OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sonata per a piano núm. 2 (Brahms)

La Sonata per a piano núm. 2 en fa sostingut menor és l'obra de Johannes Brahms identificada com la seva op. 2. Fou composta el novembre de 1852 i publicada l'any següent a Hamburg, igual que la Sonata per a piano núm. 1. És la segona de les seves tres sonates per a piano i està dedicada a Clara Schumann.

## Història

Malgrat ser el seu segon treball publicat, en realitat va ser compost abans de la seva primera sonata per a piano, però va ser publicat més tard a causa de Brahms va reconèixer la importància d'una publicació inaugural i va considerar que la sonata en do major era d'una qualitat superior. Va ser enviada juntament amb la seva primera sonata per Breitkopf & Härtel amb una carta de recomanació de Robert Schumann. Schumann havia elogiat a Brahms amb entusiasme i la sonata dona mostres d'un esforç per impressionar-lo. La sonata va ser dedicada Clara Schumann, dona de Schumann i amiga íntima de Brahms.

## Anàlisi musical

La sonata es compon de quatre moviments:
* I. Allegro non troppo, ma energico (fa sostingut menor)
* II. Andante con espressione (si menor)
* III. Scherzo: Allegro -- Poco più moderato (si menor - re major)
* IV. Sostenuto -- Allegro non troppo e rubato -- Molto sostenuto (fa sostingut menor, finalitzant en la tonalitat relativa major)

### I. Allegro non troppo, ma energico.

El primer moviment està en la convencional forma sonata-allegro.

### II. Andante con espressione.

El segon moviment és un tema amb variacions basat en la Minnesang alemanya Mir ist Leide. Igual que el tema amb variacions de la primera sonata, les variacions passen des del mode menor fins al seu relatiu major.

### III. Scherzo

    Allegro -- Poco più moderato.
El tercer moviment és un scherzo i trio. El tema inicial és gairebé idèntic al del segon moviment.

### IV. Sostenuto -- Allegro non troppo e rubato -- Molto sostenuto.

El finale comença amb una breu introducció en la tonalitat de la major, el relatiu major de fa sostingut menor. El tema principal de la introducció s'utilitza com a primer tema d'aquest moviment, que està escrit seguint la forma sonata i conté una exposició repetida. La coda del finale, té la indicació de pianissimo i cal interpretar-la amb el pedal suau. Reprèn i desenvolupa el material de la introducció de l'inici del moviment.

## Vegeu també

* Sonata per a piano núm. 1 (Brahms)

## Referències

* ↑ Geiringer, 1984.

## Bibliografia

* Geiringer, Karl: Brahms. La seva vida i la seva obra. Madrid: Altalena, 1984. ISBN 84-747-5166-7
* Young, John Bell: Brahms: A Listener's Guide. Nova York: Amadeus Press, 2008.

## Enllaços externs

* (anglès)Guia auditiva de l'enregistrament interpretat pel pianista Martin Jones
# Sonata per a piano núm. 3 (Brahms)

La Sonata per a piano núm. 3 en fa menor és una obra de Johannes Brahms identificada com la seva Op. 5, que va ser composta el 1853. És la tercera de les seves tres sonates per a piano.
Composta a Düsseldorf, marca el final del seu cicle de tres sonates. Presentada a Robert Schumann el novembre d'aquest any, va ser l'última obra que Brahms li va presentar per a saber la seva opinió. Brahms tenia amb prou feines 20 anys quan la va compondre. Està dedicada a la comtessa Ida von Hohenthal com a agraïment per haver donat el lloc de professor de música dels seus fills al seu germà, Fritz Brahms.

## Anàlisi musical

Quan va escriure aquesta sonata per a piano, el gènere estava vist per molts com una cosa antiquada. Brahms, enamorat de l'estil de Beethoven, integra en aquesta sonata una combinació magistral de l'esperit romàntic lliure i l'estricta arquitectura clàssica. Com una prova de l'afinitat de Brahms amb Beethoven, la Sonata per a piano núm. 3 inclou de forma recognoscible l'esperit de la Cinquena Simfonia de Beethoven.
L'execució de l'obra dura uns 40 minuts.

### Estructura

La sonata és més gran que les dues anteriors, ja que es compon de cinc moviments, a diferència dels quatre tradicionals.
* I. Allegro maestoso (fa menor, finalitzant en el relatiu major)
* II. Andante espressivo (la bemoll major - re bemoll major)
* III. Scherzo: Allegro energico avec trio (fa menor - re bemoll major)
* IV. Intermezzo: (Rückblick/Regard en arrière) Andante molto (si bemoll menor)
* V. Finale: Allegro moderato ma rubato (fa menor, acaba en la tonalitat relativa major)
El cinquè i últim moviment és un rondó. Explora diverses idees que s'entrellacen en un entorn virtuós i triomfal. Destaca que la primera presentació del tema rondó comença amb un criptograma musical que representa un lema musical personal del seu amic de sempre, Joseph Joachim, el tema F-A-E, que significa Frei aber einsam (lliure però solitari).

## Vegeu també

* Sonata per a piano núm. 1
* Sonata per a piano núm. 2

## Referències

* ↑ Geiringer, 1984.
* ↑ Young, John Bell. "Brahms: A Listener's Guide." Unlocking the Masters Series. New York: Amadeus Press, 2008. p. 59

### Fonts

* Geiringer, Karl: Brahms. La seva vida i la seva obra. Madrid: Altalena, 1984. ISBN 84-747-5166-7
* Young, John Bell: Brahms: A Listener's Guide. Nova York: Amadeus Press, 2008.

## Enllaços externs

* Misato Yokoyama interpreta Sonata per a piano núm. 3 en fa menor, Op. 5 de Brahms a Classical Connect
# Setze valsos, Op. 39 (Brahms)

Els Setze valsos (en alemany, Sechzehn Walzer), Op. 39, és un conjunt de 16 valsos per a piano compostes per Johannes Brahms. Són peces curtes compostes l'any 1865 i publicades el 1866. Estan dedicades al crític de música Eduard Hanslick, amic seu.

## Versions

Aquests valsos foren escrits per a piano a quatre mans, i van ser també arranjats per a piano sol pel compositor; en va realitzar dues versions diferents: una més difícil i una altra més senzilla. Les tres versions foren publicades alhora, i es van vendre bé, fet que millorà les expectatives que tenia el compositor. El valsos foren compostos amb el compositor vivint a Viena, una ciutat on s'instal·là permanentment el 1872. Aquestes peces venien a ser com un tribut al vals un tipus de música que estava especialment de moda en la que era la seva ciutat d'adopció. En les versions per a piano sol, alguns de les tonalitats van ser modificades respecte a la versió de original per a quatre mans. Un arranjament per dos pianos de cinc del valsos (núms. 1, 2, 11, 14, i 15) van ser publicats després de la mort del compositor. Gairebé tots els valsos tenen forma binària.

## Valsos

A continuació es presenta la llista dels 16 valsos i enllaços a interpretacions per part de la pianista Martha Goldstein:
    núm. 1 en si major Tempo giusto (1:02) núm. 2 en mi major (1:32) núm. 3 en sol# menor (1:02) núm. 4 en mi menor Poco sostenuto (1:35) núm. 5 en mi major Grazioso (1:10) núm. 6 en do# major Vivace (do major en la versió fàcil) (1:07) núm. 7 en do# menor Poco più Andante (2:12) núm. 8 en si♭ major (1:40) núm. 9 en re menor (1:26) núm. 10 en sol major (0:32) núm. 11 en si menor (1:28) núm. 12 en mi major (1:20) núm. 13 en do major (si major en la versió difícil) (0:48) núm. 14 en la menor (sol# menor en la versió difícil i en la versió per a 2 pianos) (1:34) núm. 15 en la major (la♭ major en la versió difícil i en la versió per a 2 pianos) (1:28) núm. 16 en re menor do# menor en la versió difícil) (1:01)

## Referències

* ↑ "Waltzes Per piano, quatre mans, Op. 39 (1865)" dins Tota Guia de Música a Música Clàssica: La Guia Definitiva a Música Clàssica, p. 201 (Chris Woodstra, Gerald Brennan, i Allen Schrott eds., Backbeat Llibres, 2005, ISBN 9780879308650
* 1 2 Todd, R. Larry. Nineteenth-Century Piano Music, p. 372 (Routledge, 2013)

## Bibliografia

* Winfried Kirsch, Dau Klavierwalzer op. 39 von Johannes Brahms und ihre Tradició. En "Jahrbuch des Staatlichen Institut für Musikforschung, Preußischer Kulturbesitz". II, 1969.
* Marina Caracciolo, Brahms e il Walzer. Storia e lettura critica. LIM, Libreria Musicale Italiana, Lucca, 2004. ISBN 978-88-7096-362-5
* Ignaz Mendelssohn, en Zur Entwicklung des Walzers, "Studien zur Musikwissenschaft"; XIV (1926).
* Eduard Hanslick, Waffenruhe sóc Klavier, Neue freie Presse, Wien, August 1866.

## Enllaços externs

* Setze valsos, Op. 39 a YouTube
* Guia d'audició per a les qautre versions dels valsos de Brahms
# El Mundo Cómico

El mundo cómico, fou un setmanari satiric publicat entre el 3 de novembre 1872 i el 25 de març del 1876.

## Història

El mundo cómico, amb el subtítol "semanario humorístico ilustrado" fou fundada el 1872 per Josep Lluís Pellicer, com a director artístic i Manuel Matoses, com a director literari. De periodicitat setmanal, tenia caràcter principalment satíric i va ser publicada a Madrid entre octubre de 1872 i 1876, coincidint amb el Sexenni Democràtic (1868-74), moment en què la llibertat de premsa va permetre aquesta mena de publicacions. El setmanari gràfic, d'unes vuit pàgines, va deixar de publicar-se entre novembre i desembre de 1875 i va canviar freqüentment d'impremta en aquells anys. Destaca per ser una de les primers a l'estat espanyol a publicar pagines de còmic: Por un coracero de Josep Lluís Pellicer i Al buen pagador de Francisco Cubas.

## Referències

* 1 2 «Agosto 2021: El mundo cómico (1872-1876)» (en castellà). Ministeri de Cultura, 01-08-2021. [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ «El Mundo cómico». Biblioteca Nacional de España. [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Nerea Pérez de las Heras: "Un feminismo que no cuestiona el capitalismo es un feminismo fallido"» (en castellà). [Consulta: 14 octubre 2024].
# Quartet per a piano núm. 1 (Brahms)

El Quartet per a piano núm. 1 en sol menor, Op. 25, fou compost per Johannes Brahms entre 1856 i 1861. Es va estrenar a Viena el 16 de novembre de 1862 amb el mateix Brahms al piano amb la col·laboració dels membres de la Quartet Hellmesberger. Igual que la majoria dels quartets per a piano està escrit per a piano, violí, viola i violoncel.

## Anàlisi musical

El quartet s'estructura en quatre moviments:
* 1. Allegro
* 2. Intermezzo: Allegro
* 3. Andante con moto
* 4. Rondo alla Zingarese: Presto. Aquest moviment és el primer de la seva obra que mostra una inclinació pels temes zíngars.
El primer moviment en la tonalitat de sol menor i compàs 4/4, està en la forma sonata. Comença immediatament amb el primer tema, una declaració declamatòria; aquest tema és la cel·la inicial que regeix el contingut de la resta del material musical de tot el moviment.
El segon moviment, un Intermezzo amb Trio, està en do menor i compàs de 3/4. Té una forma ternària i te la funció com un scherzo, el segon o tercer moviment tradicional d'un quartet de piano. Els temes melòdics són bastant lírics. L'intermezzo flueix entre el mode major i el menor i acaba finalment en do major. El trio, en la ♭ major, és més ràpid i menys agitat que l'intermezzo.
El tercer moviment, Andante, és un moviment lent en forma ternària. Està en la tonalitat en mi ♭ major en compàs de 3/4 triple. El primer tema és molt líric. La segona secció està en do major i comença amb forts acords amb ritmes de puntet per al piano sol. El segon tema, en si mateix, és exuberant i rítmicament enèrgic.
El quart moviment és un Rondó ràpid (indicació 'Presto') que es troba en sol menor en compàs 2/4. El subtítol "Rondo alla zingarese" li ha donat el sobrenom de "Gypsy Rondo" (Rondó gitano). Com molts dels finals de Brahms, hi ha com a tema principal una idea veloç, rítmica, tonal i, alhora, senzilla. El disseny formal és: ABACDBCADCBA.
* Piano Quartet in G minor: I. Allegro
* Interpretat per Roxana Pavel Goldstein (violí), Elias Goldstein (viola), Stephen Balderston (violoncel), i Mathew Ganong (piano)

## Referències

* ↑ Melvin Berger, Guide to Chamber Music, 2001, Dover. p. 90–91, ISBN 0-486-41879-0
# El Palo Fútbol Club

El Palo Fútbol Club és un club de futbol amb seu a Màlaga, a la comunitat autònoma d'Andalusia. Fundat l'any 1971, actualment juga a Segona Federació, i celebra els partits a casa a l'Estadio San Ignacio, amb una capacitat per a 2.000 seients.

## Història

El club va ser fundat l'any 1971 com a Centro de Deportes El Palo. El 20 d'octubre de 2017 Juan Francisco Funes es va convertir en nou entrenador del club. El 3 de juliol de 2019, el club va canviar el seu nom a El Palo Fútbol Club.

## Temporada a temporada

| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc |
| 1971–72 | 4 | Reg. Pref. | 5è |
| 1972–73 | 4 | Reg. Pref. | 13è |
| 1973–74 | 4 | Reg. Pref. | 10è |
| 1974–75 | 4 | Reg. Pref. | 19è |
| 1975–76 | 5 | 1a Reg. | 11è |
| 1976–77 | 5 | 1a Reg. | 14è |
| 1977–78 | 6 | 1a Reg. | 5è |
| 1978–79 | 6 | 1a Reg. | 12è |
| 1979–80 | 6 | 1a Reg. | 7è |
| 1980–81 | 6 | 1a Reg. | 9è |
| 1981–82 | 5 | Reg. Pref. | 2n |
| 1982–83 | 4 | 3a | 19è |
| 1983–84 | 5 | Reg. Pref. | 4t |
| 1984–85 | 5 | Reg. Pref. | 7è |
| 1985–86 | 5 | Reg. Pref. | 6è |
| 1986–87 | 5 | Reg. Pref. | 10è |
| 1987–88 | 5 | Reg. Pref. | 1r |
| 1988–89 | 4 | 3a | 12è |
| 1989–90 | 4 | 3a | 20è |
| 1990–91 | 5 | Reg. Pref. | 14è |
| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc |
| 1991–92 | 5 | Reg. Pref. | 4t |
| 1992–93 | 5 | Reg. Pref. | 9è |
| 1993–94 | 5 | Reg. Pref. | 9è |
| 1994–95 | 5 | Reg. Pref. | 6è |
| 1995–96 | 5 | Reg. Pref. | 4t |
| 1996–97 | 5 | Reg. Pref. | 3r |
| 1997–98 | 5 | Reg. Pref. | 5è |
| 1998–99 | 5 | Reg. Pref. | 5è |
| 1999–2000 | 5 | Reg. Pref. | 10è |
| 2000–01 | 5 | Reg. Pref. | 11è |
| 2001–02 | 5 | Reg. Pref. | 16è |
| 2002–03 | 5 | Reg. Pref. | 16è |
| 2003–04 | 6 | Reg. Pref. | 2n |
| 2004–05 | 6 | Reg. Pref. | 10è |
| 2005–06 | 6 | Reg. Pref. | 5è |
| 2006–07 | 6 | Reg. Pref. | 4t |
| 2007–08 | 6 | Reg. Pref. | 1r |
| 2008–09 | 5 | 1a And. | 2n |
| 2009–10 | 4 | 3a | 3r |
| 2010–11 | 4 | 3a | 13è |
| Temporada | Nivell | Divisió | Lloc | Copa del Rei |
| 2011–12 | 4 | 3a | 9è | |
| 2012–13 | 4 | 3a | 1r | |
| 2013–14 | 3 | 2a B | 12th | Primera ronda |
| 2014–15 | 3 | 2a B | 19è | |
| 2015–16 | 4 | 3a | 5è | |
| 2016–17 | 4 | 3a | 8è | |
| 2017–18 | 4 | 3a | 10è | |
| 2018–19 | 4 | 3a | 4t | |
| 2019–20 | 4 | 3a | 8è | |
| 2020–21 | 4 | 3a | 3r / 6è | |
| 2021–22 | 5 | 3a RFEF | 10è | |
| 2022–23 | 5 | 3a Fed. | 3r | |
| 2023–24 | 4 | 2a Fed. | | |
* 2 temporades a Segona Divisió B
* 1 temporada a Segona Federació
* 13 temporades a Tercera Divisió
* 2 temporades a Tercera Federació /Tercera Divisió RFEF

## Antics jugadors

* Jaume Doménech
* Ángel Guirado

## Referències

* ↑ «Estadio Nuevo San Ignacio» (en castellà). [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ Hoy, Granada. «El lojeño Funes, entrenador de El Palo» (en castellà). Granada Hoy, 20-10-2017. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ Hoy, Málaga. «Transformación del CD El Palo, cambio de nombre y de escudo» (en castellà). Málaga Hoy, 03-07-2019. [Consulta: 14 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
* Perfil de l'equip Futbolme (en castellà)
# Concert per a mandolina (Vivaldi)

El Concert per a mandolina en do major, RV 425, fou compost pel compositor italià Antonio Vivaldi, el 1725. La música consisteix en un virtuós tractament de la part de l'instrument solista, la mandolina, i la interacció entre el solista i l'acompanyament de l'orquestra. És més exigent que altres concerts de Vivaldi i una de les peces per a mandolina més conegudes. Part del concert apareix en la pel·lícula Kramer vs. Kramer. L'obra ha estat enregistrada en força ocasions. Els intèrprets de mandolina també a vegades interpreten obres de Vivaldi per a guitarra o llaüt, més nombroses que per a mandolina.
Vivaldi va fer servir la mandolina com a instrument solista en una ària de l'oratori Juditha triumphans (1716), aconseguint un gran efecte. Va compondre dos concerts per aquest instrument: aquest Concert per a mandolina, RV 425 i el Concert per a dues mandolines, RV 532. Probablement està dedicat al marquès Bentivoglio de Ferrara; hi ha una carta que Vivaldi li escriu en la qual li demana si segueix interessant la mandolina. Aquesta obra demostra que Vivaldi era capaç d'escriure adaptant l'escriptura musical a l'instrument protagonista, el qual sovint requereix de tècniques i efectes inusuals.

## Anàlisi musical

En el baix continu hi ha l'anotació Violini Soli pizzicati.

## Estructura

Consta de tres moviments:
* Allegro
* Largo
* Allegro
El primer moviment presenta una ràpida i alegre melodia la durada de la qual és de poc més de tres minuts. Al llarg de la peça, Vivaldi crea contrastos entre la mandolina i la resta de l'orquestra, cridant l'atenció a través de crescendos. El ritornello orquestral consisteix en poc més que octaves obertes i quintes, mentre que la mandolina té un material melòdic molt vital.
El segon moviment, de poc menys de tres minuts de durada, i en contrast amb la ràpida i entusiasta melodia del primer moviment, és més lent i reflexiu en la seva composició. En mode menor, és un bon exemple de la malenconia minimalista de Vivaldi, i el final és un sorprenentment senzill.
En l'Allegro final el solista desfa la inversió melòdica rudimentària sobre la qual es basa el ritornello. Un dels passatges solistes sembla fer referència al primer moviment del concert: una recurs tècnic que, si fos intencional, com en tantes altres coses, situaria a Vivaldi molt abans del seu temps en l'ús de material cíclic.

## Referències

* ↑ Lemma, Michael. Vivaldi Concertos for Mandolin. Mel Bay Publications, 2012, p. 4. ISBN 9781619110410.
* 1 2 3 4 5 Manheim, James. «Mandolin Concerto, for mandolin, strings & continuo in C major, RV 425». AllMusic. [Consulta: 1r setembre 2018].
* 1 2 Kolneder, Walter. Guía de Vivladi. Madrid: Alianza, 1989 (1984), p. 232 (El libro de bolsillo, núm. 408). ISBN 8420604089. p. 130-131

## Enllaços externs

* Concert per a mandolina, RV 425: Partitura lliure a l'IMSLP.
* Concert per a mandolina en do major a YouTube, interpretat per Avi Avital el 2012
# El collaret de perles

Lo collaret de perlas (El collaret de perles, en català normatiu) és un drama en tres actes i en vers, original de Serafí Pitarra, pseudònim de Frederic Soler. Estrenat al teatre Romea de Barcelona, la nit del 17 de març de 1870.
L'acció té lloc en una masia rica, molt a prop d'un poble de Catalunya, any 1813.

## Repartiment de l'estrena

* Scinta: Francisca Soler.
* Albert: Josep Clucellas.
* Benet: Lleó Fontova.
* Esteve: Joan Bertran.
* Mossèn Josep: Fèlix Ribot.
* Gabriel: Francesc Puig.
* D. Anton: Ròmul Cuello.
* Felip: Iscle Soler.
* Oriol: Joan Perelló.
* Genís: Joan Pi.
* Joan: Joaquim Pinós.
* Laia: Gaietana Vidal.
* Cristeta: Rosa Cazurro.
* Agnès: Miquela Francesconi.
* Pagesos, pageses, noies petites i mossos.

## Referències

* ↑ «Lo Collaret de perles». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. AELC. [Consulta: 13 gener 2025].
* 1 2 3 Soler, Frederic. Lo Collaret de perlas: drama en tres actes y en vers.... Francisco Badia impressor, 1895.
# Norderfriedrichskoog

Norderfriedrichskoog (danès Nørre Frederikskoog) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Eiderstedt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. es troba a uns 18 km al nord de Tönning i 20 km al sud-oest de Husum, a la costa nord de la península d'Eiderstedt.
# Ilimanaq

Ilimanaq (Claushavn en danès) és un assentament en la municipalitat de Qaasuitsup, Groenlàndia. Es localitza aproximadament en la riba sud-oriental de la badia de Disko, en la desembocadura del Fiord d'Ilulissat. La seua població en 2008 era de 85 habitants. La seua localització aproximada és 69° 05′ N, 51° 07′ O﻿ / ﻿69.083°N,51.117°O﻿ / 69.083; -51.117. Aquest assentament va ser fundat cap a 1741.

## Referències

* 1 2 «Ilulissat». Arxivat de l'original el 2009-06-21. [Consulta: 31 gener 2017].
* Statistics Greenland: Population Statistics Grønlands befolkning pr. 1. januar 2005 (23.02.2005). Del 2. Statistics Greenland. Only available in Danish and Greenlandic. Downloaded January 2006.
* Gazetteer of Greenland Compiled by Per Ivar Haug. UBiT, Universitetsbiblioteket i Trondheim, Agost de 2005, ISBN 978-82-7113-114-2.
# Ramon Pujol i Bañeres

Ramon Pujol i Bañeres (Corbins, Segrià, 1870-1931) va ésser un hisendat que fou delegat a les Assemblees de Manresa (1892) i Reus (1893).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 205.
# Elisa Hipólito

Elisa Hipólito (Madrid, 11 d'abril de 2002) és una actriu, cantant i ballarina espanyola.

## Biografia

És filla de l'actor Carlos Hipólito i l'actriu Mapi Sagaseta. Des de molt petita va rebre formació en dansa clàssica, dansa espanyola, piano i cant.
Va treballar com a ballarina i actriu al musical Billy Elliot (musical) al costat del seu pare, en el Nou Teatre Alcalá. Posteriorment, va interpretar a Marty en Grease (musical).
En 2022 va ser nominada als premis Unió d'actors per la seva participació com a actriu de repartiment al musical "Billy Elliot".
Ha participat en la sèrie Set dosis de dopamina i ha protagonitzat la seqüela de la pel·lícula Campeones.

## Filmografia
### Televisió

| Any | Títol | Personatge |
| 2019 | Vota Juan | |

### Videoclips

| Any | Títol | Cantant |
| 2019 | Volcánica | Pepa Lucas |

### Cinema

| Any | Títol | Personatge |
| 2020 | Cardelinas | Adela |
| 2023 | Campeonex | Cecilia |

### Musicals

| Any | Título | Personatge |
| 2019 | Grease (musical) | Marty |

## Referències

* ↑ «Elisa Hipólito. Actriz | Heyman y Fernandez» (en castellà), 02-10-2020. [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «Elisa Hipólito». Arxivat de l'original el 2023-07-15. [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ Todo sobre Elisa Hipólito, la nueva entrenadora de 'Campeonex' que es hija de dos conocidos actores y debutó con 10 años, Hola, 23 d'agost de 2023
# Poppenbüll

Poppenbüll és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Eiderstedt, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Està situat a 12 kilòmetres de Tönning i a 10 kilòmetres de Sankt Peter-Ording.

## Burgmestres

* 1945–1946: Arrien P. Cornils
* 1946–1948: Heinrich Peters
* 1948–1950: August Simon
* 1950–1962: Walter Peters, (DP, FDP)
* 1962–1963: Hans Bodewaldt
* 1963–1966: Arthur Bohns
* 1966–1970: Walter Peters
* 1970–1994: Jörn Uwe Peters
* 1994- : Wiebke Buschmann
# Epuló

Epuló o Epulons (Epulones) eren una classe de sacerdots, creada inicialment per dirigir el banquet de Júpiter (Epulum Jovis) i altres deus per aplacar la seva ira, feina que abans feien els pontífexs. Inicialment van ser tres i se'ls va anomenar triumvirs epulons, però més tard el seu nombre va pujar a set i es van conèixer com a septemvirs epulons (septemviri epulones).
Juli Cèsar encara en va afegir tres més, i ell mateix en va ser un, però quan va morir, el nombre es va rebaixar altra vegada a set.
Formaven un col·legi (collegium) i eren una de les quatre grans corporacions religioses junt amb els col·legis de Pontífexs, Àugurs i Quindecemviri.

## Referències

* ↑ Real-Encyclopädie der classischen Altertumswissenschaft: vol. II. Stuttgart: J.B. Metzler, 1923, p. col. 1552-1554.
# Reußenköge

Reußenköge (danès Reussenkog) és una ciutat del districte de Nordfriesland, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 17 kilòmetres al nord-oest d'Husum.
El municipi comprèn una sèrie de pòlders (alemany: Koog, plural: Køge), dos dels quals van ser finançats pel comte Enric XLIII de Reuss-Schleiz-Köstritz i la seva esposa Lluïsa i, per tant, porten els noms Louise-Reuss-Koog i Reußenkoog. Així, el nom del municipi va ser una combinació dels dos noms, la qual vol dir literalment pòlders de Reuss.