col·lecció Pòrtic Natura, núm. 18. Barcelona, maig del 2002. ISBN 84-7306-680-4, planes 110-111.
* Fordham et al. (2006). Ratpenat de bigotis. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Grazia Maria Spina

Grazia Maria Spina (coneguda artísticament com a Grazia Maria Spinazzi; Venècia, 3 de juny de 1936 — Pàdua, 13 de març de 2025) va ser una actriu italiana de teatre, cinema i televisió. Va guanyar popularitat als anys seixanta gràcies a la televisió, protagonitzant sèries d’èxit com La signora delle camelie i Il fu Mattia Pascal, a més d'exercir com a amfitriona del Festival de Sanremo el 1965. Va brillar també al teatre venecià, especialment en obres de Carlo Goldoni, i va participar en 33 pel·lícules, entre les quals destaquen Totò contro il pirata nero i Rugantino, al costat d’Adriano Celentano. A més, va treballar com a actriu de veu. A partir dels anys noranta, es va retirar de la interpretació per dedicar-se a la pintura, creant obres influenciades pel pop, la metafísica i el classicisme, i va exposar a Roma i Cortona.

## Referències

* 1 2 «Grazia Maria Spina, morta a 90 anni l'attrice che nacque «per caso»: dal teatro di Goldoni al cinema con Totò, fu protagonista della commedia all'italiana» (en italià), 14-03-2025. [Consulta: 15 març 2025].
* 1 2 «Si è spenta una delle stelle più luminose del cinema italiano: Grazia Maria Spina aveva 88 anni» (en italià), 14-03-2025. [Consulta: 15 març 2025].
* 1 2 Boix, Arnau. «Mor l'actriu italiana Maria Grazia Spina». elpuntavui.cat. [Consulta: 15 març 2025].
# Anfield

Anfield és un estadi de futbol situat al districte d'Anfield de la ciutat portuària de Liverpool, pertanyent al districte metropolità de Meresydide al nord-est d'Anglaterra. Serveix de seu habitual del Liverpool Football Club que juga a la FA Premier League. Després de la seva última remodelació acabada el 2016, l'estadi té una capacitat de 54.074 espectadors.

## Història

L'estadi d'Anfield va ser construït el 1884 als terrenys adjacents al parc de Stanley (Stanley Park), i era l'escenari original dels partits de l'Everton FC, encara que aquest equip abandonà l'estadi el 1892 a causa d'un conflicte econòmic. Llavors, el propietari del camp, John Houlding, va decidir crear el seu propi club per jugar a l'estadi, el Liverpool FC.
El 1906, la graderia d'un dels extrems del camp va ser batejada amb el nom de Spion Kop (situació desesperada), en record d'una de les batalles a la Segona Guerra Bòer en la qual van morir els 300 homes del regiment de Lancashire. La majoria d'aquells homes eren de Liverpool.

## Referències

* ↑ «Board of Directors». Liverpool FC. [Consulta: 3 març 2008].
* 1 2 «New Anfield capacity confirmed as 54,074» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-02-07. [Consulta: 31 gener 2018].
# Hanna Bergholm

Hanna Bergholm (Hèlsinki, 1980) és una directora de cinema finlandesa. Hanna Bergholm és filla de Timo Bergholm i Marjut Komulainen. Es va graduar al programa de direcció de cinema a l'Universitat de Ciències Aplicades el 2009.
Va dirigir els curtmetratges Nukkemestari (2018), Gorilla (2009) i Varjot (2009) així com la sèrie de televisió Reetta ja Ronja (2009) i alguns episodis de la sèrie policial Harjunpää (2022).
El seu llargmetratge Egō (Pahanhautaia), escrit per Ilja Rautsi, estrenat el 2022 va obtenir el Gran Premi del Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Gérardmer. també va guanyar el premi als millors efectes especials al LV Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya.

## Notes

* 1 2 «Ohjaaja kyllästyi latteisiin naiskuviin ja teki kauhuelokuvan, jonka pääpahis on äiti – se on myyty jo yli 40 maahan». Yle Uutiset, 10-10-2021.
* ↑ «Elokuvat | Suomalaisesta kauhuelokuvasta tuli menestys, mutta ohjaaja sanoi Hollywoodille ei kiitos». Helsingin Sanomat, 05-12-2023.
* ↑ «Ohjaaja kyllästyi latteisiin naiskuviin ja teki kauhuelokuvan, jonka pääpahis on äiti – se on myyty jo yli 40 maahan». Yle Uutiset, 10-10-2021.
* ↑ Palmarès del Festival de Sitges 2022: tots els premis, pel·lícula guanyadora i cineastes guardonats, el nacional.cat, 18 d'octubre de 2022
# Siberia (Giordano)

Siberia és una òpera en tres actes composta per Umberto Giordano sobre un llibret italià de Luigi Illica. S'estrenà al Teatre alla Scala de Milà el 19 de desembre de 1903.

## Representacions

L'estrena no va ser reeixida, tot i tenir un il·lustre elenc la primera nit (Madama Butterfly de Puccini havia estat cancel·lada i els mateixos cantants es van tornar a contractar per cantar l'òpera de Giordano). L'elenc impressionant incloïa Rosina Storchio (Stephanie), John Zenatello (Vassili) i Giuseppe De Luca (Gleby).
Va rebre més elogis en la seva estrena a Gènova i després a París el maig de 1905. Es va estrenar als Estats Units, a l'Òpera de Manhattan de Nova York el 5 de febrer de 1908. L'obra va tenir el rar honor de ser representada en francès a l'Òpera de París, un honor concedit per primera vegada a un compositor viu italià després d'Otello de Verdi el 1894. El compositor Fauré tenia en alta estima el primer acte quan havia escoltat a París el 1905.
Va ser revisada el 1927.

## Argument

Stephana (soprano) és mantiguda pel príncep Alexis Frouwor (tenor), però en realitat estima a Vassilli (tenor), que la correspon, el qual la fa creure que és una dona sigui pobra i honesta. Vassilli quan descobreix la veritat fa mal el príncep en un duel i, per tant, és condemnat a la deportació a Sibèria. Aquí s'uneix a Stephana que li dona tot el seu amor una altra vegada. Els pertorba la felicitat conquerida pels dos, Gleby (baríton), que també va ser deportat, l'home que en el passat havia seduït Stephana. Ella decideix escapar amb Vassilli però Gleby els denúncia. Un guàrdia encerta d'un tret a Stephana que mor en els braços de Vassilli.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/opern/siberia.html Arxivat 2011-06-15 a Wayback Machine.
Òperes d'Umberto Giordano :
Mala vita (1892)
Andrea Chénier (1896)
Fedora (1898)
Mese mariano (1910)
Siberia (1903, rev. 1927)
Madame Sans-Gêne (1915)
La cena delle beffe (1924)
Il re (1929) :
Viccionari
# Anticircumflex

* Signes diacrítics
* accent
* accent agut ( ´ )
* accent agut doble ( ˝ )
* accent greu ( ˋ )
* breu ( ˘ )
* circumflex ( ˆ )
* anticircumflex / "hàtxek" ( ˇ )
* trenc ( ¸ )
* dièresi o trema ( ¨ )
* punt volat ( · )
* anunaasika / punt superior ( ˙ )
* anusvaara / punt inferior (  ̣ )
* croc / dấu hỏi (  ̉ )
* màcron ( ˉ )
* ogonek / "Croc polonés" ( ˛ )
* anell / kroužek ( ˚ )
* dàsia ( ʽ )
* psili (  ʼ )
* dièresi ( ¨ )
* Signes de puntuació i tipogràfics emprats com a diacrítics:
* apòstrof ( ’ )
* barra ( | )
* dos punts ( : )
* coma ( , )
* guionet ( ˗ )
* titlla ( ˜ )
* titlo (  ҃ )
L'anticircumflex és un signe diacrític que es representa com un accent circumflex invertit (ˇ). També es coneix com a háček, per la denominació txeca (en què significa 'ganxet'); en anglès s'anomena sovint caron. El 2009 el Termcat en fixà el nom tot introduint el neologisme hàtxek, transcripció fonètica catalana de l'original txec (Resolució VCP/2081/2009, de 13 de juliol, per la qual es publiquen termes normalitzats pel Consell Supervisor del Termcat).
L'origen d'aquest signe diacrític sembla un de similar existent en llatí republicà que s'usava per a marcar geminació de la consonant. Quan es decidí duplicar les consonants per a indicar la geminació, el diacrític caigué en desús; però fou recuperat per altres llengües posteriors, especialment les eslaves. El seu ús amb aquest valor en l'ortografia txeca, a partir de Jan Hus, el va estendre per moltes altres llengües, tant aquelles d'eslaves que s'escriuen en alfabet llatí com d'altres que s'hi han inspirat en normativitzar-se, cas del letó, el lituà i llengües fíniques com el finès, l'estonià, etc.
Té diversos usos:
* marca que un so és palatal o postalveolar, en llengües com l'eslovac
* indica que un so és africat, com en txec o lituà
* apareix en romanitzacions de textos eslaus, en comptes de dígrafs per indicar sons africats
* indica canvi de pronunciació en algunes vocals xineses
* representa un to elevat en l'AFI (i amb aquest sentit ha estat adoptat per llengües africanes que abans no s'escrivien)
En concret, en el sistema de base txeca les lletres c, s, z representen, respectivament, els sons de /ts/, /s/ i /z/; mentre que č, š, ž representen els sons de /tʃ/, /ʃ/, /ʒ/. Exemples en eslovè, acompanyats de transcripció ortogràfica catalana (TOC) per a major claredat:
* C cena [TOC tsena] 'premi'
* Č čocolada [TOC txotsolada] 'xocolata'
* S sedem [TOC sédem] 'set'
* Š šest [TOC xest] 'sis'
* Z zob [TOC zob] 'dents'
* Ž žena [TOC jena/gena] 'muller'
Hi ha llengües, eslaves i d'altres, en què el háček també s'usa sobre altres lletres. Per exemple, la ř txeca representa /rʒ/. El so català de ny, /ɲ/, es representa en txec i en eslovac per ň (en canvi, en serbocroat s'hi usa el dígraf nj). Etcètera, etcètera.

## Notes

* ↑ Nom en altres llengües que usen aquest diacrític: eslovac mäkčeň, 'suavitzador', 'marca de palatització'; eslovè strešica, 'teuladeta', i kljukica, 'ganxet'; serbocroat kvaka, 'ganxo angular', i kvačica, 'ganxet angular'; lituà paukščiukas, 'ocellet', i varnelė, 'gralleta'; estonià katus, 'teulada'; finès hattu, 'barret'...
# Hans Andresen

Hans Andresen (municipi de Rudersdal, 3 d'octubre de 1927 - 7 de febrer de 2014) va ser un ciclista danès que fou professional entre 1956 i 1961. Combinà el ciclisme en pista amb la carretera. Va participar en dues edicions del Jocs Olímpics, el 1948 i 1952. En el seu palmarès destaquen dues edicions del Campionat de Dinamarca amateur en ruta.

## Palmarès en carretera

* 1950
** Campió de Dinamarca amateur en ruta
* 1953
** Vencedor d'una etapa a la Volta de la Pau
* 1954
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Egipte
* 1955
** Campió de Dinamarca amateur en ruta
** 1r a la Volta a Egipte i vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 1958. 62è de la classificació general

## Referències

* 1 2 Feltet.dk. «Nekrolog: ’Hønsefarmeren’ Hans E. Andresen - Danmarks første Tour-helt» (en dk). [Consulta: 16 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Hans Andresen». [Consulta: 16 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Hendrik Reiher

Hendrik Reiher (Eisenhüttenstadt, 25 de gener de 1962) és un remer alemany, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on va guanyar la medalla d'or en la prova del quatre amb timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Barcelona, va guanyar la medalla de plata en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen set medalles al Campionat del món de rem, tres d'or, tres de plata i una de bronze, entre les edicions del 1981 i 1990. També guanyà la medalla d'or en el dos amb timoner als Jocs de l'Amistat i dotze campionats de l'Alemanya Oriental.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Hendrik Reiher». [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ «World Rowing - Hendrik REIHER» (en anglès). [Consulta: 18 abril 2024].
# Hans Daams

Hans Daams (Valkenswaar, 19 de gener de 1962) Johannes Wilhelmus Antonius Daams es un ciclista neerlandès, que fou professional entre 1985 i 1989. El seu èxit esportiu més destacat fou la victòria al Circuit de les Ardenes flamenques - Ichtegem de 1985. Com a amateur va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles de 1984, en la prova de ruta. La seva filla Jessie Daams també s'ha dedicat al ciclisme.

## Palmarès

Palmarès de Hans Daams.
* 1983
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Limburg amateur
* 1984
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Limburg amateur
* 1985
** 1r al Circuit de les Ardenes flamenques - Ichtegem
* 1986
** Vencedor d'una etapa al Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1987
** 1r a la Volta a Frísia
* 1988
** 1r a la Fletxa costanera
* 1989
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suècia
** 1r al Tour de les Amèriques i vencedor de 2 etapes

## Referències

* 1 2 «Cycling Museum - Hans DAAMS». [Consulta: 29 octubre 2024].
* 1 2 «CycleBase» (en anglès britànic). [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «CycleBase» (en anglès britànic). [Consulta: 29 octubre 2024].
# A noite do castelo

A noite do castelo és una òpera en tres actes composta per Antônio Carlos Gomes sobre un llibret portuguès de Antônio José Fernandes dos Reis, basat en un poema homònim d'António Feliciano de Castilho. S'estrenà al Theatro Lyrico Fluminense de Rio de Janeiro el 4 de setembre de 1861.
S'estrenà quan Gomes tenia 25 anys i encara no havia viatjat a Itàlia. Però l'òpera és tan italiana com qualsevol partitura d'aquest moment estrenada a la Península, encara que estigui cantada en portuguès. Dos anys posterior al Ballo in maschera verdià i perfectament contemporània del Lohengrin wagnerià, l'obra compta amb magnífics moments solistes, coratjosos desplegaments corals i molt ben construïts concertants. I, potser sense voler, sembla evocar el món nocturn, tètric, exasperat d'Il trovatore, alternant-se amb la humida Escòcia de la Lucia donizettiana, amb la qual protagonista Leonor comparteix el seu destí.
En el bellíssim preludi s'avança la melodia en què es basarà l'esplèndida ària de la soprano i, a partir d'aquí, el tema serà com l'estendard del primer amor entre Leonor i Henrique, és a dir, el detonant de la tragèdia, que reapareixerà en les oportunitats dramàtiques més rellevants. La clàssica distribució vocal a la italiana aquí s'altera una mica. La parella amorosa segueix sent de soprano i tenor, mentre que un altre tenor més líric fa de rival del primer. No és un baríton perquè en realitat és un rival sense voler: Fernando, ja que així es diu, va a casar-se amb Leonor, i en aquest moment apareix Henrique, donat per mort a Terra Santa. Barítons són el pare de Leonor, el comte Orlando i Raymundo, un vell servidor, paper que bé podia haver-li estat atribuït a un baix. Les veus estan tractades de forma especial, i el cor té una destacada presència. La soprano necessita una autèntica intèrpret dramàtica d'agilitat, amb un registre agut animós (Escuta, atende que dona pas a la seva ària, o les de l'escena del deliri), amb empenta i coloratura (cabaletta de l'esmentada ària) de categoria.

## Referències

* ↑ «A noite do castelo». Arxivat de l'original el 2009-12-29. [Consulta: 9 setembre 2011].
# Donald Gollan

Donald Gollan (Paddington, 19 de gener de 1896 - Worthing, 13 d'agost de 1971) fou un remer anglès, guanyador d'una medalla olímpica. Era parcialment sord i es comunicava mitjançant la llengua de signes britànica.
Va estudiar al Trinity College de la Universitat de Cambridge. Va ser membre del Thames Rowing Club i del Vesta Rowing Club. El 1921, 1922 i 1923 fou segon als Wingfield Sculls, rere Jack Beresford. Va ser membre de l'equip que guanyà la Grand Challenge Cup a la Henley Royal Regatta el 1927 i 1928.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on guanyà la medalla de plata en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.

## Referències

* ↑ «Donald Gollan: The Nearly Man», 08-02-2021.
* 1 2 «Olympedia – Donald Gollan». [Consulta: 9 octubre 2023].
# Hans van Helden

Hans van Helden (Almkerk, Països Baixos, 27 d'abril de 1948) és un patinador de velocitat sobre gel, ja retirat, neerlandès que posteriorment es nacionalitzà francès. El 1980 es casà amb la també patinadora francesa Marie-France Vives, aconseguint el desembre de 1981 la nacionalitat francesa.
Especialista en llargues distàncies, el 1976 destacà en guanyar el títol nacional de patinatge en la modalitat de combinada amb rècord del món inclòs, títol que repetiria l'any següent. Participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1976 realitzats a Innsbruck (Àustria), on aconseguí guanyat tres medalles de bronze en les proves de 1.500, 5.000 i 10.000 metres, a més de finalitzar cinquè en els 1.00 metres i dinovè en els 500 metres.
El 1980 no fou seleccionat per competir pels Països Baixos en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1980 realitzats a Lake Placid (Estats Units), motiu pel qual demanà la nacionalitat francesa gràcies al seu casament. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1984 realitzats a Sarajevo (Iugoslàvia), en representació de França, participà en les cinc proves masculines, destacant com a millor resultat la quarta posició aconseguida en els 1.500 metres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 realitzats a Calgary (Canadà) tornà a participar en les cinc proves masculines, si bé els seus resultats foren molt més discrets.
Al llarg de la seva carrera aconseguí dues medalles en el Campionat d'Europa de patinatge de velocitat i una en el Campionat del Món de patinatge de velocitat.

## Rècords del món

Rècords del món realitzats per van Helden:
| Distància | Temps | Data | Seu |
| 5.000 m | 7:07.82 | 30 de gener de 1976 | Davos |
| 1.500 m | 1:55.61 | 13 de març de 1976 | Inzell |

## Millors marques

Millors marques realitzades per van Helden. Els rècords del món corresponen als temps establerts en el moment que van Helden va realitzar les seves millors marques.
| Distància | Temps | Data | Seu | Rècord del món |
| 500 m | 39.0 | 5 de gener de 1986 | Davos | 36.57 |
| 1.000 m | 1:16.32 | 18 de febrer de 1988 | Calgary | 1:12.58 |
| 1.500 m | 1:55.61 | 13 de març de 1976 | Inzell | 1:58.7 |
| 3.000 m | 4:08.11 | 8 de març de 1984 | Inzell | 4:04.06 |
| 5.000 m | 6:57.69 | 17 de febrer de 1988 | Calgary | 6:43.59 |
| 10.000 m | 14:34.84 | 21 de febrer de 1988 | Calgary | 13:48.51 |
| Samalog | 165.385 | 6 de març de 1988 | Medeo | 159.356 |

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Hans van Helden». [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ «Hans van Helden - SpeedSkatingStats.com». [Consulta: 1r febrer 2024].

## Enllaços externs

* (anglès) www.skateresults.com - Hans van Helden Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Lliga catalana de bàsquet femenina 2003-2004

La XVII Lliga Nacional Catalana Femenina 2003 - Trofeu San Miguel 0,0 fou la dissetena edició de la Lliga catalana de bàsquet. La competició se celebrà el 4 d'octubre de 2003 al Palau d'Esports de La Seu d'Urgell. Hi competiren l'UB Barça, vigent campió, i el Cadí la Seu d'Urgell, ambdós equips participants de la Lliga de bàsque estatal. La final fou retransmesa en directe pel Canal 33.
Es proclamà campió el club blaugrana per 86 a 72, que aconseguí el seu sisè títol a la competició. En l'àmbit individual, destacà la pivot bosniana Razija Brcaninovic amb 24 punts, màxima anotadora del partit, mentre que la base catalana Laia Palau fou escollida millor jugadora del partit.

## Final

* En negreta = Equip guanyador
* Pts. = Punts
* Rbs. = Rebots
* Nota: Noms dels equips segons l'època
| 4 d'octubre de 2003 (2003-10-04) 16:30 CET Informe | Cadí la Seu | 72–86 | UB Barça | Palau d'Esports de La Seu d'Urgell Àrbitres: Cardús i Molet |
| Palau d'Esports de La Seu d'Urgell Àrbitres: Cardús i Molet |||
| 4 d'octubre de 2003 (2003-10-04) 16:30 CET Informe | Pts: Hodges, Morales 18 Rebs: Seguí 7 | | Pts: Brcaninovic 24 Rebs: Brcaninovic 13 | Palau d'Esports de La Seu d'Urgell Àrbitres: Cardús i Molet |
| Cadí la Seu | UB Barça |
| # | Pos. | Jugadora | Pts | Rbs. |
| 4 | E | Sílvia Morales | 18 | 1 |
| 5 | A | Ester Novillo | N/D | N/D |
| 6 | B | Rosa Pérez | 6 | 1 |
| 7 | P | Shala Crawford | 6 | 2 |
| 9 | P | Eva Vilarrubia | N/D | N/D |
| 10 | B | Laura Antoja | 9 | 1 |
| 11 | A | Laura Camps | 6 | 2 |
| 12 | P | Paula Seguí | 8 | 7 |
| 14 | P | Roneeka Hodges | 18 | 5 |
| 15 | A | Anna Boleda | 1 | 1 |
| Total | Total | Total | 72 | 20 |
| Entrenador |||||
| Pedro Martínez |||||
* Campió de la Lliga Catalana 2003-2004
* UB Barça Sisè títol
* MVP
* Laia Palau
| # | Pos. | Jugadora | Pts | Rbs. |
| 4 | B | Sílvia Domínguez | 0 | 0 |
| 5 | B | Mar Rovira | 0 | 1 |
| 6 | A | Tracy Reid | 10 | 3 |
| 7 | E | Anna Cruz | 0 | 0 |
| 8 | E | Sandra Gallego | 10 | 0 |
| 9 | E | Laia Palau | 19 | 4 |
| 10 | P | Andrea Congreaves | 5 | 3 |
| 11 | P | Olga Fedorova | 0 | 1 |
| 12 | E | Isa Sánchez | 18 | 1 |
| 13 | P | Sílvia Mesa | 0 | 0 |
| 14 | P | Razija Mujanovic | 24 | 13 |
| Total | Total | Total | 86 | 26 |
| Entrenadora |||||
| Carme Lluveras |||||

## Referències

* ↑ Plà, Jordi «Inici de curs». El 9 Esportiu, Núm. 637, 04-10-2023, pàg. 21 [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ Plà, Jordi «Teoria i pràctica coincideixen». El 9 Esportiu, Núm. 638, 05-10-2003, pàg. 24 [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ Creixell, J.; Batalla, C. «De color blaugrana». El 9 Esportiu p. 37, 26-09-2005. [Consulta: 21 desembre 2023].