OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edwin Argo

Edwin Argo (comtat de Clay, 22 de setembre de 1895 - Shreveport, 10 de març de 1962) va ser un genet estatunidenc que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on va disputar dues proves del programa d'hípica. En el concurs complet per equips guanyà la medalla d'or, mentre en el concurs complet individual fou vuitè.
Estudià a l'Institut Politècnic d'Alabama, on es graduà en enginyeria elèctrica. Tot seguit entrà a l'exèrcit i es graduà a West Point. Va servir com a tinent durant la Primera Guerra Mundial. Es va retirar de l'exèrcit el 1944 com a coronel, moment en què passà a ensenyar ciències i tàctiques militars a la Universitat Estatal de Louisiana.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Eddie Argo». [Consulta: 13 octubre 2024].
# Maisin

Els maisin són un grup ètnic d'uns pocs milers d'individus que viuen en Papua Nova Guinea nord-oriental. Parlen dos dialectes regionals indígenes.
Al mateix temps que practiquen el cultiu de frega i crema, són també caçadors i recol·lectors. La seua religió és una barreja de cristianisme i creences tradicionals.
# Girnar

Girnar és una muntanya sagrada amb temples en ruïnes, a Kathiawar, regió del Gujarat a uns 15 km a l'est de Junagarh, a 21° 30′ N, 70° 42′ E﻿ / ﻿21.500°N,70.700°E﻿ / 21.500; 70.700. La seva altura és de poc més de 1000 metres i la muntanya és sagrada per la religió jainista, la segona més important després de la de Palitana. Una roca al peu de la muntanya porta inscripcions d'Asoka (vers 250 aC); una altra inscripció explica com el rei local Rudra Dama va derrotar el rei del Dècan vers l'any 150; una tercera inscripció del 457 fa referència a la destrucció del llac artificial de Sudasarma i la reconstrucció d'un pont destruït per les pluges. En canvi no hi ha restes de cap ciutat o temple d'aquesta època, i la construcció més antiga a la zona és de l'entorn del segle x.
Dels temples existents, tots posteriors al segle x, en el que el grup principal són un total de 16, estan situats a uns 900 metres d'altura i és el més antic i principal el de Neminath. En l'ascens cap al temple de Neminath hi ha sis estacions de parada. Aquest temple, segons una inscripció, fou restaurat el 1278 i està dedicat a Tirthankar: sota aquest temple un de triple erigit pels germans Tejpala i Vastupala, que també van construir un dels principals temples al Mont Abu.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Trèvol menut

El trèvol menut (Trifolium dubium) és una planta herbàcia anual teròfita de la família de les fabàcies.

## Descripció

Té una arrel principal curta, a més de tindre nombroses arrels adventícies que es desenvolupen en la capa superior del sòl. Les tiges són primes de 10 a 40 centímetres d'alçada. Aquestes són de port ascendent, ramificades des de la base i cobertes escassament per pèls. Les estípules són arrodonides a la base i acuminades en l'àpex. Les fulles són estretes i d'un color entre gris i verd, també són ovats amb una incisió a l'àpex. Cada fulla té una llargària d'uns 5 a 10 centímetres. Les inflorescències són capítols sobre peduncles llargs amb 5 a 15 flors grogues. Aquestes cauen després de la floració i són auto-estèrils. Les llavors es troben en una beina. La pol·linització és feta pels insectes, zoogàmia. Les flors i els fruits ixen de juny a juliol. 2n = 28, 32.

## Distribució

Es troba a la part europea de Rússia: Lituània, Belarús, Ucraïna, el centre i sud de la Rússia europea. Només localitats al sud de Crimea. Creix a les praderies seques, boscos oberts i serrells boscos, estepes, en les sorres, a vegades com mala herba als camps. Prefereix la llum directa i els sòls pobres.

## Usos

Resistent a la sequera. Apte per al seu ús en sòls arenosos i calcaris. Pot utilitzar-se en barreges de llavors de fenc a les zones àrides. La baixa productivitat és un desavantatge.

## Referències

http://www.agroatlas.ru/en/content/related/Trifolium_dubium
# Empetrum nigrum

L'èmpetre o camarina negra (Empetrum nigrum) és una espècie de planta arbustiva amb flor de la família de les ericàcies (anteriorment considerada dins la família de les empetràcies).

## Morfologia

És una mata d'uns 30 cm d'alçària i fins a 50 cm de longitud, sense pilositat, prostrada o ascendent, de tiges sense fulles a la base i densament fulloses a l'àpex. Les fulles són persistents, coriàcies de 3 a 7 mm de llarg i d'1 a 2 mm d'ample.
Floreix de juny a juliol amb flors d'uns 3 mm d'un rosa verdós. Les flors estan formades de 3 sèpals, 3 pètals i 3 estams.
El fruit és una drupa, d'uns 5 mm, primerament verda, després vermella i finalment negra (per això el nom específic de nigrum). El fruit té un gust amargant.

## Distribució i hàbitat

És originària de les parts més al nord o de les grans altituds de l'Hemisferi nord però també es troba a les illes Malvines de l'Hemisferi Sud.
A Europa és present a Islàndia, Escandinàvia, del nord d'Alemanya al nord de Rússia, Irlanda i Gran Bretanya (excepte el sud) i muntanyes Europees (Carpats, Alps, Pirineus i altres zones d'alta muntanya).
A Catalunya creix habitualment entre els 1.800 i 2.800 metres d'altitud, només al Pirineu.

## Subespècies dels Països Catalans

* E. nigrum ssp. nigrum: de tiges reptants, flors unisexuals (normalment dioica.) es troba a Andorra entre els 1.450 i 1.500 m d'altitud
* E. nigrum ssp. hermafroditum: de tiges prostrades i ascendents, flors hermafrodites i estams persistents en el fruit. Es troba de la Vall d'Aran i de l'Alta Ribagorça al Canigó i al Ripollès entre 2.200 i 2.810 m d'altitud.

## Usos

També es cultiva i aleshores necessita sòls àcids en llocs humits i situat a l'ombra. Els seus fruits són comestibles i molt apreciats en la dieta dels pobles de la tundra.

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 185-186. ISBN 84-7306-407-0.
* ↑ «FloraCatalana.net». Arxivat de l'original el 2016-03-14. [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ «Empetrum nigrum L.». Germplasm Resources Information Network (GRIN). United States Department of Agriculture. Arxivat de l'original el 2009-01-20. [Consulta: 14 juny 2009].
* ↑ «Empetrum nigrum L.». PLANTS.
* ↑ «Banc de dades de biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ Flora dels Països Catalans Volum III, Oriol de Bolós i Josep Vigo, 1995
* ↑ «Empetrum nigrum - L.». Plants for a Future.

## Enllaços externs

* Jepson Manual Treatment
* Forest Service Fire Ecology
* Photo gallery
# Gondi

El gondi és la llengua dels gonds de l'Índia central.
La major part dels gonds parlen l'hindi o anglès però molts conserven la seva llengua el gondi, llunyanament emparentada a les llengües dravídiques com el tàmil i el kanara però la proximitat amb el telugu és quasi inexistent tot i ser també una llengua dravídica. El gondi no té literatura ni caràcters propis. El parlen uns dos milions de persones dels més de quatre milions de gonds. L'ensenyament en gondi és molt limitat i únicament s'han fet alguns progressos a Andhra Pradesh.
Els Evangelis foren el primer llibre traduït al gondi i després es van publicar algunes gramàtiques.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Isabel Galí i Izard

Isabel Galí i Izard (Barcelona, 1973) és una periodista i corresponsal catalana. És llicenciada en Periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona i Màster en Relacions Internacionals, Cooperació i Dret Comunitari per la Universitat de Barcelona. Ha treballat a Andorra Televisió, CNN+ i El Periódico.
És redactora dels serveis informatius de TV3 des del 1998. La seva trajectòria arrenca a la redacció dels Telenotícies. Ha estat ENG de la redacció d’informatius. Ha estat sotsdirectora del programa Món, redactora d'informació internacional a TV3 i ha acomplert tasques de coordinació i cap de secció puntualment.
Ha assumit corresponsalies com la de l'Orient Pròxim, del 2004 al 2006; la d'Amèrica Llatina, del 2008 al 2012 (on hi va elaborar el 30 minuts "O rectifiquem o ens enfonsem") . És corresponsal de 3Cat a París des del setembre de 2023 com a resultat del procés de selecció intern per accedir a aquesta plaça.
A més, també ha estat professora associada de periodisme a les universitats Pompeu Fabra i Ramon Llull. També va ser vocal de la junta de l'Institut de Drets Humans de Catalunya.

## Referències

* 1 2 «Isabel Galí, nova corresponsal de 3Cat a París». CCMA, 18-07-2023. [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ «Isabel Galí». Dev Reporter. [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ TV3. «"O rectifiquem o ens enfonsem", a "30 minuts"», 29-09-2011. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «Isabel Galí serà la nova corresponsal a París de TV3 i Catalunya Ràdio». Ara, 18-07-2023 [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ «Equip - IDHC». [Consulta: 18 juliol 2023].
# Barrella punxosa

La barrella punxosa, barrella borda, barrella espinosa, espinadella, sosa, botja, salat, capitana o simplement barrella (Salsola kali) és una planta del gènere Salsola. Originalment prové de certes zones d'Euràsia. S'ha estès a altres zones i sovint es considera una espècie invasora. La barrella punxosa forma comunitats ruderals en alguns llocs degradats.

## Morfologia

La barrella punxosa és una planta anual halòfita que creix en zones sorrenques del litoral i també en sòls àrids de l'interior. És un arbust espinós d'aspecte grisenc que pot arribar a fer fins a uns 90 cm d'alçada. Les fulles són rígides i suculentes. Cada fulla acaba en una espina. Les flors tenen un to blanc verdós. Amb vents forts, la base de l'arbust sec i mort es pot desprendre o trencar i es posa a rodar, podent recórrer grans distàncies i anant prenent forma de bola. D'ací ve el seu nom popular de "barrella".

## Usos

Les barrelles són plantes que fins al segle xix es feien servir per produir cendres riques en sosa (carbonat de sodi). La sosa d'aquestes plantes s'obtenia antigament cremant-les i s'utilitzava per a fer sabó i vidre. Va tindre una certa importància local fins que la sosa es va començar a obtenir a escala industrial segons el mètode Leblanc. Les fulles joves són comestibles.

## Vegeu també

* Arthrocnemum
* Salicorn

## Enllaços externs

* UIB - Herbari Virtual del Mediterràni Occidental
# Escut de la Costa d'Ivori

L'escut de la Costa d'Ivori actualment en vigor fou adoptat l'any 2001. L'element central és un cap d'elefant de sabana, l'animal emblemàtic d'aquest estat africà, del qual prové l'ivori que li ha donat nom. L'escut va timbrat amb un sol ixent, símbol d'un nou començament, i és flanquejat per dues palmeres a banda i banda. A la base conté una cinta amb la inscripció RÉPUBLIQUE DE CÔTE D'IVOIRE ('República de la Costa d'Ivori'), nom oficial de l'estat en francès.

## Història

El cap d'elefant és un senyal usat ja a partir de la independència, el 1960. En aquell temps l'escut era d'atzur, amb un cap d'elefant d'argent, timbrat amb el sol ixent i envoltat per tot de banderes nacionals, amb dos arbres estilitzats d'or com a suports. El 1964 aquests arbres esquemàtics foren substituïts per unes palmeres, també d'or, i el camper va passar a ser de sinople. El 1997 es van tornar a canviar els colors, però la composició bàsica va continuar essent la mateixa.

## Vegeu també

* Bandera de la Costa d'Ivori

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut nacional de la Costa d'Ivori (anglès)
* Hubert Herald – Història de l'escut de la Costa d'Ivori (anglès)
* Flags of the World – Costa d'Ivori, l'escut (anglès)
# Demetrio (Piccinni)

Demetrio és una òpera en tres actes composta per Niccolò Piccinni sobre un llibret italià de Pietro Metastasio. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols el 30 de maig de 1769.
A Catalunya, s'estrenà el 1771 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/piccinni.html
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Concert per a piano núm. 22 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 22 en mi bemoll major, K. 482, és una composició musical per a piano i orquestra escrita per Wolfgang Amadeus Mozart. Va ser acabat el desembre de 1785.
Aquest concert per a piano va ser compost en una època dolça de la vida del compositor, tot i que va tenir alguns problemes de diners. El va escriure en la mateixa època que la seva òpera Le nozze di Figaro.
És el primer concert de Mozart que inclou clarinets en la seva orquestració.

## Referències

* ↑ Thomson, Katharine (January 1976). "Mozart and Freemasonry". Music & Letters 57 (1): 25–46. Consultat el 15 de març de 2008.

## Enllaços externs

* Concert per a piano núm. 22, K. 482: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Concert per a piano núm. 23 (Mozart)

El Concert per a piano núm. 23 en la major, K. 488, és una composició musical per a piano i orquestra escrita per Wolfgang Amadeus Mozart. Va ser acabat, segons el mateix catàleg temàtic que portava el mateix Mozart, el 2 de març de 1786, aproximadament en el moment de l'estrena de la seva òpera Les noces de Fígaro. Va ser un dels tres concerts per subscripció que va oferir aquella primavera i probablement va ser interpretat pel mateix Mozart en un d'ells.

## Estructura

El primer moviment és majoritàriament alegre i positiu, però amb els ocasionals tocs malenconiosos típics de les peces de Mozart en la major.
El segon moviment, en forma ternària, és apassionat i una mica operístic en el to. El piano comença només amb un tema caracteritzat per inusuals salts grans. Aquest és l'únic moviment de Mozart escrit en la tonalitat de fa sostingut menor. Les dinàmiques són suaus a la major part de la peça.
El tercer moviment és un rondó, enfosquit pels trasllats a altres tonalitats com en el moviment inicial (a do major des de mi menor i viceversa durant el tema secundari en aquest cas) i amb una secció central que comença amb un fa sostingut menor que es veu interromput per una melodia de clarinet en re major, una intrusió que ens recorda, com observa Girdlestone, que la música instrumental en aquell moment es va veure influïda per l'opera buffa i els seus sobtats canvis de punt de vista així com d'escena.

## Referències

* ↑ Girdlestone, Cuthbert Morton. Mozart and His Piano Concertos. 2a edició. Nova York: Dover, 1964, p. 384–386. ISBN 0-486-21271-8.

## Enllaços externs

* Concert per a piano núm. 23, K. 488: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# La verità in cimento

La verità in cimento és una òpera en tres actes composta per Antonio Vivaldi sobre un llibret italià de Giovanni Palazzi. S'estrenà al Teatro Sant'Angelo de Venècia el 26 d'octubre de 1720.
En una època de gran fervor i interès per la composició per part del públic, que va arribar a representar una alternativa seriosa als compositors com Carlo Francesco Pollarolo i Giuseppe Maria Orlandini, Vivaldi va ser també objecte de la sàtira de Benedetto Marcello, que sembla referir-se als personatges de La verità in cimento en el seu provocador pamflet Il teatro alla moda (Venècia, 1720).

## Sinopsi

Mamoud, sultà de Cambaja, té dos fills. Melindo, fill de Rustena (dona de Mamoud) i Selim, fill de Damir (la favorita del sultà). El legítim hereu del sultà és Melindo. Roxane, hereu del sultanat de Joghe, enemic de Cambaja, Melindo ha casar-se amb la finalitat de garantir la pau entre els dos països. No obstant això, abans de casar-se, decideix revelar que Mamoud Melindo no és el fill de Rustena sinó de Damir i Selim, el fill de Rustena. Damir, que havia participat en el desenvolupament d'aquesta mentida, posa en dubte la paraula de Mamoud amb l'objectiu de fer pujar al tron al seu fill Melindo. Rustena, enganyat per les paraules de Damir, dona suport Melindo.
Roxane, que està enamorada Melindo i amb el que anava a casar-se, es veu obligada a casar-se amb Selim. Melindo, que veu el seu lloc ocupat pel seu germanastre, crida a la injustícia, Roxane plora el seu amor per Melindo, Damir i Rustena tracten de canviar el pensament del sultà i Selim ja no saben què fer, esquinçat entre el seu amor pel seu germà el que porta a Roxane i el tron. Però és Selim el que porta el desenllaç de la història. De fet, es proposa compartir el poder amb Melindo i deixar que es casi amb ell Roxane, ja que ella l'estima.

## Referències

* ↑ http://www.operone.de/komponist/vivaldi.html
* ↑ Michael Talbot, Vivaldi, Dent, 1978.
Òperes d'Antonio Vivaldi :
Ottone in villa (1713)
Orlando finto pazzo (1714)
Nerone fatto Cesare (1715)
Arsilda, regina di Ponto (1716)
La costanza trionfante (1716)
L'incoronazione di Dario (1717)
Tieteberga (1717)
Armida al campo d'Egitto (1718)
Scanderbeg (1718)
Teuzzone (1719)
Tito Manlio (1719)
La verità in cimento (1720)
La Silvia (1721)
Ercole su'l Termodonte (1723)
Dorilla in Tempe (1726)
Farnace (1727)
Orlando furioso (1727)
Siroe, re di Persia (1727)
Ipermestra (1727)
Rosilena ed Oronta (1728)
Atenaide (1729)
Argippo (1730)
La fida Ninfa (1732)
Motezuma (1733)
L'Olimpiade (1734)
Bajazet (1735)
Griselda (1735)
L'Adelaide (1735)
Catone in Utica (1737)
Rosmira (1738)
L'oracolo in Messenia (1738) :
Llista d'obres de Vivaldi :
# Orlando finto pazzo

Orlando finto pazzo és una òpera en tres actes composta per Antonio Vivaldi sobre un llibret italià de Grazio Braccioli. S'estrenà al Teatro Sant'Angelo de Venècia el novembre de 1714.
És la primera òpera per Venècia del Prete Rosso després del seu debut amb Ottone in villa a Vicenza. És probable que l'obra no tingués gaire èxit per salvar la temporada, i Vivaldi va haver de tornar i posar en escena Orlando de Giovanni Alberto Ristori, drama que s'havia realitzat amb èxit l'any anterior, al qual també va contribuir Vivaldi.

## Referències

* ↑ «Antonio Vivaldi». [Consulta: 18 desembre 2017].
Òperes d'Antonio Vivaldi :
Ottone in villa (1713)
Orlando finto pazzo (1714)
Nerone fatto Cesare (1715)
Arsilda, regina di Ponto (1716)
La costanza trionfante (1716)
L'incoronazione di Dario (1717)
Tieteberga (1717)
Armida al campo d'Egitto (1718)
Scanderbeg (1718)
Teuzzone (1719)
Tito Manlio (1719)
La verità in cimento (1720)
La Silvia (1721)
Ercole su'l Termodonte (1723)
Dorilla in Tempe (1726)
Farnace (1727)
Orlando furioso (1727)
Siroe, re di Persia (1727)
Ipermestra (1727)
Rosilena ed Oronta (1728)
Atenaide (1729)
Argippo (1730)
La fida Ninfa (1732)
Motezuma (1733)
L'Olimpiade (1734)
Bajazet (1735)
Griselda (1735)
L'Adelaide (1735)
Catone in Utica (1737)
Rosmira (1738)
L'oracolo in Messenia (1738) :
Llista d'obres de Vivaldi :
# Salar de Uyuni

El Salar de Uyuni o de Tunupa és amb els seus 10.582 km² el major desert de sal del món. Està situat a uns 3.650 m d'altitud al departament de Potosí, a l'altiplà de Bolívia, a prop de la serralada dels Andes. L'explotació de la seva sal ha estat el mitjà de vida tradicional de la gent d'Uyuni. Avui, però, el turisme l'hi ha pres el relleu.
L'àrea que avui ocupa aquest desert, 150 km de nord a sud i 250 km d'est a oest, estava coberta fa 40.000 anys pel llac Ballivián i fa milions d'anys fou el fons d'un oceà. El salar de Coipasa i els llacs Poopó i Uru Uru també són vestigis d'aquest gran llac prehistòric.
Existeixen aproximadament onze capes amb gruixos que varien entre els 2 i 10 m. La crosta que es troba a la superfície té un gruix de 10 m. La profunditat del salar és de 120 m, la qual està composta de capes de salmorra superposades i fang lacustre.
Aquesta salmorra es compon de liti, bor, potassi, magnesi, carbonats (bòrax) i sulfats de sodi. Un mineral molt interessant és la ulexita que és transparent i té el poder de refractar a la superfície de la pedra la imatge dels que hi ha a sota. Aquest salar es considera que és la major reserva de liti, encara que és de molt difícil extracció per la falta d'aigua. Aquest salar conté la meitat de les reserves mundials de liti. Se n'extreuen anualment uns 25 mil tones, d'unes reserves estimades a 64 mil milions de tones de sal.
És també un dels principals destins turístics de Bolívia:
* El mes de novembre és el lloc de cria de tres espècies de flamencs (Phoenicopterus andinus, Phoenicopterus chilensis, Phoenicopterus jamesi).
* Cactus de fins a 10 m d'altura es troben a la Isla del Pescado, l'illa més gran del conjunt d'illots situats al centre del salar.
* Mòmies de 3.000 anys d'antiguitat es van descobrir en una caverna al costat del salar.
Una carretera creua pel mig el salar des de Colcha K fins a Tahua, al peu del volcà Tenupa de 5.181 m. A prop del salar hi ha la zona de Sol de Mañana, que permet apreciar un paisatge que ens porta a l'època de la formació de la Terra.

## Referències

* ↑ Gutiérrez, Thaïs «La lluita per l'or del segle XXI». Diari Ara [Barcelona], 06-11-2011, p.47. ISSN: 2014-010X.
# Cléopâtre

Cléopâtre és una òpera en quatre actes de Jules Massenet sobre un llibret en francès de Louis Payen basat en la novel·la homònima d'Anatole France. S'estrenà a l'Òpera de Montecarlo el 23 de febrer de 1914, dos anys després de la mort del compositor. A Catalunya s'estrenà en versió de concert al Gran Teatre del Liceu el 13 d'octubre de 2004, cantada per Montserrat Caballé i Carlos Álvarez Rodríguez.
Estructurada en quatre actes i cinc escenes, Cléopâtre és l'última obra de Massenet, estrenada amb caràcter pòstum el 1914 dos anys després de la seva mort. És una de les tres òperes de Massenet que es van estrenar després de la seva mort, les altres són Panurge (1913) i Amadis (1922). La peça ha tingut molt limitades representacions des de la seva estrena i té una història modesta en la gravació moderna. L'obra mostra la confrontació de dos mons, el de la Roma imperial, disciplinat i racional, i el de l'Egipte ptolemaic, flexible i sensual. Gira entorn del personatge històric, si bé el compositor es va centrar en la visió tràgica d'una Cleòpatra extraordinàriament ambiciosa i atractiva, segura del seu poder, que després de la mort de Juli Cèsar decideix seduir Marc Antoni.

## Referències

* ↑ Canyissà, Jordi. «Montserrat Caballé estrena al Liceu la Cléopâtre de Massenet». CatClassics. [Consulta: 21 maig 2019].
Òperes de Jules Massenet :
Don César de Bazan (1872)
Le Roi de Lahore (1877)
Hérodiade (1881)
Manon (1884)
Le Cid (1885)
Esclarmonde (1889)
Le Mage (1891)
Werther (1892)
Thaïs (1894)
Le Portrait de Manon (1894)
La Navarraise (1894)
Sapho (1897)
Cendrillon (1899)
Grisélidis (1901)
Le Jongleur de Notre-Dame (1902)
Chérubin (1905)
Ariane (1906)
Thérèse (1907)
Bacchus (1909)
Don Quichotte (1910)
Roma (1912)
Panurge (1913)
Cléopâtre (1914)
Amadis (1922) :