OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut d'Islàndia

L'escut d'Islàndia data de 1944 i presenta, igual que la bandera, una creu alçada d'argent carregada d'una de més estreta de gules sobre un camper d'atzur.
Com a suports, hi figuren els quatre guardians de l'illa (anomenats landvættir en islandès) damunt un bloc de basalt. A la destra, el bou (Griðungur) és el protector del sud-oest d'Islàndia; al damunt, l'àguila o griu (Gammur) protegeix la part nord-occidental; a la sinistra, el drac (Dreki) s'encarrega del nord-est, mentre que, a sota, el Gegant de les Roques (Bergrisi) té al seu càrrec el sud-est islandès. Aquestes criatures foren objecte de gran veneració a l'illa, de manera que ja en temps dels vikings hi havia una llei segons la qual els vaixells no podien dur segons quins símbols (molt sovint tenien caps de drac a la proa) quan s'acostessin a Islàndia. Així es considerava que no s'invocava els esperits protectors innecessàriament.
Els landvættir també decoren l'anvers de les monedes de corona islandesa, mentre que el revers presenta animals de l'oceà. La Presidència usa una bandera amb el vol en forma de cua d'oreneta que porta l'escut a la part central, igual com el Comissionat Nacional de la Policia, que usa una bandera blanca amb l'escut islandès.

## Escuts usats històricament

Islàndia ha fer servir diversos escuts d'armes al llarg de la història.
* El primer es considera que era l'escut cintat d'argent i d'atzur de dotze peces, possiblement en representació dels dotze þings o consells de l'Estat Lliure d'Islàndia (segles x-xiii).
* El segon es considera que fou el que el rei noruec Hákon Hákonarson va concedir el 1258 al comte Gissur Þorvaldsson. Estava basat en les armes reials, intercanviant els esmalts del camper i del lleó i afegint les cintes d'argent i d'atzur de l'escut anterior.
* Pels volts del 1500 es va usar un bacallà sec d'argent coronat d'or en camper de gules. Es coneixia com el Þorskmerkið ('el senyal del bacallà') i el peix s'hi representava de formes diferents.
* El 3 d'octubre de 1903 es va adoptar un falcó d'argent en camper d'atzur. Es va utilitzar fins a l'adopció de la primera versió de l'escut dels landvættir, el 12 de febrer de 1919, com a senyal oficial del Regne d'Islàndia. El falcó encara es va conservar a les armes reials daneses durant el regnat de Cristià X fins i tot després que Islàndia esdevingués una república independent el 1944 (l'escut danès es va canviar per l'actual el 1947, amb l'accés al tron de Frederic IX).
* Amb la proclamació de la República d'Islàndia, el 17 de juny de 1944 es va adoptar l'escut actual, que prescindia de la corona reial i redissenyava els landvættir.
* Escut de l'Estat Lliure d'Islàndia (segles X-XIII)
* Escut del Regne d'Islàndia (1919-1944)
* Armes reials de Cristià X d'Islàndia (1918-1944) i de Dinamarca (1903-1947); Islàndia hi era representada pel falcó d'argent del cantó inferior esquerre

## Vegeu també

* Bandera d'Islàndia

## Enllaços externs

* Oficina del Primer Ministre d'Islàndia – Història de l'escut (anglès) (islandès)
* Presidència d'Islàndia – Símbols Arxivat 2009-05-22 a Wayback Machine. (anglès) (islandès)
# Socialistes d'Esquerra

Socialistes d'Esquerra (danès Venstresocialisterne) fou un partit polític danès format el 1967 com a escissió del Partit Socialista Popular, que proposava una revolució no dogmàtica però de base marxista. Publicava el diari Solidaritet, que més tard va esdevenir una publicació independent. El 1989 decidiren unir les seves forces al Partit Comunista de Dinamarca i al Socialistisk Arbeidsparti per a formar l'Aliança Roja-Verda, que es presenta a les eleccions legislatives daneses de 1994 com a llista unida. Es va dissoldre el 8 de setembre de 2013.

## Referències

* ↑ David Childs. The Changing Face of Western Communism. Taylor & Francis, 30 juliol 2015, p. 154. ISBN 978-1-317-37248-6 [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ Ritzau «Venstresocialisterne nedlægger sig selv» (en danès). Politiken. Ritzau, 09-09-2013.

## Notes

* ↑ L'any 1998 Socialistes d'Esquerra va deixar de ser un partit i es va transformar en una organització
# Illa de Murter

L'illa de Murter [mǔrtɛːr] (en llatí Colentum) és el nom d'una illa de la part croata de la mar Adriàtica, situada al centre de Dalmàcia. Administrativament pertany a la regió de Šibenik-Knin i es divideix en els dos municipis, de Murter-Kornati (que també inclou una gran part de les illes Kornati) i Tisno (en part també a la part continental). Els centres habitats de l'illa són: Betina i Murter al costat nord-oest i Tisno i Jezera, a la costa sud-est. A Tisno un pont llevadís connecta l'illa amb el continent. Segons el cens del 2011 tenia 4.895 habitantds.
L'illa té una superfície de 18,7 km², i el punt més alt és el pic de Raduč, que s'eleva fins als 125 metres sobre el nivell del mar.

## Referències

* ↑ Dario, Alberi. Dalmazia : storia, arte, cultura. Lint, 2008, p. 759-761. ISBN 88-8190-244-3.
* ↑ Republika Hrvatska - Državni zavod za Statistiku [Repubblica di Croazia - Ufficio centrale di Statistica], ed. (Dec 2015). Statistički ljetopis Republike Hrvatske 2015/Statistical Yearbook of the Republic of Croatia 2015 (pdf) (en hr, en). Zagabria. p. 47.
* ↑ ; Ujević, Tin; Čala, Mendi «Coastline lengths and areas of islands in the Croatian part of the Adriatic Sea determined from the topographic maps at the scale of 1 : 25 000» ( PDF). Geoadria [Zadar], 9, 1, 6-2004, pàg. 5–32. DOI: 10.15291/geoadria.127 [Consulta: 26 desembre 2019].
# Economia de Brunei

L'economia de Brunei és resultat de la regulació governamental, ajudes socials, l'esperit emprenedor local i estranger i les tradicions dels pobles. La producció de petroli i gas natural constitueixen prop de la meitat de la riquesa nacional i 90% de les exportacions. La renda per capita, 53 100 dòlars el 2008, és la més gran d'Àsia i està molt per sobre de la majoria de les economies del tercer món.
Durant del segle xx, Brunei va experimentar un fort desenvolupament econòmic. El creixement econòmic del país entre el 1999 i el 2008 va ser de mitja d'un 56%, pel que Brunei ha esdevingut un país industrialitzat. Té el tercer IDH més alt entre els països del sud-est asiàtic, per darrere de Singapur i Hong Kong, i es considera un país desenvolupat.
El govern subministra tota assistència mèdica i educació fins a la universitat, i dona subsidis a l'arròs i a l'habitatge. Els polítics de Brunei temen que la integració, cada vegada més forta, en l'economia mundial puga esdevenir un problema per a la cohesió social, malgrat que el país va guanyar pes internacionalment al presidir el forum de l'APEC (Cooperació Econòmica de l'Àsia-Pacífic) de l'any 2000. En el futur, els reptes del país són millorar la força de treball, reduir l'atur, reforçar els sectors turístic i bancari, i, en general, diversificar la base de la seua economia. L'aerolínia nacional, Royal Brunei, està intentant fer de Brunei un punt d'enllaç per als viatges internacionals entre Europa i Austràlia i Nova Zelanda, i també té vols regulars a diferents destinacions en Àsia.

## Referències

* 1 2 3 CIA. «The World Factbook». Arxivat de l'original el 2015-07-21. [Consulta: 17 desembre 2016].

## Enllaços externs

* Projeccions econòmiques de Brunei (anglès)
# Estació Central d'Oslo

L'Estació Central d'Oslo (noruec: Oslo sentralstasjon) o Oslo S és l'estació principal de ferrocarril a Oslo i l'estació més gran de ferrocarril sobre el sistema sencer noruec de ferrocarril.

## Referències

* ↑ «Staffed stations | Train stations | Customer service | vy.no» (en anglès). [Consulta: 25 març 2021].
* ↑ «Oslo Central Train Station | Norway Railways». [Consulta: 25 març 2021].
* ↑ «How to use Oslo S train station». [Consulta: 25 març 2021].
# Caricàcies

Les Caricàcies o Caricaceae són una família de plantes formada per una cinquantena d'espècies majoritàriament arbòries i de tronc suculent. Presenten fulles grosses i palmades i flors unisexuals, actinomorfes i pentàmeres disposades en inflorescència axil·lars: les masculines, amb una corol·la llarga tubular i deu estams concrescents; les femenines, més curtes i amb els estils lliures. Els fruits són en baia. Són pròpies de l'Amèrica tropical i algunes de les seves espècies, com el papaier (Carica papaya), tenen importància econòmica pels seus fruits comestibles.

## Bibliografia

* Izco, J. et al.. Botánica. Madrid: McGraw-Hill Interamericana de España, S.A.U., 2004. ISBN 84-486-0609-4.
# Francesc d'Assís Casademont i Pou

Francesc d'Assís Casademont i Pou (Barcelona, 14 de novembre de 1923 - Girona, 10 d'agost de 2007) va ser un pintor català, que signava les seves obres com Casademont le Vieux.

## Biografia

Fill de Francesc Casademont i Vilà (+1946) i de Teresa Pou i Figarola. La seva família era originària de Figueres. Va estudiar enginyeria industrial i belles arts a l'Escola de la Llotja i es relacionà amb el Cercle Maillol (Joaquim Mir, Claude Collet i Josep Maria Sucre). Durant uns anys va treballar en l'empresa del seu pare, tot que també es dedicava a l'art, principalment al gravat i il·lustracions per a llibres de bibliòfil. L'any 1961 li van proposar que organitzés el departament d'art de l'escola Viaró de Sant Cugat per promoure l'educació artística dels alumnes i va decidir deixar el negoci familiar. Al mateix temps va dedicar-se a la pintura i el 1967 va fer la primera exposició com a pintor professional a la sala d'art La Pinacoteca, de Barcelona. Va optar per la pintura figurativa. Un dels alumnes que va tenir a Viaró va ser el pintor Sergi Barnils.
En la necrològica que Josep Bracons va escriure per al butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, va descriure així l'art de Casademont:
| « | El seu art es fonamenta en la realitat visible i configura un estil personal, cada vegada més impregnat de romanticisme i de melangia, que va trobar arreu del món un públic addicte. El seu gran tema foren les evocacions paisatgístiques, inicialment protagonitzades per les estructures arquitectòniques i més endavant per les perspectives àmplies de l’Empordà, de les Illes o d'altres indrets de la Mediterrània, que definiren el seu estil pictòric de maduresa. Pintura tonal i vaporosa, suau en les formes i en la manera de modular de les gammes cromàtiques, amb un clar predomini de les entonacions rosàcies o violàcies. | » |
| — Josep Bracons Clapés |||
Casademont va casar-se amb Mariàngels Mercader. Vivia i tenia l'estudi a la finca La Bruguera de Púbol, a la Pera, al Baix Empordà, enmig d'un paisatge que ell estimava molt i on reposen les seves restes. Va morir el 10 d'agost de 2007, als vuitanta-tres anys.

## Reconeixements

El 1951 va obtenir el primer premi de La Rosa Vera pels seus gravats. El 1994 va rebre la Creu de Sant Jordi i va ser elegit membre de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Bracons Clapés, Josep «En memòria de Francesc d'Assís Casademont» (pdf). RACBASJ Butlletí, XXII, 2008, pàg. 175-177 [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «esquela de Francisco Casademont Vilá». La Vanguardia, 21-02-1946, pàg. 9.
* ↑ «“After my conversion, my art started to have a different aroma”» (en anglès). [Consulta: 1r desembre 2022].

## Enllaços externs

* Pàgina de Francesc Casademont
* (castellà) Biografia de Francesc Casademont Arxivat 2007-11-09 a Wayback Machine.
* La pintura en Mallorca - Casademont "la Espiritualidad"
# Eleccions legislatives hongareses de 1939

Les eleccions legislatives hongareses de 1939 se celebraren el 28 i 29 de maig de 1939 per a renovar els 260 membres de l'Assemblea Nacional d'Hongria. El Partit de la Unitat va guanyar les eleccions de manera aclaparadora amb 181 dels 260 escons del Parlament, amb un augment considerable de l'extrema dreta, que va obtenir conjuntament 49 escons i el 25 per cent dels vots.
Per altra banda, el nombre de circumscripcions uninominals es va reduir de 199 a 135, mentre que el nombre de circumscripcions plurinominals va augmentar d'11 a 38. També el nombre d'electors va augmentar significativament, amb tots els homes majors de 26 anys i ara totes les dones majors de 30 anys van poder votar.

## Resultats

Total :
| Partit | Partit | Vots | % | Escons | +/– |
| | Partit de la Unitat | 1,824,573 | 49.5 | 181 / 260 | 17 |
| | Partit Independent de Petits Propietaris | 569,054 | 15.4 | 14 / 260 | 8 |
| | Partit de la Creu Fletxada | 530,405 | 14.4 | 29 / 260 | Nou |
| | Partit Socialdemòcrata d'Hongria | 126,637 | 3.4 | 5 / 260 | 6 |
| | Partit Nacional Socialista Unit Hongarès | 78,806 | 2.1 | 4 / 260 | Nou |
| | Front Nacional | 64,355 | 1.7 | 3 / 260 | Nou |
| | Partit de la Llibertat Cívica | 58,639 | 1.6 | 5 / 260 | – |
| | Front Nacional Socialista Cristià | 57,533 | 2.4 | 3 / 260 | Nou |
| | Partit Cristià Unit | 56,943 | 1.5 | 4 / 260 | 11 |
| | Candidats no oficials del Partit de la Unitat | 46,802 | 1.3 | 0 | 6 |
| | Partit NS Hongarès dels Camperols i Obrers | 36,137 | 1.0 | 3 / 260 | Nou |
| | Partit Nacional de Reforma | 22,122 | 0.6 | 0 | Nou |
| | Partit de la Independència Nacional Cristiana | 14,024 | 0.4 | 0 | Nou |
| | Partit Nacionalsocialista Hongarès | 10,872 | 0.3 | 0 | 2 |
| | Partit de la Voluntat Popular | 8,970 | 0.2 | 1 / 260 | 0 |
| | Partit Nacional dels Petits Propietats, Artesans i Treballadors | 6,110 | 0.2 | 0 | Nou |
| | Partit Popular Independent | 3,568 | 0.1 | 0 | Nou |
| | Partit Nacional dels Obrers, Artesans i Obrers Agrícoles | 3,453 | 0.1 | 0 | Nou |
| | Oposició Cristiana | 2,384 | 0.1 | 0 | 1 |
| | Partit Racista Hongarès | 1,288 | 0.0 | 0 | Nou |
| | Independents | 22,898 | 6.2 | 8 / 260 | 2 |
| Vots nuls/en blanc | Vots nuls/en blanc | 221,519 | – | – | – |
| Total | Total | 3,908,122 | 100 | 260 | 15 |
| Votants registrats/participació | Votants registrats/participació | 4,355,778 | 89.7 | – | – |
| Font: Nohlen & Stöver |||||

## Referències

* ↑ Elections in Europe: a data handbook. 1. ed. Baden-Baden: Nomos Verl.-Ges, 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
* ↑ Payne, Stanley G. A History of Fascism, 1914-1945. (en anglès). Routledge. ISBN 0203501322.
# Emmanuel Wanyonyi

Emmanuel Wanyonyi (Comtat de Trans-Nzoia, Kenya, 1 d'agost de 2004) és un atleta kenyà, especialitzat en la prova dels 800m llisos. Ha participat en 1 Olimpíada, guanyant la medalla d'or en els Jocs Olímpics de París 2024. A més, ha guanyat 1 medalla de plata en el Campionat del Món de Budapest 2023.
La seva marca personal, 1:41.11 minuts, aconseguida el 22 d'agost de 2024 a la prova de Lausana de la Diamond League, és el 2n millor temps de la història en la prova dels 800m.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| 800m llisos | 1:41.11 | Lausana | 22 d'agost de 2024 |
| 1.500m llisos | 3:43.19 | Nairobi | 5 de març de 2022 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2024 | París | 1 | 800m llisos |
| Campionat del Món ||||
| 2022 | Eugene | 4a posició | 800m llisos |
| 2023 | Budapest | 2 | 800m llisos |

## Referències

* ↑ «Perfil atlètic» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ «Wanyonyi moves to second on world all-time 800m list with 1:41.11 in Lausanne» (en anglès). World Athletics, 22-08-2024.
# Clan Hōjō

El Clan Hōjō (北条氏, Hōjō-shi) va ser una família de regents al Japó durant el Shogunat Kamakura procedents de la Província d'Izu. Aquest clan descendia del clan Taira i de la família imperial.
Els Hojo eren els Shikken del shogunat Kamakura. Després de la mort de Minamoto no Yoritomo el seu nebot, Hōjō Tokimasa, es va convertir en el primer regent del clan.
Llista dels Shikken del clan Hōjō:
* Hōjō Tokimasa (1138-1215)
* Hōjō Yoshitoki (1163-1224)
* Hōjō Yasutoki (1183-1242)
* Hōjō Tsunetoki (1224-1246)
* Hōjō Tokiyori (1227-1263)
* Hōjō Nagatoki (1229-1264)
* Hōjō Masamura (1205-1273)
* Hōjō Tokimune (1251-1284)
* Hōjō Sadatoki (1271-1311)
* Hōjō Morotoki (1275-1311)
* Hōjō Munenobu (1259-1312)
* Hōjō Hirotoki (1279-1315)
* Hōjō Mototoki (?-1333)
* Hōjō Takatoki (1303-1333)
* Hōjō Sadaaki (1278-1333)
* Hōjō Moritoki (?-1333)
Personatges que van complir un rol important en el clan Hojo, sense ser Shikken:
* Hōjō Sanetoki
* Hōjō Masako

## Vegeu també

* Clan Hōjō tardà
* Shogun
* Tokuso
* Rensho
* Shogunat Kamakura
# Emperador Taichang

Taichang (xinès tradicional i simplificat: 泰昌, pinyin: Tàichāng) va ser el 14è emperador de la Dinastia Ming (1368-1644) a la Xina. El seu regnat només va durar un mes (28 d'agost a 26 de setembre de 1620) degut a la seva mort sobtada a causa d'una diarrea, o segons determinats historiadors va ser enverinat per la facció rival de la consort Li. El seu cas va ser conegut com el "cas de les píndoles vermelles" en referència a la medicació rebuda per part del funcionari Li Kezhuo, treballador de la farmàcia imperial.

## Biografia

Zhu Changluo (xinès: 朱常 洛) fill gran de l'emperador Wanli, i de la consort Gong (de soltera Wang) va néixer el 28 d'agost de 1582 a Pequín. Zhu Changluo va ser entronitzat formalment després de la mort del seu pare, l'emperador Wanli, amb el nom Taichang. Va heretar una Cort corrupta, un declivi econòmic, enfrontament entre faccions de funcionaris, una força militar debilitada i problemes en diverses fronteres. A nivell personal era de caràcter feble i poc comunicatiu sense la capacitat per enfrontar la decadència dinàstica. Cal destacar que en aquells moments de dificultats en la governança de l'Imperi, ja havia pres força el Moviment Donglin, moviment ideològic i filosòfic, creat a partir de la fundació de l'Acadèmia Donling a Wuxi, a la regió del delta del Yangzi, amb el propòsit de fer conferències i discussions filosòfiques relacionades amb un renaixement moral confucià. Juntat amb altres activistes polítics de la cort, el moviment Donglin va guanyar un impuls polític substancial a principis de la dècada de 1620.
Va regnar només durant un mes amb el nom de Taichang que significa "Gran Prosperitat".
Va tenir 10 consorts, 10 filles i 7 fills.
Va morir el 26 de setembre de 1620 i va ser enterrat amb les seves tres principals consort i va rebre el nom pòstum de Guangzong.

## Referències

* ↑ «Gallery og Historical Characters. Ming Dynasty emperors who lived in the Forbiden City. Emperor Taichang» (en anglès). [Consulta: juny 2017].
* 1 2 3 «Timeline of the Ming and Qing Palace Events» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-12-02. [Consulta: juny 2017].
* ↑ Duteil, Jean-Pierre. La Dynastie des Ming (en francès). París: Ellipses, 2016, p. 230. ISBN 9782340011991.
* ↑ «Taichang Emperor» (en anglès), 17-06-2012. [Consulta: juny 2017].
# Cleveland Browns

Els Cleveland Browns són una franquícia de futbol americà amb seu a Cleveland, Ohio. Són membres de la divisió nord de l'American Football Conference (AFC) de la National Football League. El seu estadi és el Cleveland Browns Stadium.

## Història

Els Cleveland Browns van començar a jugar l'any 1946 com a membre de l'All-America Football Conference (AAFC) i es van unir a l'NFL quan l'AAFC va desaparèixer. L'equip va guanyar quatre títols de l'AAFC a més d'haver fet una temporada invictes amb un balanç de 15-0 i han estat quatre cops campions de l'NFL, en els anys quan encara no existia la Super Bowl.

## Palmarès

* Campionats de Lliga (8)
** Campionats de l'AAFC: 1946, 1947, 1948, 1949.
** Campionats de la NFL (abans de la fusió AFL-NFL): 1950, 1954, 1955, 1964.
* Campionats de Conferència (11)
** NFL Americà: 1950, 1951, 1952.
** NFL Est: 1953, 1954, 1955, 1957, 1964, 1965, 1968, 1969.
* Campionats de Divisió (13)
** AAFC Oest: 1946, 1947, 1948, 1949.
** NFL Segle: 1967, 1968, 1969.
** AFC Centre: 1971, 1980, 1985, 1986, 1987, 1989.

## Estadis

* Cleveland Municipal Stadium (1946–1995)
* Cleveland Browns Stadium (1999–actualment)

## Enllaços externs

* Web oficial dels Cleveland Browns
* Sports E-Cyclopedia.com
# Claudia de senaturum quaestu

Claudia de senaturum quaestu o Claudia de senatoribus va ser una llei romana establerta a proposta del tribú de la plebs Quint Claudi, quan eren cònsols Publi Corneli Escipió i Tiberi Semproni Llong l'any 535 de la fundació de Roma (218 aC). Prohibia als senadors (i parents propers) i als patres (de rang senatorial) tenir naus de capacitat superior a 300 àmfores. El comerç era considerat en aquell temps indecorós pels patricis i per aquesta llei es limitava al necessari per atendre el transport de la producció dels camps propis. Juli Cèsar va renovar més tard aquesta llei. Titus Livi i Ciceró diuen que en el seu temps era fora d'ús.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de; José Francisco Díaz. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madri: Imprenta de Vicente de lalama, 1840, p. 29 [Consulta: 1r maig 2022].
# Truita de rierol

La truita de rierol o truita de font (Salvelinus fontinalis) és un peix de la família dels salmònids i una espècie forastera dins el context de la fauna dels Països Catalans.

## Morfologia

* Cos allargat i amb força escates.
* Boca gran i dents desenvolupades.
* Coloració variable.

## Alimentació

És un depredador d'aigües oligotròfiques d'origen nord-americà.

## Hàbitat

Viu en aigües dolces i fresques. És molt exigent pel que fa a la temperatura de l'aigua, però no tant amb l'oxigen dissolt, per la qual cosa desplaça fàcilment les truites autòctones dels llacs i altres recintes amb aigües embassades.

## Distribució geogràfica

És una de les espècies de pesca més reputades als Estats Units i va ésser introduïda a l'Estat espanyol a finals del segle xix. És abundant al Pirineu, especialment a Andorra. Tot i això, figura a la llista de les 100 espècies invasores més dolentes d'Europa.

## Interès gastronòmic

Té una carn molt apreciada a nivell gastronòmic.

## Referències

* ↑ «100 of The Worst» (en anglès). Daisie, 2012.
# Enric Alzamora i Gomà

Enric Alzamora i Gomà (Palma, Mallorca, 1866 - Palma, Mallorca, 1914) fou un economista, empresari, assagista i periodista mallorquí. El 1905 fou el fundador del Foment de Turisme de Mallorca.
Alzamora amplià el comerç familiar d’importació i exportació de productes agraris, del qual creà oficines a Anglaterra i altres països, i afavorí l’exportació de l’ametlla mallorquina. L’any 1887 fou un dels fundadors del diari La Almudaina juntament amb Guillem Sampol, Joan Lluís Oliver (que en fou el primer director) i Jeroni Amengual i Sampol, i s'encarregà de la seva secció literària. Cap al 1890 abandonà el món literari per dedicar-se als negocis familiars. Del 1903 al 1907 fou president de la Cambra de Comerç i donà lloc a la creació del Foment de Turisme de Mallorca (1905), com a grup excursionista amb la finalitat de promocionar el turisme com un element fonamental dins el procés de modernització de Mallorca.; aconseguí la instal·lació del cable telegràfic Barcelona-Palma (1907) i impulsà la campanya per a aconseguir de modificar la llei de comunicacions marítimes, que culminà més tard amb la implantació del correu diari amb Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Enric Alzamora i Gomà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ «La Almudaina : Diario de la mañana : avisos, noticias :: Biblioteca Digital de Mallorca». [Consulta: 17 desembre 2024].