OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maddalena

Magdalena (en rus Маддалена), op. 13, és una òpera d'un acte composta per Serguei Prokófiev sobre un llibret rus del mateix compositor, basat en una obra de Magda Gustavovna Lieven-Orlov, sota el nom de ploma Baron Lieven. S'estrenà a l'Opernhaus de Graz el 28 de novembre de 1981.

## Origen i context

Encara que Prokófiev havia escrit ja quatre òperes (la primera d'elles va ser El gegant, que va compondre a l'edat de vuit anys i va ser escrita per la mare del compositor), Magdalena és la primera de les seves obres en aquest gènere que se li va donar número d'opus (op. 13). L'òpera es va escriure l'estiu del 1911 mentre Prokófiev era encara un estudiant al Conservatori de Sant Petersburg i la va abandonar després d'haver-ne orquestrat només una de les seves quatre escenes.
La trama se centra en un triangle amorós tòrrid a la Venècia del segle xv. Prokófiev va escriure en la seva autobiografia que «l'acció estava plena de conflictes, amor, traïció i assassinat», però va afegir que «El Baron Lieven era més encantador en l'aparença que talentós en la dramatúrgia». Va haver d'esperar 70 anys per a la seva estrena.

## Representacions

La partitura va ser publicada per Boosey and Hawkes a Londres el 1960. La vídua del compositor, Lina Prokófiev, que era la legítima propietària del manuscrit, va demanar al músic anglès Edward Downes que creés una versió per representar-se en escena. S'havia d'estrenar al Teatre d'Òpera de Sant Lluís el 1980, però no va ser possible a causa de problemes contractuals. Després de l'estrena de Magdalena en una transmissió gravada en estudi per la BBC Radio 3 el 25 de març de 1979, la seva primera representació va ser a la Opernhaus de Graz, Àustria, el 28 de novembre de 1981, dirigida per Downes.

## Cinema

* El 1954 el director italià Augusto Genina (1892-1957) va rodar una pel·lícula amb el mateix títol.

## Referències

Notes
* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2015-02-02. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ McAllister, 137
* ↑ McAllister, p. 138
* ↑ McAllister, 206
Fonts
* Henahan, Donal. "Opera: Maddalena, A Fragment From Prokofiev", The New York Times, 21 de juny de 1982
* Holden, Amanda (Ed.), The New Penguin Opera Guide, Nova York: Penguin Putnam, 2001. ISBN 0-14-029312-4
* McAllister, Rita, "Prokofiev's Early Opera Maddalena ", Proceedings of the Royal Musical Association Vol. 96, 1970 pp. 137–147
* Wierzbicki, James, "Maddalena: Prokofiev's Adolescent Opera", Opera Quarterly, Vol. 1, 1983, pp. 17–35
Viccionari
# Capa de presentació

La capa de presentació és el sisè nivell del model de capes OSI. Respon a peticions de servei de la capa d'aplicació i obté els serveis de la capa de sessió.
La capa de presentació és responsable del lliurament i formatació d'informació abans d'arribar a la capa d'aplicació per a un posterior processament o per ser mostrada a l'usuari. Estalvia a la capa d'aplicació la preocupació sobre possibles diferències sintàctiques en la representació de dades entre els sistemes d'usuari final. En moltes aplicacions i protocols, però, no es fa cap distinció entre les capes de presentació i aplicació. Per exemple, HTTP, generalment considerat com a protocol de capa d'aplicació, implementa funcionalitats pròpies de la capa de presentació, com l'habilitat per identificar la codificació de caràcters (charset encoding) per tal d'aplicar la conversió adient.
A diferència de les capes inferiors, la capa de presentació és la primera on el sistema es comença a preocupar sobre què s'està enviant a un nivell més enllà d'un grapat ordenat d'uns i zeros. La capa de presentació s'encarrega de la preservació del significat de la informació transportada. Aquesta capa tracta doncs amb els problemes relacionats amb la representació de les dades transmeses, incloent els aspectes de conversió, xifrat i compressió.
Per tant, podem resumir definint a aquesta capa com l'encarregada de gestionar les estructures de dades abstractes i realitzar les conversions de representació necessàries per a la correcta interpretació d'aquestes. Cada ordinador pot tenir la seva pròpia forma de representació interna de les dades. Aquestes dades, sovint prenen la forma d'estructures de dades complexes. La capa de presentació codifica les dades estructurades del format intern utilitzat a la màquina transmissora, a un flux de bits adequat per a la transmissió i, després, descodificar-los per representar-los en el format de l'extrem destinatari.

## Exemples

* AFP, Apple Filing Protocol
* GIF, GIF
* ICA Citrix Systems Core Protocol
* JPEG, Joint Photographic Experts Group
* LPP, Lightweight Presentation Protocol
* NCP, NetWare Core Protocol
* NDR, Network Data Representation
* PNG, Portable Network Graphics
* TIFF, Tagged Image File Format
* XDR, eXternal Data Representation
* X.25 PAD, Packet Assembler/Disassembler Protocol

## Referències

* 1 2 Dean, Tamara. Network+ Guide to Networks. Delmar, 2010, p. 44–47.
* ↑ Microsoft TechNet
* ↑ Grigonis, Richard. Computer telephony encyclopedia. CMP, 2000, p. 331.
* ↑ http://www.linfo.org/presentation_layer.html Linux Information Project
# Dorothy Holman

Edith Dorothy Holman (Kilburn, Londres, Regne Unit, 18 de juliol de 1883 − Brent, Londres, 1968) fou una tennista britànica, guanyadora de dues medalles olímpiques en els Jocs Olímpics d'Anvers 1920.

## Carrera esportiva

Va participar, als 36 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 realitzats a la ciutat d'Anvers (Bèlgica), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova individual, perdent davant la francesa Suzanne Lenglen, i en la prova de dobles femenins fent parella amb Geraldine Beamish, perdent davant la parella britànica Winifred McNair i Kathleen McKane. En aquests mateixos Jocs participà en la prova de dobles mixts al costat de Gordon Lowe, perdent en la primera ronda de la competició olímpica.
El seu millor resultat a Wimbledon fou quan arribà a semifinals en les seves dues primeres participacions els anys 1912 i 1913, repetint el mateix resultat en dobles femenins. En el 1919 va guanyar el World Covered Court Championships enfront de la francesa Germaine Golding, i el World Hard Court Championships davant l'espanyola Francisca Subirana. En el 1920 aconseguí guanyar la final de dobles femenins en el Torneig de Roland Garros fent parella amb Phyllis Satterwaithe.

## Torneigs de Grand Slam
### Dobles femenins: 1 (1−0)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Parella | Oponents | Marcador |
| Guanyadora | 1. | 1920 | Championnat de France, París, França | Phyllis Satterwaithe | Germaine Golding Jeanne Vaussard | 6–3, 6–1 |

## Jocs Olímpics
### Individual

| Any | Campionat | Oponent | Resultat |
| 1920 | Jocs Olímpics, Anvers, Bèlgica | Suzanne Lenglen | 3−6, 0−6 |

### Dobles

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1920 | Jocs Olímpics, Anvers, Bèlgica | Geraldine Beamish | Kathleen McKane Winifred McNair | 6−8, 4−6 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Dorothy Holman». [Consulta: 10 desembre 2023].
# Die Ideale

Die Ideale (Els ideals), S. 106, és un poema simfònic compost per Franz Liszt entre 1856 i 1857 i publicat el 1858 amb el número 12. Va ser estrenat el 5 de setembre de 1857 al Teatre de la cort de Weimar sota la direcció del mateix compositor.
És el dotzè del seu cicle de tretze poemes simfònics escrits durant el seu període en Weimar. L'obra està inspirada en els versos de Friedrich Schiller (Poemes filosòfics). La idea de Liszt era escriure una simfonia de tres moviments, però es va decidir per un únic moviment, ampli i amb diverses seccions, cadascun d'un fragment del poema de Schiller.
L'obra comença amb un Andante en re menor, expressiu i trist, ple de pessimisme schillerià. A continuació, un Allegro spirituoso en fa menor fa alternar diversos episodis en contrast, abans d'una apoteòsic final. És el més llarg dels poemes simfònics del compositor hongarès.

## Referències

* ↑ Die Ideale: Partitura lliure a l'IMSLP.
* ↑ «Programa del concert celebrat el 13 d'octubre de 1920».
* ↑ Johnston, Blair. «Die Ideale, symphonic poem for orchestra, S. 106».
* ↑ Searle, Humphrey. «The Orchestral Works». A: Alan Walker. Franz Liszt: The Man and His Music. Nueva York: Taplinger Publishing Company, 1970. ISBN 0-8008-2990-5. >
* ↑ Tranchefort, François-René. Guia da Música Sinfónica (en portugués). Lisboa: Gradiva, 1998, p. 903. ISBN 9-726-62640-4.
# Masques et bergamesques

Masques et bergamasques, op. 112, és una suite orquestral composta per Gabriel Fauré, com a homenatge musical del segle XX al món de les festes galants del segle xviii. Es va estrenar a Montecarlo el 10 d'abril de 1919.

## Referències

* ↑ «Programa de la sèrie de concerts corresponent.».
* ↑ Inventari del Fons de l'Orquestra Pau Casals a la Biblioteca de Catalunya, pàgina 24.
# Hymne à la justice

Hymne à la justice (Oda a la justícia), op. 14, és una obra per a orquestra d'Albéric Magnard dedicat al seu amic Émile Gallé. Composta entre 1901 i 1902, l'obra va ser estrenada als Concerts du Conservatoire de Nancy el 4 gener de 1903 per Guy Ropartz.

## Referències

* ↑ Hymne à la justice: Partitura lliure a l'IMSLP.
* ↑ «Programa del concert celebrat el 13 d'octubre de 1920».
# Hercule mourant

Hercule mourant (Hèrcules morint) és una òpera del compositor francès Antoine Dauvergne, estrenada a l'Académie Royale de Musique (Òpera de París) el 3 d'abril de 1761. Es presenta en forma d'una tragèdia lírica en cinc actes. El llibret, de Jean-François Marmontel, es basa en les tragèdies Les traquínies de Sòfocles i Hercule mourant, ou La Déjanire (1634) de Jean Rotrou.
L'estrena es va retardar per la mort de Lluís de França (1751-1761), duc de Borgonya. L'òpera va tenir 18 funcions.

## Referències

* ↑ Dratwicki, booklet notes p.22

## Fonts

* David Charlton Opera in the Age of Rousseau: Music, Confrontation, Realism, Cambridge University Press, 2012.
* Félix Clément and Pierre Larousse Dictionnaire des Opéras, París, 1881.
* (francès) Benoït Dratwicki, Antoine Dauvergne (1713—1797): une carrière tourmentée dans la France musicale des Lumières, Editions Mardaga, 2011.
* Benoït Dratwicki, notes de l'enregistrament de Rousset.
# Balantidium coli

Balantidium coli és el protozou paràsit més gran dels humans, amb una mida molt superior a la que generalment presenten els protozous, ja que aquesta es troba al voltant dels 15 µm. Es podria considerar que Balantidium coli es troba al límit del visible fisiològicament. La forma infectiva és el quist de doble coberta de forma esfèrica o subesfèrica i sense cilis. El trofozoit és ciliat. Amb macro i micronucli, citòstoma, citoprocte i vacuoles. El cicle és monoxè. Comença amb la ingestió del quist (fruites i verdures mal rentades o aigua contaminada), que, en arribar a l'intestí prim allibera els trofozoits que colonitzaran l'intestí groixut de l'animal (domèstic generalment) o l'home. El trofozoit s'hi reprodueix per divisió binària i pot tornar a enquistar-se i sortir amb la femta i reprendre el cicle. La balantidiosi és una zoonosi no cosmopolita, de caràcter rural (vigilar el contacte amb els porcs, rosegadors i altres mamífers).
# Sofonisba (Paër)

Sofonisba és una òpera en dos actes composta per Ferdinando Paër sobre un llibret italià de Giovanni Schmidt. S'estrenà al Teatro del Corso de Bolonya el 19 de maig de 1805, el dia de la inauguració del teatre, amb l'aprovació del públic.

## Origen i context

En general es reconeix que l'arribada de Rossini a l'escena musical va canviar la cara de l'òpera italiana. Tothom va voler imitar el seu nou enfocament de l'òpera. Abans de Rossini, les òperes s'escrivien per compositors que seguien treballant amb eines del Set-cents. Mentre, sense negar ni el geni de Rossini ni la seva posició en el moviment romàntic en l'òpera italiana, compositors com el bavarès Giovanni Simone Mayr i el parmesà Ferdinando Paër ja estaven remodelant les tradicions operístiques establertes per Haydn i Mozart.
Sofonisba, una heroïna clàssica, en aquesta obra adquireix una dimensió més realista. En un moment crític de la trama, el personatge decideix prendre verí, i aquesta escena és excepcionalment emotiva.

## Referències

* ↑ Dades a operone.de
* ↑ Colectiu. Sophonisbe. Slatkine, p. 219.
* ↑ Fullet del disc dirigit per Marco Guidarini. Opera rara, 2006.
# Čert a Káča

Čert a Káča, op. 112, B.201, (El diable i Catalina, traduït del txec) és una òpera en tres actes amb música de Antonín Dvořák i llibret en txec d'Adolf Wenig. Es basa en una farsa de Josef Kajetán Tyl, i la història també ha estat tractada en els Contes de fades de Božena Němcová. Es va estrenar en el Teatre Nacional de Praga el 23 de novembre de 1899.
El diable i Catalina és una de les poques òperes de Dvořák, juntament amb Rusalka, que han romàs en el repertori. Això pot atribuir-se a l'alta demanda de grans òperes italianes en la seva època i a les dificultats de la complicada posada en escena de Dvořák. L'òpera té un gran atractiu a causa de la seva combinació de conte de fades i música folklòrica. De vegades, s'assembla a una versió txeca de Hänsel i Gretel. L'obertura va ser escrita posteriorment.

## Referències

* ↑ «amadeusonline.net». Arxivat de l'original el 2015-07-04. [Consulta: 3 juliol 2015].
Òperes d'Antonín Dvořák :
Alfred (1870)
El rei i el carboner (1874)
Els amants obstinats (1874)
Vanda (1876)
El camperol astut (1877)
Dimitrij (1882)
El jacobí (1889)
El diable i Catalina (1899)
Rusalka (1901)
Santa Ludmila (1901)
Armida (1904) :
# Les Mousquetaires au couvent

Les Mousquetaires au couvent (títol original en francès; en català, Els mosqueters al convent) és una opérette en tres actes amb música de Louis Varney i llibret en francès de Jules Prével i Paul Ferrier, basat en un vodevil de St-Hilaire i Dupont de l'any 1835 titulat L'habit ne fait pas le moine ("L'hàbit no fa al monjo"). Es va estrenar a París en el Théâtre des Bouffes-Parisiens, el 16 de març de 1880, on va ser reposada en una versió revisada el 2 de setembre de 1880 i després el 1883, 1896 i 1906.
Va ser l'obra de més èxit de Varney i l'única que ha conservat un lloc en el repertori francès.

## Referències

* ↑ «Dades a opera-comique.com».

## Bibliografia

* The Complete Dictionary of Opera and Operetta, James Anderson, (Wings Books, 1993) ISBN 0-517-09156-9
* Amadeus almanac
# Violanta

Violanta és una òpera en un acte amb música d'Erich Korngold i llibret en alemany de Hans Müller-Einigen. És la segona òpera de Korngold, que va compondre quan tenia només dinou anys. Es va estrenar el 28 de març de 1916 al Teatre Nacional de Múnic.

## Representacions

Es va estrenar el 28 de març de 1916 en el Teatre Nacional de Múnic juntament amb l'altra òpera en un acte del compositor Der Ring des Polykrates, op. 7, amb Bruno Walter dirigint. L'estrena nord-americana va tenir lloc el 5 de novembre de 1927 al Metropolitan Opera de Nova York amb Maria Jeritza com a Violanta, Walter Kirchhoff com a Alfonso, Clarence Whitehill com a Simone, Angelo Badà com a Giovanni i Artur Bodanzky dirigint.

## Argument

L'òpera està ambientada en la Venècia del segle xv, a la casa de Simone Trovai, comandant militar de la República Veneciana.

## Enregistraments

* En 2009 Sony Classical va tornar a llançar un enregistrament de 1980 amb Marek Janowski dirigint a l'Orquestra de la Radiodifusió de Múnic i Walter Berry, Eva Marton i Siegfried Jerusalem en els papers principals.

## Referències

* ↑ «Metropolitan Opera Archives». Arxivat de l'original el 2018-08-12. [Consulta: 19 juliol 2015].
* ↑ «Erich Wolfgang Korngold - Violanta». Arxivat de l'original el 2011-07-19. [Consulta: 19 juliol 2015].
* ↑ Erich Wolfgang Korngold - Violanta
# Il potestà di Colognole

Il potestà di Colognole és una òpera de Jacopo Melani sobre un llibret de Giovanni Andrea Moniglia estrenada el 7 de febrer del 1657 al Teatro alla Pergola de Florència. El 1661 va ser represa al Teatro del Cocomero.
Es va reestrenar el 1673 a Bolonya com La Tancia. Il pazzo per forza.

## Referències

* ↑ «Biografia de Giovanni Andrea Moniglia». treccani.it.
* ↑ «Biografia de Jacopo Melani». treccani.it.
* ↑ «Dades a operone.de».
# Leblebici Horhor Agà

Leblebici Horhor Agà o (Leblebici Horhor Ağa en turc) és una de les primeres operetes turques. Composta per Tigran Txukhadjian sobre un el llibret de Takvor Nalyan, ambdós armenis otomans. La primera representació es va realitzar l'11 de gener de 1876 a Istanbul. És l'obra més representativa de Çuhacıyan.

## En el cinema

Yeşilçam va realitzar tres pel·lícules de Leblebici Horhor Ağa, totes amb el mateix nom, els anys 1916 (incompleta), 1923 i 1934.

## Referències

* ↑ En català, "El venedor de cigrons"
* ↑ http://www.evrensel.net/yazi/74675/leblebici-horhor-aga-yeniden
* 1 2 Sennur Sezer; AdnanÖzyalçıner Gidelim Kağıthaneye. Evrensel Basım Yayın, 18 desembre 2014, p. 10–. ISBN 978-605-331-214-7.
* ↑ Metin And. Türk tiyatrosunun evreleri. Turhan Kitabevi, 1983.
* ↑ Fikret Hakan. Türk sinema tarihi. İnkılâp, 2008. ISBN 978-975-10-2958-4.

## Vegeu també

* Donizetti Paşa
# Sociolecte

En lingüística, un sociolecte és la parla d'un grup social, d'una classe social, o de tota mena de categoria que es distingeix de les altres mitjançant certs elements en el seu codi lingüístic, que permeten així la seva identificació. És diferent del dialecte, que correspon a una variant geogràfica; tanmateix pot haver-hi confluències i influències entre sociolectes i dialectes.
La unitat més petita de la variació lingüística s'anomena l'idiolecte i correspon a la parla d'un individu.

## Vegeu també

* Dialecte
* Argot
* Pidgin
* Llengua criolla
* Significat evocat

## Referències

* ↑ Wolfram, Walt. «Social varieties of American English». A: E. Finegan and J.R. Rickford. Language in the USA: Themes for the Twenty-first Century. Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-77747-X.
# Douglas Everett

Douglas Everett (Cambridge, 3 d'abril de 1905 - Concord, 14 de setembre de 1996) va ser un jugador d'hoquei sobre gel estatunidenc que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
S'inicià en l'hoquei sobre gel al Dartmouth College, on va estudiar entre 1922 i 1926. Després de graduar-se va rebre ofertes professionals dels Boston Bruins, New York Rangers i Toronto Maple Leafs de la National Hockey League, però va optar per treballar en el món de les assegurances a Concord, Nou Hampshire, mentre continuava jugant a hoquei amateur.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Lake Placid, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel. El 1974 fou inclòs al United States Hockey Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Doug Everett». [Consulta: 16 gener 2025].
* 1 2 «Doug Everett». [Consulta: 16 gener 2025].
# Eliza Wille

Eliza Wille (9 de març de 1809 a Itzehoe, Slesvig-Holstein; † 1893) va ser una escriptora de novel·les alemanya.
Filla de l'armador hamburguès R. M. Sloman, es casà amb el periodista François Wille amb el que abandonava Hamburg, el 1851, per viatjar i establir-se definitivament en una finca a Marienfeld a la vora del llac de Zúric.
La família tenia l'amistat de Richard Wagner i Georg Herwegh, amb qui mantingueren llargues converses a la finca.
Les seves primeres poesies apareixien encara amb el nom d'Eliza Sloman (Hamburg), 1836), després seguiren les novel·les Felicitas (Leipzig, 1850) i Johannes Olaf (Leipzig, 1871) així com la col·lecció de novel·la Stillleben in bewegter Zeit (Leipzig, 1878).

## Referències

* ↑ The Academy and Literature (en anglès). Academy Publishing Company, 1899, p. 178.
* ↑ The Bookman: A Review of Books and Life ... (en anglès). Dodd, Mead, 1914, p. 254.
* ↑ Carr, Jonathan. The Wagner Clan (en anglès). Faber & Faber, 2011-02-03, p. 357. ISBN 978-0-571-26096-6.
* ↑ Dahme, Mrs Lena Friedrich; Dahme, Lena Friedrich. Women in the Life and Art of Conrad Ferdinand Meyer (en anglès). Columbia University Press, 1936, p. 215.
# Trio de corda, Op. 9 núm. 1 (Beethoven)

El Trio de corda en sol major Op. 9 núm. 1, és una obra de Beethoven per a violí, viola i violoncel. Fou composta entre 1796 i 1798 i està dedicada al comte Johann Georg von Browne. Va aparèixer publicada el juliol de 1798 per l'editor Traëg. Se'l numera com a Trio de corda núm. 3 de Beethoven.

## Estructura i anàlisi de l'obra

Consta de quatre moviments:
* Adagio - Allegro con brio
* Adagio ma non tanto e cantabile
* Scherzo: Allegro
* Presto
La durada d'execució és d'uns vint quatre minuts.
El més vigorós dels tres trios és potser aquest primer en sol major, amb la riquesa temàtica dels moviments ràpids i elaboracions gairebé simfòniques, especialment en el primer Allegro. L'Adagio en mi major s'assembla en la seva bellesa i l'ambient malenconiós a altres moviments lents escrits per Beethoven en aquella època. El trio acaba amb un brillant i virtuós Presto.

## Referències

* ↑ Anderson, Keith (2011). "Ludwig van Beethoven (1770–1827): String Trios, Op. 9" Arxivat 2018-07-28 a Wayback Machine. (Liner notes to Beethoven: String Trios, Op. 9, Naxos Records 8572377
# Ratolí marsupial cuagruixut

El ratolí marsupial cuagruixut (Sminthopsis crassicaudata) és una espècie de petit marsupial semblant a un ratolí. Pertany a la família dels dasiúrids, que també inclou el ratolí marsupial cuavermell, els gats marsupials i el diable de Tasmània. Té una mida corporal mitjana de 60-90 mm amb una cua de 45-70 mm. Les orelles mesuren 14-16 mm. El seu pes varia entre 10 i 20 grams, fent-ne un dels marsupials carnívors més petits. La cua esdevé gruixuda a uns quants mil·límetres de l'anus, fins a la punta de la cua.

## Referències

Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :