OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Véronique

Véronique és una òpera en tres actes composta per André Messager sobre un llibret francès de Georges Duval i Albert Vanloo. S'estrenà al Théâtre des Bouffes-Parisiens de París el 10 de desembre de 1898.

## Representacions

A l'estrena els creadors foren Mariette Sully i Jean Perier.
És l'opereta més reeixida de Messager. Es va reposar freqüentment a França durant la primera meitat del segle xx. Reposicions al Théâtre des Folies-Dramatiques el 30 de gener de 1909, al Théâtre de la Gaîté-Lyrique l'1 de març de 1920, per la qual Messager va compondre un nou vals (amb Edmée Favart, Périer i Tarriol-Baugé), i al Théâtre Mogador el 17 d'abril de 1943 (amb Suzanne Baugé, Maurici Vidal i Hélene Lavoisier), en una gran producció que, segons Richard Traubner, "va dominar la seva fragilitat".
Després d'una excepcional interpretació a l'Opéra-Comique el 7 de febrer de 1925 amb Favart, Baugé i Tarriol-Baugé, dirigida per Albert Wolff, l'obra va tenir la seva primera producció moderna a l'Opéra-Comique el 1978-1879 (amb Danielle Chlostawa i François Le Roux) i 1980-81 (amb Marie-Christine Pontou i Gino Quilico).
L'òpera es va oferir a Viena i a Colònia (com a Brigitte) el 1900, després a Riga el 1901, Berlín 1902; Lisboa en 1901, Ginebra el 1902, Londres el 1903 i Milà en 1904 (en italià) i Bucarest en 1907. El 1903 Lady Gladys de Grey va portar un repartiment francès per oferir Véronique al Coronet, Notting Hill Gate.
La primera interpretació a l'Opéra-Comique fou el 7 de febrer de 1925, quan s'ajuntaren diversos artistes en una gala benèfica. Edmée Favart i André Baugé foren els prestigiosos successors Mariette Sully i Jean Perier. La creació real a l'Òpera-Comique va tenir lloc el 22 de desembre de 1978 amb Daniele Chlostawa i François Le Roux.
Avui en dia, Véronique ha desaparegut per complet de les escenes parisenques.

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2013-04-15. [Consulta: 6 setembre 2013].
* 1 2 3 «Dades a Opérette». Arxivat de l'original el 2013-04-17. [Consulta: 7 setembre 2013].
* ↑ Nichols, R. The Harlequin Years: music in Paris 1917-1929. Thames & Hudson, Londres, 2002.
* ↑ Gänzl, Kurt i Andrew Lamb, Gänzl's Book of the Musical Theatre. The Bodley Head, Londres, 1988.
* ↑ Traubner, Richard. Operetta — a theatrical history. Oxford University Press, Oxford, 1983.
* ↑ Wolff, Stéphane. Un demi-siècle d'Opéra-Comique 1900–1950. André Bonne, París, 1953.
* ↑ Loewenberg, A. Annals of Opera. Londres, John Calder, 1978.
* ↑ Webber, Christopher. "Guilty Pleasures – the charm of Véronique". Programa del Festival de Buxton, 2009.
# Concert per a piano núm. 13 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 13 en do major, K. 415 (387b) és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita a Viena el 1782-1783. És el primer dels tres concerts primerencs que Mozart va compondre per als seus concerts per subscripció, al costat del juntament amb el Concert núm. 11, K. 413, i el Concert núm. 12, K. 414. Consta de tres moviments:
* Allegro, en do major i en compàs de 4/4.
* Andante, en fa major i compàs de 3/4.
* Allegro, en do major i compàs de 6/8.
Aquest concert ha tingut durant molt de temps una acollida ambigua. El primer moviment comença amb un tema tranquil, similar al del posterior Concert per a piano núm. 21, però precedit per un fugetto. La introducció orquestral prepara un tutti impressionant; però molts especialistes, inclosos Anthony Hutchings i Girdlestone, consideren que després de l'entrada del piano les expectatives inicials s'esvaeixen. La part de piano consisteixen en passatges que no s'integra bé en el tractament del fugetto o amb el material del ritornello i, com comenta Hutchings, el resultat és que "l'obra completa és inferior que la suma de les parts".

## Referències

* ↑ Girdlestone, C. M.. Mozart's piano concertos. Londres: Cassell, 1997. ISBN 0-304-30043-8.
* ↑ Hutchings, A.. A Companion to Mozart's Piano Concerto. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-816708-3.
* Mozart, W. A. Piano Concertos Nos. 11–16 in full score. Dover Publications, Nova York. ISBN 0-486-25468-2
# Concert per a piano núm. 12 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 12 en la major, K. 414 (385p), també conegut com el «Petit concert en la major», és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita la tardor de 1782 a Viena. Fou el primer d'una sèrie de tres concerts per a piano (juntament amb el Concert núm. 11, K. 413, i el Concert núm. 13, K. 415) que Mozart interpretà en els seus concerts de Quaresma del 1783. Tot i la naturalesa modesta i de la instrumentació d'aquest concert, sobresurt d'entre les primeres produccions de Mozart. Pot semblar que aquests tres primers concerts per a piano vienesos (núm. 11, 12 i 13) representin un retrocés formal en comparació als seus immediats predecessors, especialment si se'ls compara amb el Concert núm. 9, "Jeunehomme", però són precursors de les posteriors obres madures de Mozart.

## Estructura

Està instrumentat per a piano sol, dos oboès, dos fagots (opcional), dues trompes, i corda (violins, violes, cellos, i contrabaixos). Igual que els altres dos concerts que va escriure Mozart en arribar a Viena, es tracta d'una obra modesta que també pot ser interpretada amb un quartet de corda i piano (indicació "a quattro").
Consta de tres moviments:
* Allegro, en la major
* Andante, en re major
* Allegretto, en la major
El segon moviment destaca per la seva relació temàtica amb una obertura de Johann Christian Bach, La calamita de cuori; cal recordar que J. C. Bach fou un antic educador de Mozart a Londres, i havia mort l'1 de gener de 1782. Quan Mozart s'assabentà de la mort de Bach va escriure al seu pare dient-li entre altres coses: 'quina calamitat per al món musical!'. Podem escoltar l'Andante com un epitafi musical del jove Mozart cap al vell mestre.
El Rondó per a piano i orquestra en la major (Mozart), K. 386, ha estat considerat per diversos experts com un final alternatiu a l'obra; però aquest Rondó no pot ser interpretat a quattro, i la partitura autògrafa mostra que el Finale habitual comença a la mateixa pàgina on acaba el moviment lent.

## Referències

* ↑ Girdlestone, p. 140

## Bibliografia

* Girdlestone, C. M. Mozart's piano concertos. Cassell, Londres.
* Hutchings, A. A Companion to Mozart's Piano Concertos, Oxford University Press.
* Mozart, W. A. Piano Concertos Nos. 11–16 in full score. Dover Publications, Nova York.
# Sonata per a piano núm. 10 (Mozart)

La Sonata per a piano núm. 10 en do major, K. 330 (300h) és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart. Es tracta de la primera de les tres obres del cicle de sonates per a piano K. 330-331-332, totes compostes el 1783, probablement a Viena o Salzburg durant la visita que va fer amb la seva dona, Constanze.

## Estructura

Consta dels habituals tres moviments:
* Allegro moderato
* Andante cantabile
* Allegretto
El primer moviment, Allegro moderato, és calmat i silenciós. El segon moviment, Andante cantabile, ha generat preguntes sobre la seva conclusió, ja que s'ha perdut una part de la partitura autògrafa, però els editors ho han resolt emprant una idea anterior de Mozart per omplir el fragment buit. El tercer moviment, Allegretto, és el més enèrgic i en ell preval l'ús d'arpegis. Com va passar amb el segon moviment, els darrers compassos d'aquest Allegretto s'han perdut.

## Notes

* ↑ Mozart feia poc que s'havia casat amb Constanze. Sobre el lloc de composició, hi ha alguns dubtes, ja que Mozart comenta en una carta al seu pare del 9 de juny de 1784 que les tres sonates les va enviar a la seva germana Nannerl; ella vivia a Salzburg i, per tant, és estrany que si les hagués acabat allà, no les hi hagués donat en mà.

## Referències

* ↑ Robins, Brian. «Piano Sonata No. 10 in C major, K. 330 (K. 300h)». Allmusic.com. [Consulta: 18 desembre 2013].
# Simfonia núm. 26 (Mozart)

La Simfonia núm. 26 en mi bemoll major, K. 184 (K. 161a), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart completada el 30 de març de 1773, un mes després que tornés del seu tercer viatge a Itàlia.
La simfonia està instrumentada per a dues flautes, dos oboès, dos fagots, dues trompes, dues trompetes i corda. Consta de tres moviments, amb el tercer que segueix al segon sense cap pausa:
* Molto presto, en compàs de 4/4.
* Andante, en do menor i compàs de 2/4.
* Allegro, en compàs de 3/8.

## Referències

* ↑ Zaslaw, Neal; Cowdery, William. The Compleat Mozart : a guide to the musical works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: Norton, 1990, p. 188. ISBN 0-393-02886-0 [Consulta: 17 maig 2008].
* ↑ Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XIII. ISMN M-006-20466-3
* ↑ Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. 155. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 26, K. 184: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Simfonia núm. 27 (Mozart)

La Simfonia núm. 27 en sol major, K. 199 (K. 161b), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita l'abril de l'any 1773.
La simfonia està instrumentada per a dues flautes, dues trompes, i corda. Consta de tres moviments, disposats segons l'esquema clàssic habitual del contrast ràpid-lent-ràpid:
* Allegro, en compàs de 3/4.
* Andantino grazioso, en compàs de 2/4.
* Presto, en compàs de 3/8.

## Referències

* ↑ Mozart, Wolfgang Amadeus; Giglberger, Veronika (preface), Robinson, J. Branford (transl.). Die Sinfonien III.. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2005, p. XIII. ISMN M-006-20466-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 27 K. 199: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Simfonia núm. 13 (Mozart)

La Simfonia núm. 13 en fa major, K. 112, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada a Milà durant el seu segon viatge a Itàlia a la tardor de 1771. La seva estrena va tenir lloc probablement en un concert donat per Leopold i el seu fill a la residència d'Albert Michael von Mayr, el 22 de novembre o 23 de novembre de 1771. En aquest concert va poder haver-se interpretat també l'estrena de la Simfonia núm. 12.
La simfonia consta de quatre moviments, tractant-se de la segona de les seves simfonies composta només per a corda. És una obra original i amb humor, en la qual fa servir una instrumentació molt reduïda. El tercer moviment, el Menuetto, podria haver estat escrit amb anterioritat i que l'hagués incorporat amb posterioritat a l'acabament de la simfonia; el manuscrit autògraf mostra el Menuetto copiat per la mà de Leopold.
La instrumentació de l'obra és per a dos oboès, dues trompes, fagot, corda i baix continu. Consta dels següents moviments:
* Allegro, en compàs 3/4.
* Andante, en compàs 2/4.
* Menuetto & Trio, en compàs 3/4.
* Molto Allegro, en compàs 3/8.

## Referències

* 1 2 3 4 Zaslaw, pp. 190–91
* ↑ Dearling, pp. 75–76

## Bibliografia

* Dearling, Robert. The Music of Wolfgang Amadeus Mozart: The Symphonies Associated University Presses Ltd, Londres 1982 ISBN 0-8386-2335-2
* Kenyon, Nicholas. The Pegasus Pocket Guide to Mozart Pegasus Books, Nova York 2006 ISBN 1-933648-23-6
* Zaslaw, Neal.Mozart's Symphonies: Context, Performance Practice, Reception OUP, Oxford 1991 ISBN 0-19-816286-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 13, K. 112: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Simfonia núm. 13: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Simfonia núm. 12 (Mozart)

La Simfonia núm. 12 en sol major, K. 110 (K. 75b), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada a Salzburg l'estiu de 1771. Aparentment, sembla que la simfonia formava part del material que preparà per al segon viatge a Itàlia de Mozart, que tindria lloc entre agost i desembre de 1771. És possible que aquesta simfonia fos interpretada per primera vegada en un concert a Milà, el 22 o 23 de novembre de 1771. En aquest concert va poder haver-se interpretat també l'estrena de la Simfonia núm. 13.
La composició està instrumentada per a dos oboès, dues trompes, dues flautes, dos fagots, corda i baix continu. Consta dels següents moviments:
* Allegro, en compàs 3/4.
* Andante, en compàs 2/2.
* Menuetto & Trio, en compàs 3/4.
* Allegro, en compàs 2/4.
Comença amb un allegro representava el moviment més llarg compost per Mozart fins aquell moment. El minuet presenta un cànon entre els instruments de corda aguts i greus, realitzat a un interval d'octava. Mozart va aprendre aviat aquesta tècnica que s'observa a la Simfonia núm. 23 de Joseph Haydn, una obra del 1764 que també està en sol major.

## Referències

* 1 2 Zaslaw, pp. 209–12
* ↑ H. C. Robbins Landon, Haydn: Chronicle and Works, 5 vols, (Bloomington and London: Indiana University Press, 1976-) v. 1, Haydn: the Early Years, 1732-1765

## Bibliografia

* Kenyon, Nicholas. The Pegasus Pocket Guide to Mozart Pegasus Books, Nova York 2006 ISBN 1-933648-23-6
* Zaslaw, Neal.Mozart's Symphonies: Context, Performance Practice, Reception OUP, Oxford 1991 ISBN 0-19-816286-3

## Enllaços externs

* Simfonia núm. 12, K. 110: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Simfonia núm. 12: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Concert per a flauta núm. 1 (Mozart)

El Concert per a flauta núm. 1 en sol major, K. 313 (K. 285c), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita el 1778.
L'obra va ser encarregada pel flautista holandès Ferdinand Dejean el 1777. Sembla que Mozart tenia encàrrecs per a quatre quartets per a flauta i tres concerts per a flauta, encara que només va arribar a completar dos dels tres concerts: el K. 313 seria el primer. L'Andante per a flauta i orquestra, K. 315, podria haver estat escrit com un moviment lent alternatiu per aquest concert.

## Anàlisi musical

Aquesta obra està instrumentada per a una orquestra estàndard amb dos oboès (que són reemplaçats per dues flautes en el moviment lent, Adagio), dues trompes i corda.
El concert consta de tres moviments:
* Allegro maestoso
* Adagio ma non troppo
* Rondeau: Tempo di Menuetto
S'ha observat que l'inici del segon moviment s'assembla al cèlebre tema del vals Al bell Danubi blau de Johann Strauss II, que va ser compost molts anys després, el 1867.

## Audició

* Concert per a flauta núm. 1, K. 313 - I. Allegro Maestoso
* Interpretació per la Skidmore College Orchestra. Per cortesia de Musopen

## Enllaços externs

* NMA: Concert per a flauta núm. 1
* Concert per a flauta núm. 1: Partitura lliure a l'IMSLP.

## Referències

* ↑ Flute Concerto No. 1 in G major, K. 313 (K. 285c). Allmusic.
* ↑ Huscher, Phillip. Program Notes Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.. Chicago Symphony Orchestra, Carnegie Hall.
# Henri Chammartin

Henri Chammartin (Chavannes, cantó de Vaud, Suïssa, 30 de juliol de 1918; Berna, Suïssa, 30 de maig de 2011) fou un genet suís, guanyador de cinc medalles olímpiques. El 1968, ell i el seu company Gustav Fischer, foren els segons esportistes suïssos a competir en cinc Jocs Olímpics, igualant la fita aconseguida el 1936 per l'atleta Paul Martin.

## Carrera esportiva

Especialista en doma clàssica, va participar als 33 anys en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova per equips i finalitzar sisè en la prova individual amb el cavall Wöhler. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), si bé les proves es realitzaren a Estocolm (Suècia), va guanyar la medalla de bronze en la prova per equips, finalitzant a més vuitè en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) finalitzà vuitè en la prova individual, una edició olímpica en la qual no hi hagué concurs de doma per equips. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) aconseguí guanyar dues medalles olímipques: la medalla d'or en la prova individual i una nova medalla de plata en la prova per equips amb el cavall Wörmann. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic), els seus últims Jocs Olímpics, aconseguí la seva cinquena medalla: la medalla de bronze en la competició per equips, a més de finalitzar novè en la prova individual.
També guanyà cinc medalles al Campionat d'Europa de doma, dues d'or, una de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1963 i 1967, així com una medalla de plata al Campionat del Món de 1966.

## Referències

* ↑ «Décès d'un grand homme de cheval, le champion olympique de dressage Henri Chammartin». [Consulta: 3 novembre 2014]..
* ↑ «Henri Chammartin, écuyer en or» (en francès). La Liberté. [Consulta: 14 febrer 2024].
* 1 2 3 «Olympedia – Henri Chammartin». [Consulta: 14 febrer 2024].
# Lluís Ferrer i Domènech

Lluís Ferrer i Domènech (Alcover, 1882; Toledo, 1936) fou un músic nomenat mestre de capella de la catedral de Toledo en gener de 1908 on va seguir exercint aquest càrrec fins a la seva mort.
Els seus principals esforços en Toledo van ser per la restauració del cant religiós en la catedral. En les revistes Música Sacro-Hispana i Tesoro sacro nacional es troben diverses noticies d'activitats seves a favor de la música sacra en Toledo.
Va tenir dos germans, Joan Ferrer i Dòmenech (Alcover 1867 - 1934) i Josep Ferrer i Domènech (Alcover 1880 - Toledo 1936), els quals també eren músics. Va estudiar amb el seu germà Joan, en la Seu d'Urgell, on Lluís va adquirir coneixements del seu germà gran. Lluís i el seu germà Joan van ser assassinats durant la Guerra Civil espanyola (1936 - 1939).

## Referències

* 1 2 3 Bernadó, Màrius; López Calo, José. «Ferrer i Domènech, Lluís». A: Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana (en castellà). Vol. 2. Madrid: SGAE, 1999-2002, p. 361. ISBN 84-7291-226-4.
# Doraemon: Qui és Momotaro per a mi?

Doraemon: Boku, Momotarō no nan'na no sa (ドラえもん ぼく、桃太郎のなんなのさ, lit. "Doraemon - Qui és Momotarō per a mi?") és un migmetratge del 1981 dirigit per Takeyuki Kanda.
Es tracta del primer episodi especial de la sèrie i no forma part de la numeració oficial de pel·lícules de Doraemon. Va ser doblat al valencià i emés per À Punt com dos episodis de la sèrie regular.

## Trama

Nobita ha de fer recerca sobre la seua pròpia ciutat i descobreix la llegenda del xiquet pescador, Momotaro. Decidit a descobrir si el personatge existia realment, s'embarca en un viatge amb la màquina del temps, juntament amb Doraemon, Shizuka, Gegant i Suneo.

## Distribució

El migmetratge es va projectar per primera vegada als cinemes japonesos l'1 d'agost de 1981, juntament amb una altra pel·lícula d'animació, 21 emon: uchu i irasshai. El títol internacional del film és What Am I for Momotaro.

## Referències

* 1 2 IV, Stuart Galbraith. The Toho Studios Story: A History and Complete Filmography (en anglès). Scarecrow Press, 2008-05-16. ISBN 978-1-4616-7374-3.
* ↑ «Qui és Momotaro per a mi? (Part 1ª)», 01-05-2019. [Consulta: 21 agost 2023].
* ↑ «Qui és Momotaro per a mi?», 29-06-2020. [Consulta: 21 agost 2023].
* ↑ Clements, Jonathan; McCarthy. The Anime Encyclopedia, 3rd Revised Edition: A Century of Japanese Animation (en anglès). Stone Bridge Press, 2015-02-09. ISBN 978-1-61172-909-2.
# Les Brigands

Les brigands (títol original en francès, en català Les Brigands) és una obra dramaticomusical en tres actes composta per Jacques Offenbach sobre un llibret en francès d'Henri Meilhac i Ludovic Halévy. Es va estrenar el 10 de desembre de 1869 al Théâtre des Variétés de París.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 25 de setembre 2017. [Consulta: 16 maig 2018].
# Junge Welt

Junge Welt és un diari alemany publicat a Berlín. Es descriu com un diari d'esquerres i marxista. Les autoritats alemanyes el classifiquen com un mitjà d'extrema esquerra hostil a l'ordre constitucional.

## Història

Junge Welt es va publicar per primera vegada el 12 de febrer de 1947 a la zona d'ocupació soviètica de Berlín. El diari es va convertir en el diari oficial de la Joventut Lliure Alemanya, l'organització juvenil comunista de la República Democràtica Alemanya, el 12 de novembre de 1947. Amb una circulació diària d'1'38 milions d'exemplars, Junge Welt hi va tenir una difusió fins i tot superior a l'òrgan oficial del Partit Socialista Unificat d'Alemanya, Neues Deutschland.
El diari es va vendre per un preu simbòlic d'1 marc a una editorial de Berlín Occidental el 1991, i va ser rellançat el 1994 després de la reunificació alemanya. El nou equip editorial incloïa autors alemanys orientals i occidentals de diferents faccions d'esquerra. El 1997, una divisió entre aquests dos camps va portar a la fundació final del setmanari Jungle World, que des de llavors va denunciar enèrgicament les opinions suposadament antisionistes defensades pels seus antics col·legues.
La cooperativa LPG junge Welt e.G. és ara l'editora del diari. Va tenir una tirada estimada d'entre 25.600 i 27.900 el 2017.

## Referències

* ↑ «Diese Zeitung» (en alemany). [Consulta: 31 octubre 2023].
* ↑ «Annual Report on the Protection of the Constitution 2008». Federal Office for the Protection of the Constitution. Arxivat de l'original el 27 September 2011. [Consulta: 26 setembre 2010].
* ↑ «Zeitung "Junge Welt" – 17. Oktober 1989» (en alemany). ddr-museum.de. DDR Museum Berlin GmbH, n.d.. [Consulta: 19 agost 2021].
* ↑ «Lexikon > Sachbegriffe > Junge Welt (JW)» (en alemany). jugend opposition in der DDR. Jugendopposition.de. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ Kamalipour, Yahya R. Media, Power, and Politics in the Digital Age: The 2009 Presidential Election Uprising in Iran. Rowman & Littlefield Publishers, 2010, p. 75. ISBN 978-1-4422-0415-7.
* ↑ Pürer, Heinz. Presse in Deutschland (en alemany). UTB, 25 July 2007. ISBN 978-3-8385-8334-1.
* ↑ Kilpert, Daniel. «Antisemitismus von links» (en alemany), 28-11-2006. [Consulta: 31 octubre 2023].
* ↑ Kittel, Sören. «Berliner Verwaltungsgericht: Eilantrag von Junge Welt abgelehnt» (en alemany), 26-03-2022. [Consulta: 31 octubre 2023].
# Esclop

Un esclop o, en algunes contrades, galotxa o soc, és un tipus de calçat caracteritzat per ser especialment senzill, fet de fusta, i per no tenir part posterior, com és el cas dels esclops suïssos. Tradicionalment els esclops han estat el calcer pagès o rural d'una gran part d'Europa, del Japó, etc. Actualment la gran majoria són de fabricació industrial i en fan servir sobretot, però no exclusivament, les dones. Segons la revista Sàpiens, l'últim escloper català fou Jordi Coll, de Taradell, qui va morir el 2009. Hi ha notícies de més esclopers, com Ramon Seira de Terrassa i els seus fills.
Existeix un Museu de l'Esclop a Meranges.

## Referències

* ↑ Llavina, Jordi «Calçats per a tots els gustos...i butxaques». Sàpiens [Barcelona], núm. 100, 2-2011, p. 22. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «Escloper». L'art de l'artesà/Xip TV. Arxivat de l'original el 8 d’agost 2014. [Consulta: 19 juliol 2014].
* ↑ AADD. Guia de Museus i Equipaments Patrimonials de l'Alt Pirineu i Aran. Lleida: Garsineu Edicions, 2008, p.42. ISBN 978-84-96779-45-7.

## Vegeu també

* Avarca
* Babutxa
* Espardenya
* Xancla
Viccionari
# Sonata per a violí núm. 18 (Mozart)

La Sonata per a violí núm. 18 en sol major, K. 301/293a, fou composta per Wolfgang Amadeus Mozart el 1778 a Mannheim (Alemanya). Va sortir publicada aquell mateix any com a part de la col·lecció l'Op. 1 de Mozart. L'obra està dedicada a la princesa Isabel Augusta, dona de Carles II Teodor de Baviera, Electora del Palatinat; per aquest motiu, les sonates que formen part de l'Op. 1 són conegudes com a «Sonates palatines». La seva interpretació sol durar uns quinze minuts.
L'obra s'estructura en dos moviments:
* Allegro con Spirito
* Allegro

## Referències

* Zaslaw, Neal; Cowdery, William. The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: W.W. Norton, 1990.

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 18, K. 301/293a Partitures lliures de l'International Music Score Library Project