OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kolésnikov (Bélgorod)

Kolésnikov - Колесников (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 313 habitants. Pertany al districte (raion) de Véidelevka.

## Referències

* ↑ «Посёлок Вейделевка (летопись, часть 1)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
* ↑ «Историческая справка | Вейделевский район». Arxivat de l'original el 2013-04-17. [Consulta: 7 abril 2013].
* ↑ «Вейделевка (летопись часть 2)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
# Foto Lux

Foto Lux (1915 - 1988) va ser una empresa i galeria fotogràfica formada per Joan Barber i Garriga, Joan Pereferrer i Mateu i Josep Maria Sabench.
Foto Lux respon en els seus orígens a la societat creada entre Joan Barber i Garriga i Joan Pereferrer i Mateu i que, amb diferents denominacions fins al 1928, s'establí a Girona pels volts de la Gran Via i al número 1 de la plaça de l'Oli cantonada amb el carrer Ciutadans, a partir de l'estiu de 1923. Tot i així, el 1915 els dos fotògrafs ja havien editat conjuntament una sèrie de postals de Tossa de Mar, d'on era originari Joan Barber. El 1917 es traslladaran a Girona on en un primer moment es fan càrrec del taller de J. Llinàs a la Gran Via de Jaume I per posteriorment obrir la galeria Foto Lux a la plaça de l'Oli. A més de l'establiment comercial a Girona, tingueren sucursals al carrer Major de Torroella de Montgrí (1922) i a Banyoles (1925).
La societat es dissolgué la primavera de 1934. Barber s'instal·là al número 29 de la Rambla de Girona i Pereferrer continuà a la plaça de l'Oli sota la mateixa denominació de Foto Lux. Pereferrer estigué en actiu fins a finals dels seixanta, quan el rellevà el seu gendre Josep Maria Sabench, que el mantingué obert fins al 1988.

## Referències

* ↑ «Fons Foto Lux». Ajuntament de Girona. [Consulta: 26 desembre 2023].
* 1 2 3 4 «FONS FOTO LUX». Fons Foto Lux. Arxiu Municipal de Girona. [Consulta: 26 desembre 2023].
* ↑ «Barber Garriga, Joan». Ajuntament de Girona. [Consulta: 26 desembre 2023].

## Bibliografia

* Joan BOADAS i RASET; Lluís-Esteve CASELLAS i SERRA; Teresa GARCIA ... [et al.], Girona: guia de fons en imatge, (Guies urbanes; 9). Girona: Ajuntament de Girona. Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI), 1999, p. 31-33.
* Cinc mestres de la fotografia catalana: primavera fotogràfica 1982: Pereferrer, Tomàs Montserrat, Pla Janini, Zerkowitz, Merletti. Col·lecció Primavera Fotogràfica, Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura, Barcelona, 1982, 22 p.
* Dolors GRAU i FERRANDO, Un diccionari de fotògrafs. Una eina per a la datació de les imatges. Treball de Màster d'Arxivística 1994-1995, Girona, p. 57, 86-87 i 101.
* Fotot Lux. Col·lecció Girona en imatges núm. 7 i 8, Ajuntament de Girona, 1990 i 1993 respectivament.
* Emili MASSANAS, “Els “retratistes”, cronistes fotogràfics d'una època” a Revista de Girona, núm. 131 (novembre-desembre 1988). p. 20-21.
* Montserrat BALDOMÀ. Foto LUX. Girona: Ajuntament de Girona; Rigau Editors. 2017 (Girona Fotògrafs; 14).

## Enllaços externs

* El treball fotogràfic de la firma Foto Lux es pot consultar en línia al web del Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) de l'Ajuntament de Girona.
# Bandera de Macedònia del Nord

La bandera de Macedònia del Nord, dissenyada per Miroslav Grčev, es compon d'un sol groc amb vuit rajos que s'estenen fins a les vores sobre un cel vermell. Fou adoptada el 5 d'octubre de 1995.
Mentre Macedònia del Nord va formar part de Iugoslàvia, la república autònoma va comptar amb una bandera vermella, decorada amb una estrella iugoslava, vermella amb els contorns grocs, al costat del fust, a dalt.
Quan va esdevenir independent, la república va rebre de la comunitat internacional el nom provisional d'ARIM (Antiga República Iugoslava de Macedònia), en anglès FYROM. Va adoptar una bandera vermella amb un sol de Vergina groc al centre.
Grècia va protestar perquè Vergina es troba a la regió grega de Macedònia; el símbol del sol hi fou descobert el 1652 a la tomba de Filip II per un arqueòleg grec, Manolis Andrónikos, de la Universitat de Tessalònica, i sobretot perquè el sol de Vergina fou un emblema del regne hel·lènic d'Alexandre el Gran, sobirà de llengua i cultura grega. Macedònia del Nord va canviar la bandera i va adoptar l'actual per evitar més problemes.

## Construcció i dimensions

Les proporcions de la bandera són 1:2 i la plantilla està publicada per la Societat Heràldica de Macedònia.

### Colors

Els colors de la bandera són:
| Model de color | Vermell | Groc |
| Pantone (aprox.) | 1795C | 115C |
| CMYK | 0-68-65-19 | 0-14-89-2 |
| RGB | 206, 32, 40 | 249, 214, 22 |
| HTML | #CE2028 | #F9D616 |
Els models Pantone i CMYK s'han extret a patir dels altres.

## Banderes històriques

* Bandera de la República Socialista de Macedònia (1944-1946)
* Bandera de la República Socialista de Macedònia (1946-1992)
* Primera bandera de la Macedònia independent (1992-1995)

## Referències

* ↑ Floudas, Demetrius Andreas, «Pardon? A Conflict for a Name? FYROM's Dispute with Greece Revisited», dins Kourvetaris et al (eds.), The New Balkans, East European Monographs: Columbia University Press, 2002, p. 85 pdf Arxivat 2009-03-25 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ «Construction sheet of the Flag of the Republic of Macedonia» (en anglès). Macedonian Heraldic Society. [Consulta: 1r setembre 2022].
* ↑ «Flag of the Republic of Macedonia». Macedonian Heraldic Society1llengua=anglès. [Consulta: 1r setembre 2022].
# Ordre espontani

L'ordre espontani és l'aparició espontània d'ordre de l'aparent caos a través de l'autoorganització. També és una teoria social que descriu l'aparició de diversos tipus d'ordre social a partir d'una combinació lliure de persones interessades en el seu propi benestar i que no estan intencionalment tractant de crear ordre. Els partidaris de la teoria tendeixen a pensar que l'ordre espontani, és superior a qualsevol tipus d'objecte que puga ser creat per un pla o disseny. Per tant, en tot tipus d'organització natural o artificial la interacció és superior a la planificació, les operacions amb comandos senzills són superiors a les de comandos complexos, i l'autoorganització és superior a l'organització amb autoritat central. Així mateix en els éssers humans l'ordre espontani es tradueix com l'ordre que resulta lliurement de l'acció humana entre les persones, enfront del desordre que sorgeix forçosament en executar un disseny humà sobre les persones.
L'evolució de la vida sobre la Terra, el llenguatge humà, el Dret, les regles de trànsit, l'economia de mercat i el sistema de preus i diners han estat proposats com a exemples clàssics de sistemes que es desenvolupen a través d'ordre espontani per benefici privat. Ordre espontani també s'utilitza com a sinònim de qualsevol comportament emergent o autoorganitzat del que l'ordre espontani per interès propi és només un exemple, experiències de comportaments emergents serien les adhocràcies, la divisió del treball, l'autogestió empresarial, el programari col·laboratiu (ex. Viquipèdia), o les xarxes socials.

## Referències

* ↑ El concepte de ordre espontani va servir d'inspiració a Jimmy Wales. (anglès), per Dick Clark, Mises.org
# La menor

La menor (també Lam en la notació europea i Am en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala menor natural a partir de la nota la; així està constituïda per les notes la, si, do, re, mi, fa i sol. La seva armadura no conté cap alteració, ni sostinguts, ni bemolls; en el cas de les escales menors melòdica i harmònica les alteracions addicionals s'afegeixen al costat de les notes i no a l'armadura. El seu relatiu major és la tonalitat de do major, i la tonalitat homònima és la major.
Johann Joachim Quantz considerava que tant la menor com do menor eren les dues tonalitats menors que millor expressaven "l'efecte de la tristor".(Vegeu també: www.xtec/ecala/la/menor.cat)

## Exemples de composicions en la menor
### Composicions clàssiques

* Per a Elisa - Ludwig van Beethoven
* Concert per a violí en la menor - Johann Sebastian Bach
* Sonata per a piano núm. 8, K. 310 - Wolfgang Amadeus Mozart
* Concert per a piano, Op. 54 - Robert Schumann
* Concert per a piano, Op. 16 - Edvard Grieg
* Capritx per a violí núm. 24 - Niccolo Paganini
* Variacions sobre un tema de Paganini, Op. 35 - Johannes Brahms
* Rapsòdia sobre un tema de Paganini - Serguei Rakhmàninov
* Quartet de corda núm. 15 - Ludwig Van Beethoven
* Simfonia "Escocesa" - Felix Mendelssohn
* Simfonia núm. 6 - Gustav Mahler

### Cançons

* Bailamos - Enrique Iglesias
* Can't Get You Out of My Head - Kylie Minogue
* Devil's Party - INXS
* Mr. Jones - Counting Crows
* Save Tonight - Eagle-Eye Cherry
* Don't Tell Me - Madonna
* Holding Out For A Hero - Bonnie Tyler
* Here Comes The Rain Again - Eurythmics
* Losing My Religion - R.E.M.
* Love Is the Drug - Roxy Music
* Smooth Criminal - Michael Jackson
* Money, Money, Money - ABBA (també en si bemoll menor)
* Another Sad Love Song - Toni Braxton (també en si bemoll menor)
* Who's Crying Now - Journey
* Wrapped Around Your Finger - The Police
* Stairway to Heaven - Led Zeppelin
* Tribute - Tenacious D

## Referències

* ↑ Johann Joachim Quantz. Versuch einer Anweisung die Flöte traversiere zu spielen
# Kishar

Kishar és una deessa babilònica, la primera dels fills de Tiamat i Apsu. Ella és el principi femení, germana i esposa d'Anshar, el principi masculí, i la mare d'Anu. Kishar representa la terra, com contrapartida a Anshar, el cel, i pot ser vist com una deessa de la mare Terra. Kishar només apareix una vegada en el poema de Enûma Elish, en l'inici de la llegenda èpica, i després, desapareix de la resta de l'acció. Apareix només ocasionalment en altres textos del primer mil·lenni aC, on es pot equiparar amb la deessa Antu.

## Referències

* 1 2 Brisch, Nicole. «Anšar and Kišar (god and goddess)». Oracc and the UK Higher Education Academy, 2012.
* ↑ Black, Jeremy and Anthony Green, 1992. Gods, Demons and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary. London: British Museum Press. p. 34.
# Georges Meunier

Georges Meunier (Vierzon, 9 de maig de 1925 – 13 de desembre de 2015) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1949 i 1961. Durant aquests anys aconseguí una quinzena de victòries, entre les que destaquen dues victòries d'etapa al Tour de França, el 1951 i el 1953. També disputà curses de ciclocròs, modalitat en la qual guanyà el campionat francès de 1957 i 1960, així com una medalla de plata als Campionats del món de ciclocròs de 1956 i una de bronze als de 1957.
Era el pare de Jean-Claude Meunier i Alain Meunier i avi de Nicolas Meunier, tots ells ciclistes professionals.

## Palmarès

* 1950
** 1r del Gran Premi del Desembarcament-Nord
* 1951
** 1r de la París-Limoges
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1952
** 1r del Gran Premi de Bonnat
* 1953
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1955
** Vencedor d'una etapa del Critèrium del Dauphiné Libéré
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Marroc
** 1r del Premi de St-Amand-Montrond
** 1r del Premi de Grand-Bourg
* 1956
** 1r del Premi de Gueret
* 1957
** Campió de França de ciclocròs
** 1r del Gran Premi de Brives
* 1960
** Campió de França de ciclocròs

### Resultats al Tour de França

* 1950. 9è de la classificació general
* 1951. 16è de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1952. Abandona (8a etapa)
* 1953. 27è de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1954. 39è de la classificació general

## Referències

* 1 2 «MEUNIER Georges». [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Georges MEUNIER» (en italià). [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ Gutiérrez, Juan. «La trágica saga ciclista de los Meunier» (en castellà), 02-07-2021. [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ France, Centre. «Le cyclisme départemental en deuil», 22-12-2015. [Consulta: 19 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Georges Meunier a www.sitiodeciclismo.net
# Sanut

El tord ver, carall de rei, gallet del rei, lloro, papagall, pastanaga, pastenaga, sanut, tord blanc, xuclà o xular (Labrus mixtus) és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir els 40 cm de longitud i les femelles 30.
* El cos és allargat i no gaire alt.
* La línia lateral se situa per davall la dorsal.
* El cap és bastant allargat.
* La boca és ampla amb els llavis gruixats, les mandíbules extensibles i les dents còniques i grosses.
* Les dents faríngies s'han transformat en plaques mastegadores (fet comú a tots els làbrids).
* L'aleta dorsal és llarga i té més radis durs que blans, ambdues tenen la mateixa alçada. L'anal és llarga.
* Presenta un acusat dimorfisme sexual: els mascles tenen el cap blau i el cos vermell taronja amb taques blaves. Les femelles són de coloració variable (groc, taronja, vermell), amb 3-4 taques fosques alternades amb taques blanques a la dorsal.

## Reproducció

És hermafrodita proterogin (les femelles passen a mascles). La reproducció té lloc a la costa durant els mesos de març i juny. És nidificant: el mascle fa un niu d'algues i la femella hi pon al voltant de 1.000 ous, els quals són protegits pel mascle.

## Hàbitat

Viu en els alguers i llocs rocallosos entre els 30 i els 200 m de fondària, però normalment hom el troba entre els 40-80 m. És una espècie característica dels fons coral·lígens.

## Alimentació

Menja crustacis, peixos i mol·luscs.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental: des de Noruega fins al Senegal, Açores i Madeira. També a la Mediterrània.

## Costums

* Durant la primavera s'apropa a la costa.
* És territorial.

## Observacions

* Té una longevitat de 20 anys.

## Referències

* ↑ Bauchot, M.-L., 1987. Poissons osseux. p. 891-1421. A W. Fischer, M.L. Bauchot i M. Schneider (editors) Fiches FAO d'identification pour les besoins de la pêche. (rev. 1). Méditerranée et mer Noire. Zone de pêche 37. Vol. II. Commission des Communautés Européennes and FAO, Roma, Itàlia.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'introducció a la naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Planes 200-201.
* ↑ Gomon, M.F. i P. Forsyth, 1990. Labridae. p. 868-882. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Quignard, J.-P. i A. Pras, 1986. Labridae. p. 919-942. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (editors) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'introducció a la naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Plana 201.
* ↑ Muus, B.J. i J.G. Nielsen, 1999. Sea fish. Scandinavian Fishing Year Book, Hedehusene, Dinamarca. 340 p.
# Francisco Javier Elola y Díaz Varela

Francisco-Javier Elola Díaz-Varela (Monforte de Lemos, província de Lugo, 22 de setembre de 1877 - Barcelona, 12 de maig de 1939) fou un advocat i polític gallec, fiscal general de la República.

## Biografia

Es llicencià en dret a la Universitat de Santiago de Compostel·la el 1903, i el 1905 aprovà les oposicions de fiscal i de jutge. Després de la proclamació de la Dictadura de Primo de Rivera el 1923 fou nomenat vocal de la Junta Organitzadora del Poder Judicial, on es guanyà un gran prestigi com a especialista en matèria penal i processal. El 1924 fou nomenat jutge del districte de Chamberí i el 1929 representà Espanya als Congressos Penals Internacionals de París, Brussel·les i Budapest.
Malgrat aquest historial, el 31 de maig de 1931 fou nomenat Fiscal de la República, però dimití el 31 de juliol per a ser nomenat magistrat del Tribunal Suprem. A les eleccions generals espanyoles de 1931 fou elegit diputat pel Partit Republicà Radical per la província de Lugo. A les Corts Espanyoles participà en totes les discussions sobre l'organització del poder judicial a Espanya, cosa que l'enfrontaria al seu partit, que acabaria abandonant. No es presentà a les eleccions de 1933 i continuà com a Magistrat del Tribunal Suprem.
Ja en marxa la guerra civil espanyola, el 26 d'agost de 1936 fou nomenat president de la Sala Tercera del Contenciós Administratiu del Tribunal Suprem d'Espanya, i el 16 de setembre fou nomenat jutge especial instructor de la causa per la insurrecció a totes les casernes i cantons militars de Madrid. En la instrucció va guardar les formalitats legals, cosa que no va agradar als extremistes, que exigien un càstig exemplar dels colpistes, fins al punt que fou apartat de la instrucció per haver admès al general Joaquín Fanjul Goñi les proves que havia proposat. El 27 d'agost de 1937 fou nomenat President de la Junta d'Inspecció de Tribunals de Madrid. L'octubre de 1937 es traslladà a Catalunya, on el juny de 1938 defensà els funcionaris dels Jutjats de Barcelona acusats de quintacolumnisme.
Quan les tropes republicanes abandonaren Catalunya el gener de 1939, decidí quedar-se i s'oferí a col·laborar amb el nou règim, però fou detingut i el 26 de febrer fou processat per la mort del general Fanjul i les morts a la presó Model de Madrid de 23 d'agost de 1936. Fou condemnat a mort i executat a Barcelona el 12 de maig de 1939 juntament amb Fernando Berenguer de las Cagigas i Pedro Rodríguez Gómez.

## Enllaços externs

* Els jutges durant la República. Fco Javier Elola
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Esponges calcàries

Les esponges calcàries o calcaris (Calcarea) són una classe de l'embrancament dels porífers (esponges de mar). Es caracteritzen per les seves espícules compostes de carbonat de calci en forma de calcita o aragonita. Tot i que la majoria tenen tres puntes, l'espícula d'una esponja calcària pot tenir-ne entre dues i quatre. Inclou 794 espècies. Les esponges calcàries aparegueren per primer cop al Cambrià, i assoliren la seva màxima diversitat al llarg del Cretaci.

## Característiques

Totes les tres configuracions corporals de les esponges de mar estan representades a les esponges calcàries: asconoide, siconoide i leuconoide. Generalment, les esponges calcàries són molt petites, amb una alçada de només 7-10 cm. Manquen de teixits autèntics.
Les espècies d'aquesta classe varien des d'esponges en forma de vas amb una simetria radial fins a colònies compostes d'un reticle de tubs prims, o formes massives irregulars. En general, són esponges petites. Les seves diferents formes són relativament simples; forma de sac, de vas, de pera o de cilindre. L'esquelet té una estructura o bé de malla o bé de rusc. A diferència de la majoria d'altres esponges, les esponges calcàries manquen de canals buits, cosa que les fa més robustes.

## Historia natural

Totes les esponges d'aquesta classe viuen exclusivament al mar. Són sèssils (viuen fixades al fons marí) s'alimenten per suspensió, i són especialment comunes a les aigües tropicals someres.

## Taxonomia

Anàlisis moleculars suggereixen que la classe Calcarea podria ser designada un embrancament; en particular, el primer a divergir al regne dels animals. Des d'aquest punt de vista, les altres esponges pertanyerien a l'embrancament Silicarea.
Les esponges calcàries es subdivideixen en dues subclasses i cinc ordres:
* Subclasse Calcinea
** Clathrinida (incloent-hi Leucettida)
** Murrayonida
* Subclasse Calcaronea
** Baerida
** Leucosolenida
** Lithonida

## Referències

* ↑ Altaba, C. R., 1991. Invertebrats no artròpodes. Història Natural dels Països Catalans, 8. Fundació Enciclopèdia Catalana, Barcelona.
* 1 2 3 «WoRMS - World Register of Marine Species - Calcarea». [Consulta: 24 novembre 2020].
# Gat marsupial occidental

El gat marsupial occidental (Dasyurus geoffroii) és un dasiüromorf australià vulnerable, l'àmbit de distribució del qual està actualment limitat al sud-est d'Austràlia Occidental.
És un gat marsupial de mida mitjana, amb un pelatge marró vermellós a les parts superiors, amb taques blanques i un blanc cremós a les parts inferiors. Té cinc dits a les potes posteriors i coixinets granulars.

## Referències

* ↑ Serena, M.; Soderquist, T. The Mammals of Australia. Reed Books, 1995, p. 62–64. «Western Quoll»
Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Francesc Escudé i Ferrero

Francesc Escudé i Ferrero va ser un Síndic General d'Andorra que va exercir el govern d'aquest país entre el 31 de desembre del 1966 i el 31 de desembre del 1972. Succeí en el càrrec a Julià Reig i Ribó el qual, després del mandat d'Escudé va tornar a ser Síndic General. Durant el seu mandat entrà en vigor el sistema de seguretat social andorrana (CASS) i es va invitar al país al copríncep Charles De Gaulle. També va donar la nacionalitat andorrana als fills de mare andorrana i als descendents de segona generació.

## Referències

* 1 2 Lentz, Harris M. Heads of States and Governments Since 1945 (en anglès). Routledge, 2014-02-04. ISBN 978-1-134-26497-1.
# Antechinus

Antechinus és un gènere de marsupial dasiúrid originari d'Austràlia (incloent-hi Tasmània i algunes illes) i Nova Guinea. La majoria d'espècies d'aquest gènere són d'Austràlia i només dues (o potser tres) han estat observades a Nova Guinea. Són animals carnívors petits, semblants a musaranyes, que s'alimenten principalment de preses com ara aranyes, escarabats (incloent-hi les larves) i curculionoïdeus. Alguns són estrictament terrestres i només cacen a terra, mentre d'altres solen grimpar als arbres. Moltes espècies nien conjuntament en soques buides.
Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Guilhem de Montanhagòl

Guilhem de Montanhagòl (fl. 1233 - 1258) fou un trobador occità.
Originari de Tolosa de Llenguadoc, hi fou protegit del comte Ramon VII de Tolosa i de Jaume I d'Aragó; només es va moure de la vila Tolosa per a fer una petita estada a Castella. Empra la invectiva política per a defensar els valors cortesans que fonamentaven l'exercici del trobar dels atacs dels frares dominics, tot i que no defensa els heretges càtars i lloa la tasca de la inquisició, tot defensant la puresa amorosa fins al límit de la castedat.
Entre els principals poemes que va compondre, podem destacar Del tot vey remaner valor, A Lunel lutz una luna luzens, Senh'En Sordel, mandamen, Bel m'es quan d'armatz aug refrim i altres.

## Obra

* A Lunel lutz una luna luzens
* Ar ab lo coinde pascor
* Del tot vey remaner valor
* Bel m'es quan d'armatz aug refrim
* Ges, per malvastat qu'er veya
* Leu chansoneta m'er a far
* No sap per que va son joy pus tarzan
* Non an tan dig li primier trobador
* Non estarai, per ome qe-m casti
* Nulhs hom no val ni deu esser prezatz
* On mais a hom de valensa
* Per lo mon fan li un dels autres rancura
* Qui vol esser agradans e plazens
* Senh'En Sordel, mandamen

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1429-1446 [estudi, i edició de la vida i de quatre composicions, amb traducció a l'espanyol]
* Robèrt Lafont i Christian Anatole (1973) Història de la literatura occitana Dopesa, Barcelona

### Edició

* Ricketts, Peter, Les poésies de Guilhem de Montanhagol, troubadour provençal du XIIIe siècle. Toronto: Pontifical Institute of Mediaeval Studies, 1964

### Repertoris

* Guido Favati (editor), Le biografie trovadoriche, testi provenzali dei secc. XIII e XIV, Bologna, Palmaverde, 1961, pàg. 335
* Martí de Riquer, Vidas y retratos de trovadores. Textos y miniaturas del siglo XIII, Barcelona, Círculo de Lectores, 1995 p. 281-283 [Reproducció de la vida, amb traducció a l'espanyol, i miniatures dels cançoners A, I i K]

## Enllaços externs

* Poemes de Guilhem de Montanhàgol