OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Jamaica

La bandera de Jamaica presenta una creu de Sant Andreu groga en sautor, és a dir, que les extremitats de la creu ocupen els quatre cantons de la bandera. Les diagonals grogues formen quatre triangles, de color verd a la part superior i inferior i negre als laterals, que recorden els colors de la primera bandera de tres bandes verticals verda, groga i negra.
Es va adoptar el 1962 després que el país accedís a la independència dins de la Commonwealth. El simbolisme dels colors és el següent:
* El negre tradueix les dificultats del passat, però també del futur.
* El groc representa les riqueses naturals i l'esplendor del sol.
* El verd simbolitza alhora els recursos naturals i l'esperança.

## Construcció i dimensions
### Colors

Els colors de la bandera nacional es descriuen al Jamaican Information Service a través del model Pantone. La resta de codis s'han extret d'aquest model i són els següents:
| Model de color | Negre | Groc | Verd |
| Pantone | Pantone Black C | 1235C o 116U | 3415C o 3415U |
| RGB | 45, 41, 38 | 255, 184, 28 | 0, 119, 73 |
| HTML | #2D2926 | #FFB81C | #007749 |

## Banderes històriques

* Bandera colonial de Jamaica (1875–1906)
* Bandera colonial de Jamaica (1906–1957)
* Bandera colonial de Jamaica (1957–1962)

## Referències

* ↑ «Flags, Symbols, & Currency Of Jamaica» (en anglès). WorldAtlas. [Consulta: 5 agost 2022].
* ↑ «Jamaican Flag» (en anglès). JAMAICA INFORMATION SERVICE. [Consulta: 5 agost 2022].
* 1 2 3 «Historical Flags Of Jamaica» (en anglès). WorldAtlas. [Consulta: 5 agost 2022].
* «Símbols Nacionals de Jamaica» (en anglès). Govern de Jamaica. Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 30 juliol 2012].
# Assumpta Mercader i Solà

Assumpta Mercader i Solà (Malgrat de Mar, 30 de març del 1966) és una narradora, actriu, titellaire i escriptora catalana.
Mercader és diplomada en treball social i titulada a l'Institut del Teatre, on va treballar en els departaments de titelles i veu. També ha treballat com a dobladora en sèries infantils, com a professora de teatre i també com a manipuladora de titelles a l'espai infantil de La2 Los Lunnis, així com en publicitat. Ha realitzat diferents cursos en el Col·legi del Teatre i a l'Escola Municipal d'Expressió de Barcelona. Entre el 1991 i el 1993 treballà en la companyia Teatre de Lloguer. L'any 1994 va crear, juntament amb Lidia Massó, la companyia L'Espina de la Sardina.
Al llarg de 25 anys d'experiència, ha portat els seus espectacles arreu del territori català, les Illes, Andorra i per alguns festivals espanyols. A banda d'exercir com a contacontes, també escriu llibres. L'any 2009, va guanyar el premi de Narrativa Montserrat Roig amb el recull de contes Li pot passar a tothom. L'any 2016 publica el recull de contes La dona que somiava mariatxis. També ha publicat diferents contes a la revista Cavall Fort.

## Obra
### Narrativa

* L'àvia pirata. Juntament amb Josep Carrasco i Pepe Palma. Ed. del Pirata, 2019.
* La dona que somiava mariatxis. Voliana Edicions, 2016.
* El gení del botí. Juntament amb Lidia Massó. Ed. Alfaguara, 2000.
* La lluna presumida. Ed. el Bullent, 1994.

## Referències

* ↑ «Assumpta Mercader - Dona de paraula». [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ «Assumpta Mercader i Lídia Massó transformen en contes les tradicions de Malgrat, Arenys de Munt i Llavaneres». [Consulta: 14 març 2025].
* ↑ Fort |, Cavall. «Cagadubtes i altres contes breus – Cavall Fort». [Consulta: 14 març 2025].
# Ellen Thesleff

Ellen Thesleff (Hèlsinki, 5 d'octubre de 1869 - 12 de gener de 1954) va ser una pintora expressionista, considerada com una de les principals pintores modernistes finlandeses.
Thesleff era la gran de cinc germans, i el seu pare era un pintor aficionat. Va assistir a classes particulars i després, al 1887, va estudiar durant dos anys a l'Escola de Dibuix de la Societat d'Art de Finlandia (ara coneguda com l'Acadèmia Finlandesa de Belles Arts) amb Gunnar Berndtson, de manera que es formà amb els simbolistes. El 1891 Thesleff es va traslladar a París i es va matricular a l'Académie Colarossi.
Thesleff va passar tota la seva vida a Finlàndia, França i Itàlia, que visità per primera vegada el 1894. A Finlàndia, tenia una finca familiar a Murole, Ruovesi, on va viure i pintar gran part de la vida. Ella mai es va casar.
Thesleff va participar en moltes grans exposicions al segle XX, a Hèlsinki, París, Moscou, Sant Petersburg, Göteborg, Estocolm, Oslo, Florència i Milà; en particular, l'any 1949 les seves pintures van ser exposades en una gran mostra d'art nòrdic a Copenhaguen i van ser elogiades pels mitjans de comunicació.
Al començament de la seva carrera, Thesleff va treballar en pintures simbolistes d'aire místic, en un estil semblant a Eugène Carrière, tot i que se sentia més influenciada per Édouard Manet. Més tard, es va orientar cap a l'expressionisme i el modernisme, sobretot en els paisatges.
Al 1951 va rebre la medalla Pro Finlandia, que atorga la presidència del país. el memorial Ellen Thesleff, situat al costat del canal. L'any 2008, un memorial commemoratiu recorda la seva llarga estada a la zona i recull el lema que va formular per al seu art: Ei teorioita, ei muotoa, vain väri (Sense teories, sense forma, només color).
Figurà en l'exposició del 2018 Dones a París 1850-1900.

## Referències

* ↑ «Ellen Thesleff (1869-1954) - Find a Grave...» (en anglès). [Consulta: 3 setembre 2024].
* 1 2 3 4 «Ellen Thesleff». Ateneum. Arxivat de l'original el 2 April 2015. [Consulta: 8 març 2015].
* 1 2 3 «Ellen Thesleff på Åbo konstmuseum» (en swedish). Dagens Nyheter, 05-03-2015 [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ «Sven-Harrys konstmuseum :: About the exhibition». www.sven-harrys.se. Arxivat de l'original el 2016-03-12. [Consulta: 11 març 2017].
* 1 2 Pollari, Mikko. «Ellen Thesleff’s Murole» (en anglès). The Lake Trails, 01-09-2018. [Consulta: 3 setembre 2024].
* ↑ Madeline, Laurence. Women artists in Paris, 1850-1900. Yale University Press, 2017. ISBN 978-0300223934.
* ↑ «ELLEN THESLEFF» (en anglès). The Clark Art Institute, 2018. [Consulta: 3 setembre 2024].
# Geomori

Geomori (en grec antic γεωμόροι) era una de les classes socials en la que Teseu va dividir els habitants d'Àtica. Els membres d'aquesta classe, la segona, eren excloses dels grans oficis civils i sacerdotals, oficis que corresponien únicament als eupàtrides; per darrere tenia una tercera classe.
El nom era probablement aplicat com a petit terratinent o com a pagès lliure que cultivava les terres d'altres. Aquesta classe es va diluir i Dionís d'Halicarnàs ja només esmenta dues classes, els àtics (equivalents als patricis romans) i els plebeus.
A Samos el nom geomori es donava als oligarques i al partit oligàrquic. També a Siracusa el partit oligàrquic o aristocràtic era anomenat Geomori.

## Referències

* ↑ Plut. Thes. 25 ; Pollux, viii. 111.
* ↑ Smith, William (ed.). «Geomori». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 11 desembre 2020].
# Andabat

Andabat (plural llatí andabatae) era un tipus de gladiador que lluitava "a cegues". Estava fortament defensat per l'armadura, però amb la visera del seu casc segellada per evitar la visió dels seus oponents, que lluitaven contra altres andabats. Per a alguns estudiosos, el terme no indicava cap tipus de gladiador, sinó qualsevol tipus de gladiador que lluitava sense l'ús de la vista. En qualsevol cas, el terme ja no apareix a l'època imperial.

## Referències

* ↑ Gladiator: The Complete Guide to Ancient Rome's Bloody Fighters, Konstantin Nossov, Rowman & Littlefield, 4 ott 2011, - 208 pagine
# Dimaquer

Dimaquer (en plural dimaquers, del llatí dimacheri) era el nom que es donava a un tipus de gladiador que lluitava amb dues espases.
Els esmenta entra d'altres Artemidor Aristòfan. També es donava aquest nom a alguns gladiadors que combatien a cavall, encara que normalment eren anomenats gladiadors equites (equites per cavall i no per classe social).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gladiatores». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ Seva i Llinares, Antoni (dir.). Diccionari llatí-català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 427. ISBN 8477396310.
# Eloi Creus i Sabater

Eloi Creus i Sabater (Castellar del Vallès, 1992) és un filòleg clàssic i traductor català. És graduat en Filologia Clàssica amb premi extraordinari per la Universitat de Barcelona (2010-2014), on també va cursar el màster en Cultures i Llengües de l'Antiguitat (2014-2015) i es va doctorar (2016-2021) amb la tesi Riure en vers: cap a una traducció poètica d’Aristòfanes.
Ha traduït i publicat El malcarat, de Menandre, a l'editorial Adesiara i I desitjo i cremo, les poesies “incompletes” de la poeta Safo de Lesbos, a Proa, el 2022. El 2023 ha traduït Si la vida sabés l'amor meu: poesies, un recull poètic de Sandro Penna, publicat per Edicions de 1984, i En hora incerta de Primo Levi a l'editorial Cafè Central, que li atorgà el XIX Premi Jordi Domènech de Traducció de Poesia impulsat per la mateixa editorial.

## Premis i reconeixements

* Premi de traducció Vidal Alcover de la ciutat de Tarragona per la traducció de Comèdies alades : La pau, Núvols, Els ocells (2018-2019), publicat el 2024 per Edicions del 1984.
* Premi Cavall Verd per la traducció d'I desitjo i cremo (2023)
* Premi Jordi Domènech de Traducció de Poesia per En hora incerta (2023)
* Premi Homo Fabra 2023 dels Premis Núvol per les seves traduccions de Safo de Lesbos, Sandro Penna i Primo Levi.

## Referències

* ↑ «Eloi Creus | Departament de Filologia Grega». [Consulta: 6 maig 2019].
* ↑ «Defensa de tesi doctoral, UB». [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «Eloi Creus tradueix 'El malcarat' / Marina Antúnez / L'actual». [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «El díscol de Menandre, Adesiara Editorial». Arxivat de l'original el 2020-10-29. [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «Una Safo de Lesbos menys incompleta i més poètica que mai». [Consulta: 19 maig 2022].
* ↑ Dyakonova, Xènia «Un ball de notes sobre Sandro Penna». Núvol, 19-10-2023.
* 1 2 «La traducció d'Eloi Creus d'En hora incerta', de Primo Levi, rep el Premi de Traducció de Poesia Jordi Domènech», 17-05-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ Canosa, Francesc. «Jaume C. Pons Alorda guanya el premi Pin i Soler amb 'Ciutat de mal'», 05-05-2019. [Consulta: 6 maig 2019].
* ↑ Digital, Tarragona. «ATENCIÓ: Ja se saben els guanyadors dels Premis Literaris Ciutat de Tarragona!», 04-05-2019. Arxivat de l'original el 2019-05-06. [Consulta: 6 maig 2019].
* ↑ «Eloi Creus ens presenta la traducció de Comèdies alades d'Aristòfanes i el poemari Com una mosca enganxada a la mel (Entrevista a Eloi Creus a Més324)», 21-05-2024.
* ↑ Redacció. «El traductor castellarenc Eloi Creus, distingit amb el Premi Cavall Verd», 19-04-2023. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «Salve, Eloi!». [Consulta: 8 desembre 2023].
# Dorotea Augusta de Schleswig-Holstein-Gottorp

Dorotea Augusta de Schleswig-Holstein-Gottorp (en alemany Dorothea Augusta von Schleswig-Holstein-Gottorf) va néixer a Gottorp (Alemanya) el 12 de maig de 1602 i va morir a Plön el 13 de març de 1682. Era una noble alemanya, filla del duc Joan Adolf (1575-1616) i d'Augusta d'Oldenburg (1580-1639).

## Matrimoni i fills

El 12 de maig de 1633 es va casar amb Joaquim Ernest de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Plön (1595-1671), fill del duc Joan II de Schleswig-Holstein-Sonderburg (1545-1622) i de la princesa Agnès d'Anhalt (1573-1616). El matrimoni va tenir vuit fills:
* Joan Adolf, (1634-1704), casat amb Dorotea de Brunsvic-Wolfenbüttel.
* August (1635-1699), casat amb Elisabet Carlota d'Anhalt-Harzgerode (1647-1723).
* Ernestina (1636-1696).
* Joaquim Ernest II (1637-1700), Duke of Schleswig-Holstein-Sonderburg-Plön-Rethwisch, casada amb Elisabet de Merode-Westerloo (1649-1701).
* Bernat (1639-1676).
* Agnès Hedwig (1640-1698), casada amb Cristià de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg (1627-1698)
* Carles Enric (1642-1655.
* Sofia Elionor (1644-1729), casada amb Wolfgang Juli de Hohenlohe-Neuenstein (1622-1698).

## Enllaços externs

* Genealogia de la Casa de Schleswig-Holstein-Sonderburg
* Branca de Schleswig-Holstein-Plön
* http://awt.ancestrylibrary.com
* http://genealogy.euweb.cz
# Reinhard Mey

Reinhard Friedrich Michael Mey (nascut el 21 de desembre de 1942) és un Liedermacher (cantautor) alemany. A França és conegut com Frédérik Mey.
L'any 2009, Mey havia llançat 27 àlbums alemanys, i en general publica un nou àlbum aproximadament cada dos anys; el seu primer disc va ser Ich wollte wie Orpheus singen (1967); l'àlbum d'estudi més recent és Das Haus an der Ampel (2020). El seu major èxit fins ara va ser Mein Achtel Lorbeerblatt (1972). La seva cançó més famosa, amb diferència, és "Über den Wolken" (1974), que nombrosos artistes alemanys han interpretat. Se sap que Mey s'embarca en una extensa gira de concerts cada dos o tres anys, amb un àlbum en directe publicat de cada gira.

## Referències

* ↑ Reinhard Mey a Internet Movie Database (anglès)

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Reinhard Mey
* Reinhard Mey – www.laut.de
* Font de molts enregistraments de Reinhard Mey
* Herbstgewitter spezial: Reinhard Mey im Interview. - entrevista de Reinhard Mey a la revista Ein Achtel Lorbeerblatt (àudio, Alemanya, 95 minuts)
# Lee Hyeong-geun

Lee Hyeong-geun (Gangjin County, 7 de desembre de 1964 - Seül, 4 de setembre de 2022) és un aixecador de peses sud-coreà, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1980.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes pesant lleuger del programa d'halterofília. En el seu palmarès també destaca una medalla de plata als Jocs Asiàtics de 1990.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Lee Hyeong-Geun». [Consulta: 15 gener 2024].
# Gordon Audley

Gordon Audley (Winnipeg, 20 d'abril de 1928 - Comtat d'Orange, 1 d'octubre de 2012) va ser un patinador de velocitat canadenc, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de St. Moritz, on disputà dues proves del programa de patinatge de velocitat. En ambdues, els 500 i 1.500 metres quedà en posicions força endarrerides. Quatre anys més tard, als Jocs d'Oslo, guanyà la medalla de bronze en la prova dels 500 metres. Compartí la medalla amb el noruec Arne Johansen. En aquests Jocs fou l'abanderat estatunidenc en la cerimònia inaugural. El 1956 disputà, sense sort, els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics.
Entre 1947 i 1957 va guanyar cinc campionats de Manitoba i fou segon tres vegades als campionats canadencs. El 1988 va ser inclòs al Manitoba Sports Hall of Fame and Museum.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Gordon Audley». [Consulta: 29 gener 2025].
# Hel·lenotami

Hel·lenotami (en grec antic Ἑλληνοταμίαι) equivalent a tresorers, eren uns magistrats d'Atenes a l'antiga Grècia nomenats per rebre les contribucions dels estats aliats.
El primer hel·lenotami va ser nomenat l'any 477 aC quan Atenes, a conseqüència de la victòria del general Pausànies a la batalla de Platea, va obtenir el comandament dels estats aliats de la Lliga de Delos durant la seva lluita contra els perses. Els diners pagats pels aliats, inicialment fixat en 460 talents, eren dipositats a Delos, que era el lloc de reunió i discussió dels interessos comuns; els hel·lenotami rebien els diners i n'eren els guardians.
El càrrec es va conservar quan el diner va ser transferit a Atenes a proposta de Samos segons Plutarc i Diodor de Sicília, però quan Esparta va conquerir Atenes es va abolir. A la caiguda del govern oligàrquic no es van restablir, i no hi massa informació sobre les seves funcions.
De les inscripcions es pensa que n'eren deu, el mateix nombre que els estrategs, i se suposa que eren escollits un per cada tribu grega en la mesura que les circumstàncies ho permetien. De vegades n'apareix un onzè, que es pensa que era el pàredre, o assessor dels hel·lenotami. Eren, a Atenes, els funcionaris financers més importants després dels tresorers d'Atena. Dels diners recaptats es retirava una seixantena part per la deessa, i de la resta en disposaven els hel·lenotami per a les necessitats de la guerra. Quan el perill dels perses va passar, els diners els van utilitzar per a les seves pròpies guerres, i per l'ampliació d'Atenes.
El moment de pagar l'impost era a la primavera, després de les festes de les Dionísia, quan prenien possessió els pritans. Com que els atenencs van tendir a considerar els diners com a propis els hel·lenotami pagaven també amb aquests diners el Teoricon, uns fons destinats als ciutadans pobres perquè poguessin assistir als grans festivals, cosa que va provocar la irritació dels aliats.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Hellenotamiae». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 10 desembre 2020].
# Rattus lugens

Rattus lugens és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids que viu a Indonèsia. A l'època de les primeres caracteritzacions es creia que era el mateix animal que R. mentawai, però estudis posteriors hi trobaren diferències morfològiques. Habita en boscos que estan perdent superfície i com que l'àrea total de dispersió ocupa menys de 5000 km², l'espècie ha estat catalogada com en perill d'extinció, amb una població en declivi i concentrada en cinc només localitzacions. Es tracta d'una espècie endèmica de l'Arxipèlag de Mentawai, d'on provenen igualment altres rosegadors propers en la taxonomia. Aquesta rata fa uns 25 cm de llargada entre el cap i la cua i té el pelatge de color marró, amb el ventre grisenc.

## Referències

* ↑ Baillie, J. 1996. Rattus lugens. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN (edició del 2006).
# Rattus marmosurus

Rattus marmosurus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica del nord i centre de Sulawesi (Indonèsia). Es tracta d'un animal terrestre i arborícola que menja principalment fruita. Habita els boscos. Està amenaçat per la degradació dels boscos i la seva caça com a aliment.

## Referències

* ↑ Musser, G.; Aplin, K. Rattus marmosurus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 març 2015.
# Margarida Pape

Margarida Pape —Margrethe Pape (alemany)— (Itzehoe, 1620 − Ducat de Holstein, 1684) era una noble danesa, filla de Nicolaus von Pape i d'Anna von Hatten, i amistançada oficial del rei Frederic III de Dinamarca. La relació amb el rei va iniciar-se el 1637, i a l'any següent va donar a llum a Ulric Frederic Gyldenlove (1638-1704), que es casaria amb Antonieta Augusta d'Aldenburg (1660-1701). La relació es va acabar el 1648, i el 1652 es va casar amb Daniel Hausmann (?-1670), amb qui va tenir tres fills:
* Frederic (1649-1689), casat primer amb Anne Margrethe Nofocken i després amb Anna Catharina Lund.
* Gesilla (1649-1672), casada amb Nicolaus Brügmann.
* Gaspar Herman (1653-1718), casat amb Karen Toller.
El 15 de setembre de 1683 el rei Cristià V de Dinamarca li concedí el títol de baronessa de Lowendal.

## Enllaços externs

* http://finnholbek.dk
* Pape|15-12-2010 http://www.denstoredanske.dk
# Flamenc dels Andes

El flamenc dels Andes (Phoenicopterus andinus) és una de les sis espècies vives de flamencs (gènere Phoenicopterus), a la família dels fenicoptèrids (Phoenicopteridae)

## Descripció

És un flamenc gran, amb una llargària de 110 – 120 cm. La major part del plomatge és de color rosa quasi blanc, amb la part anterior del coll d'un rosa una miqueta més fort. Ales color salmó, excepte primàries i secundàries, negres. La característica més distintiva són les seves potes de color groc, que els distingeixen de la resta de flamencs. El bec també és groc (com al flamenc de James) però amb la zona negra de la punta més gran.

## Hàbitat i distribució

Llacs i llacunes de poca profunditat, a una zona prou restringida dels alts Andes, al sud del Perú, Bolívia, nord de Xile i nord-oest de l'Argentina.

## Taxonomia

Molt relacionat amb el Flamenc de James. Alguns autors separen aquestes dues espècies en un gènere propi: Phoenicoparrus.

## Reproducció

Com tots el flamencs, pon un únic ou sobre un monticle de fang de forma de tronc de con. El pollet abandona aviat el niu.

## Situació

Es considera en perill per la caça, el llarg cicle de cria i l'escàs nombre de llocs on cria.

## Referències

* Avesdechile.cl: Flamenc andí
* InfoNatura

## Vegeu també

* Flamencs
# Placa sud-americana

La placa sud-americana és una placa tectònica que inclou Sud-amèrica i la porció del sud de l'oceà Atlàntic compresa entre la costa sud-americana i la dorsal meso-atlàntica. Té una extensió d'uns 9 milions de km², o 1,030 45 estereoradiants. Se l'associa generalment a la placa del nord dels Andes i a la de l'Altiplano.
El límit convergent a l'oest ha generat dos notables fenòmens: la serralada dels Andes i la fossa xilena-peruana; mentre que a l'est el límit divergent amb la placa africana va permetre l'aparició de l'oceà Atlàntic i, posteriorment, la dorsal meso-atlàntica.
Les plaques limítrofes són:
* Al nord, la placa del Carib i la placa nord-americana
* Al sur, la placa escocesa i la placa antàrtica
* A l'est, la placa africana
* A l'oest, la placa de Cocos i la placa de Nazca

## Vegeu també

* Dorsal Amèrica-Antàrtica.
* Tectònica de plaques
# Flamenc del Carib

El flamenc del Carib (Phoenicopterus ruber) és una espècie de flamenc gran, molt relacionat amb el flamenc rosat i el xilè. És l'únic flamenc nadiu de l'Amèrica del Nord.

## Descripció

* Fa una llargària de 120–140 cm.
* Els mascles pesen uns 2,8 kg, i 2,2 kg les femelles.
* La major part del plomatge és rosat, amb un to molt més fort que el del flamenc rosat. Les plomes de cobertura són roges, i les rèmiges primàries i secundàries negres.
* El bec és blanc i rosa, amb la punta negra.
* Les potes són completament de color rosa.

## Hàbitat i distribució

El seu hàbitat preferit és l'habitual en la família: llacunes salades, aiguamolls i llacs salobres costaners o interiors. Viu a les Illes Galápagos, zona costanera de Colòmbia i Veneçuela i illes properes, nord de les Guaianes i el Brasil. Península de Yucatán, a Mèxic, i al Carib septentrional, a les Bahames, la Hispaniola, Cuba i les Illes Turks i Caicos. Els albiraments al sud de Florida es consideren animals captius escapats, però també poden arribar aus fins als Everglades des de la península del Yucatán i també, en altres casos, autèntics emigrants des de Cuba.

## Taxonomia

Antany es considerava coespecífic amb el flamenc rosat i el xilè, especialment amb el primer. Avui es consideren tres espècies diferents.

## Reproducció

Com les altres espècies de flamenc, pon un ou blanc sobre una base de fang, entre maig i agost, covant-lo durant 28 a 32 dies. Ambdós pares tenen cura dels joves durant un període de fins a 6 anys, en què arriben a la maduresa sexual.

## Alimentació

S'alimenta de larves aquàtiques i crustacis que filtra del fang amb el seu especialitzat bec.

## Hàbits

No són autèntics migradors, però desenvolupen moviments relacionats amb la cria i la cerca d'aliment. La població de les illes Galápagos és sedentària. La longevitat és d'uns 40 anys, una de les més llargues entre les aus.

## Referències

* ↑ IUCN (anglès)

## Bibliografia

* Blake, E. R., 1977. Manual of Neotropical Birds. Vol. 1. University of Chicago Press. 674 p.
* Kahl, M. P., 1975: Distribution and numbers. A: Flamingos, Kear, J. i Duplaix-Hall, N. (editors). T. i A. D. Poyser Ltd. Berkhampstead. 246 p.
# Leptodactilins

Leptodactylinae és una subfamília de granotes de la família Leptodactylidae.

## Gèneres

* Adenomera
* Edalorhina
* Hydrolaetare
* Leptodactylus
* Limnomedusa
* Lithodytes
* Physalaemus
* Pleurodema
* Pseudopaludicola
* Vanzolinius

## Referències

* (anglès) Informació taxonòmica sobre aquesta subfamília d'amfibis