OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Missa (Stravinski)

La Missa per a cor mixt i doble quintet de vent (1948) és una de les obres de maduresa del compositor. Stravinski la va compondre amb 66 anys i llavors ja tenia una llarga experiència com a compositor, també en l’àmbit de la música sacra.
Tal com s’endevina del títol, la missa és per a cor mixt (SATB) i doble quintet de vent (2 oboès, corn anglès, 2 fagots, 2 trompetes en si bemoll, 2 trombons tenors i trombó baix).
Seguint el patró de l’ordinari d’una missa, l’obra està dividida en cinc parts: Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus i Agnus Dei. Stravinski va compondre el Kyrie i el Gloria l’any 1944, i la resta de parts el 1947.
El Credo és considerat el moviment central –més important– de la Missa d’Stravinski, on el compositor hi desenvolupa un estil sense figures melòdiques grandiloqüents, i sense extenses lligadures ni passatges solistes. El moviment es desplega de tal manera que s’assimila amb les fórmules de súplica, de confessió i de conjur, però sense donar massa importància a certes paraules –com podrien haver sigut incarnatus, crucifixus o resurrexit–. El Credo s’acaba amb un breu fragment purament vocal en què es diu «Amén».
El Kyrie i l’Agnus Dei, com a cants de súplica, són de caràcter coral. El mateix compositor va subratllar les relacions estilístiques que presenta l’Agnus Dei en relació amb el contrapunt de les seves composicions religioses posteriors serialistes com la Cantata (1952) o Canticum Sacrum (1965), entre d'altres.
El Gloria i el Sanctus, en canvi, alternen fragments de solos i fragments corals. L’únic moment en què Stravinski abandona la serenitat i la solemnitat de l’obra per tal d’arribar a un punt culminant és a l’Hosanna in excelsis per tornar al Benedictus.
L’obra dura menys de 20 minuts i es va estrenar el 23 d’octubre de 1948 a l'Scala de Milà sota la direcció del suís Ernest Ansermet. Stravinski va dirigir personalment dues gravacions de la seva Missa: el 1949 a Nova York i el 1960 a Hollywood.
Al llibre de converses amb Robert Craft, Stravinski diu que no va compondre aquesta Missa com a obra concertant, sinó com a missa per a ser interpretada a l’església en un moment litúrgic. És en aquest context que Stravinski es lamenta que a les esglésies de Califòrnia s’interpretin peces que no són litúrgiques, i que fins i tot són de gèneres ben diversos, com el teatral.
El compositor era persistent en aquest tema, tenint en compte que el 1914 va rebutjar la petició de Diaghilev de compondre corals religiosos per a un ballet escènic basat en la litúrgia: Stravinski no estava d’acord amb la idea d’utilitzar una missa amb funció de ballet.
Quan començava a compondre la Missa, Stravinski va estudiar amb interès les Misses brevis de Mozart. Això, però, no va repercutir en l’estètica general de l'obra, tot i que sí que és probable que ho fes en el Kyrie.

## Referències

* ↑ Lindlar, Heinrich. «Misa». A: Guía de Stravinsky (en castellà). Traducció: Ambrosia Berasain i Belén Urrutia. Madrid: Alianza, 1995, p. 147-152. ISBN 84-206-0742-8.
# Còlit gris

El còlit gris (Oenanthe oenanthe) (coablanca, culblanc, coll seriós i fadrí a les Balears, i bitxac rogenc al País Valencià) és un petit ocell passeriforme que anteriorment estava classificat dins la família dels túrdids (Turdidae), però ara es considera que pertany a la família Muscicapidae. Aquest ocell és el més estès del seu gènere Oenanthe a Europa i Àsia. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El còlit gris és un ocell migrador insectívor que cria en terrenys oberts i pedregosos d'Europa i Àsia amb poblacions a l'est del Canadà i Groenlàndia com també a l'oest del Canadà i Alaska. Fa el niu en llocs rocosos i caus de conill. Tots ells hivernen a l'Àfrica i, per tant, les poblacions de Groenlàndia fan una de les distàncies més llargues en ocell migradors.
Subespècies::
* La comuna oenanthe
* De Groenlàndia leucorhoa
* De Seebohm seebohmi
* Del sud libanotica
* De Creta virago
* D'Egipte rostrata

## Descripció

Fa de 14.5 a 16 cm de llargada.

## Estatus

Té una àrea de distribució molt ampla, estimada en 2.3 milions de kilòmetres quadrats, i una gran població estimada en 2.9 milions d'individus.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «còlit gris». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 20 gener 2021].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 712. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Northern Wheatear. Oenanthe oenanthe» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 29 gener 2021].
* ↑ BirdLife International (2004). Oenanthe oenanthe. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 de maig del 2006 (en anglès). L'entrada de la base de dades inclou una justificació de per què aquesta espècie és de risc mínim

## Enllaços externs

* Northern Wheatear videos on the Internet Bird Collection
# Iàssenov

Iàssenov - Ясенов (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2021 tenia 2 habitants. Pertany al districte (raion) de Véidelevka.

## Referències

* ↑ «Посёлок Вейделевка (летопись, часть 1)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
* ↑ «Историческая справка | Вейделевский район». Arxivat de l'original el 2013-04-17. [Consulta: 7 abril 2013].
* ↑ «Вейделевка (летопись часть 2)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
# Consonant palatal

Una consonant palatal (o simplement palatal en l'àmbit de la fonètica) és aquella consonant que s'articula recolzant la llengua sobre el paladar, amb obstrucció o no de l'aire. És el punt o lloc d'articulació més ampli i per aquest motiu es pot dividir en palatal i post-palatal per precisar més com es fa un determinat fonema (tot i que aquesta distinció no es recull a la transcripció de l'AFI).

## En català

En català, els sons [ɲ], [ʎ], [j] són palatals.
També se solen considerar palatals els sons [ʒ], [ʃ] encara que estrictament parlant tenen un punt d'articulació postalveolar més avançat.

## En altres llengües

El so palatal més freqüent entre les llengües és [j], seguit de [ɲ]. Per assimilació, molts sons es poden convertir en palatals quan entren en contacte amb un fonema amb aquesta articulació.
Alguns exemples de consonants palatals en llengües properes:
| AFI | Descripció | Exemple | Exemple | Exemple | Exemple |
| AFI | Descripció | Llengua | Ortografia | AFI | Significat |
| ɟ | oclusiva palatal sonora | letó | ģimene | [ɟimene] | família |
| c | oclusiva palatal sorda | hongarès | hatty | ['hɒcːuː] | cigne |
| ʝ | fricativa palatal sonora | castellà (peninsular) | yema | [ʝema] | rovell d'ou |
| ʝ | fricativa palatal sonora | grec modern | γυναίκα (gineka) | [ʝi'neka] | dona |
| ç | fricativa palatal sorda | alemany | nicht | [nɪçt] | no |
| ɲ | nasal palatal | català | any | ['aɲ] | any |
| ʎ | lateral palatal | català | llac | ['ʎak] | llac |
| j | aproximant palatal | català | iaia | ['jajə] | iaia |
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Esfinx ocel·lat

L'esfinx ocel·lat o esfinx ocel·lada (Smerinthus ocellatus) és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels esfíngids (Sphingidae) que es troba als Països Catalans. Malgrat que la seva distribució geogràfica és molt ampla, incloent-hi tota la zona temperada d'Europa i el Magreb, es una arna relativament rara.

## Descripció
### Descripció de l'adult

El cos és fort, amb tons marronosos, i l'envergadura és d'entre 70 i 95 mm. Les seves ales anteriors imiten els dissenys de l'escorça d'alguns arbres i no criden l'atenció. Les ales posteriors però tenen un disseny sorprenent, ja que duen uns vistosos ocels (d'aquí el nom) de colors delicats en un fons de colors vius. Quan aquest borinot es troba en la posició de repòs amaga les ales posteriors, camuflant-se perfectament amb l'entorn, car sembla una fulla seca.
* Smerinthus ocellata ♀
* Smerinthus ocellata ♀ △
* Smerinthus ocellata ♂
* Smerinthus ocellata ♂ △
* Eruga a Tàrrega, Catalunya

### Descripció de l'eruga

L'eruga pot arribar a créixer fins als 80 mm. Hi ha diverses variacions en les coloracions d'aquestes, és a dir, es poden trobar distintes formes. Totes es caracteritzen per les seves franges obliqües blanques o grogues que tenen a l'abdomen i per la banya final, una mica corvada i generalment blava. El color del cos pot tenir diverses tonalitats verdes, incloent-hi verds blavosos.

## Cicle vital

En regions càlides, apareix entre la primavera i finals de setembre en dues generacions. Els adults són incapaços d'alimentar-se, ja que tenen l'espiritrompa atrofiada, això fa que la vida en aquest estadi sigui molt efímera; les femelles viuen més temps que els mascles, ja que després de la còpula han de realitzar la posta.
Els ous són verd pàl·lid. Les erugues mengen les fulles dels salzes. Si manquen aquests arbres poden menjar fulles de pollancre o de pomer, entre d'altres. Les crisàlides reposen en un refugi subterrani, on passen l'hivern. Hi ha dades que indiquen que el borinot ocel·lat era més abundant cap a mitjans del segle xx, però que ha anat desapareixent de forma gradual.

## Espècies relacionades

* Smerinthus cerisyi, de l'oest de l'Amèrica del Nord.
* Smerinthus jamaicensis, viu a l'Amèrica del Nord menys a l'extrem sud-oest.
* Smerinthus saliceti, viu a la zona sud-oest de l'Amèrica del Nord inclòs el nord de Mèxic.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 19 maig 2024].
* 1 2 «Smerinthus ocellatus» (en anglès). Sphingidae of Western Palaearctic. A.R. Pittaway. [Consulta: 6 gener 2013].
* ↑ Stevens, Martin (2005): The role of eyespots as anti-predator mechanisms, principally demonstrated in the Lepidoptera. Biol. Rev. 80(4): 573–588. doi:10.1017/S1464793105006810 (HTML abstract)
* ↑ [«Smerinthus cerisyi (anglès)». Arxivat de l'original el 2009-06-04. [Consulta: 25 febrer 2009]. Smerinthus cerisyi (anglès)]
* ↑ «Smerinthus jamaicensis». Arxivat de l'original el 2015-05-12. [Consulta: 25 febrer 2009].

## Enllaços externs

* Foto dels esfíngids dels Països Catalans
# Lythrum

Lythrum és un gènere de plantes amb flor de la família de les litràcies. Es tracta d'un gènere de distribució subcosmopolita. Conté de 25 a 32 espècies.

## Taxonomia

Als Països Catalans es troben com autòctones l'espècies següents:Lythrum salicaria, L.borysthenicum, L. junceum, L. castellanum, L. tribacteatum, L. hyssopifolia i L. thymifolia.
Altres espècies;
    Lythrum alatum Pursh - alat
    Lythrum californicum Torr. & A.Gray - Califòrnia
    Lythrum curtissii Fernald - de Curtiss
    Lythrum flagellare Shuttlw. ex Chapm. - Florida
    Lythrum hyssopifolium L. - de fulles com l'hissop
    Lythrum junceum Banks & Sol. -
    Lythrum lineare L. -
    Lythrum maritimum Kunth - Pukamole (Perú, Hawaiʻi)
    Lythrum ovalifolium Koehne -
    Lythrum portula (L.) D.A.Webb - salicària morada
    Lythrum salicaria L. - Salicària, porpra
    Lythrum thymifolia L. - de fulles de farigola o timó
    Lythrum tribracteatum Salzm. ex Spreng. - De tres bràctees
    Lythrum virgatum L. - Europa
    Lythrum wilsonii Hewson - de Wilson

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1980
# Parocnus

Parocnus és un gènere extint de mamífers pilosos de la família dels megalòcnids que visqueren al Carib durant el Plistocè, fa entre 11.700 i 129.000 anys. Se n'han trobat restes fòssils a Cuba, Haití i la República Dominicana. Les estimacions del seu pes corporal abasten un ventall força ampli, des de 23 kg fins a més de 70 kg. Malgrat que es podien enfilar als arbres, eren els peresosos més terrestres del Carib, cosa que els hauria fet especialment vulnerables a la caça pels éssers humans que poblaren la regió.

## Referències

* 1 2 Entrada «Parocnus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 15 març 2025].
* ↑ Woods i Sergile, 2001, «The sloths of the West Indies: a systematic and phylogenetic review» (J. L. White i R. D. E. MacPhee).
* 1 2 Nowak, 2018, p. 624.

## Bibliografia

* Woods, C. A.; Sergile, F. E. Biogeography of the West Indies (en anglès). 2a edició. CRC Press, 2001. ISBN 0-8493-2001-1.
# Marcel Desprets

Marcel Desprets (Saint-Quentin, 19 d'agost de 1906 - Brinhòla, 12 de març de 1973) va ser un tirador d'esgrima francès, especialista en espasa, que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on guanyà la medalla d'or en la prova d'espasa per equips del programa d'esgrima. En la prova individual quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or al Campionat del món d'esgrima, el 1935 i 1947.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Marcel Desprets». [Consulta: 3 setembre 2023].
# Borinot del baladre

El borinot del baladre o esfinx del baladre (Daphnis nerii) és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels esfíngids (Sphingidae). La seva larva s'alimenta de les fulles del baladre (Nerium oleander).

## Distribució

Daphnis nerii és una arna migradora amb una distribució geogràfica molt àmplia, incloent grans parts de les zones temperades i tropicals d'Àsia i Àfrica. Aquest borinot es troba sovint als Països Catalans com a fruit de les seves migracions.

## Morfologia

El cos és fort i l'envergadura és de fins a 11 cm. Les ales anteriors duen dissenys molt delicats amb matisos verdosos, i tocs de violat i rosa, imitant fulles verdes que ajuden a camuflar l'animal de dia.

## Costums

A la zona septentrional del Mediterrani el l'adult apareix a l'estiu, provinent del Magreb. Individus migradors han estat recollits i observats a diversos indrets del litoral i prelitoral català, com a Blanes i a Celrà, entre altres llocs.
Els adults surten al vespre a xuclar el nèctar de les flors, preferint les de les espècies fragants com les flors del xuclamel i del lligabosc. Sovint les llums fortes els atreuen, romanent immobilitzats com si fossin estaquirots a murs il·luminats. Llavors són molt vulnerables.
La femella pon els ous al baladre (Nerium oleander) i d'ací prové "nerii", el nom científic de l'espècie. El baladre és un arbust molt tòxic originari de la regió mediterrània, sovint utilitzat com a planta ornamental.
Les erugues viuen de les fulles del baladre malgrat la seva toxicitat. Tot i així també mengen fulles d'altres plantes de la família de les apocinàcies, com ara la sedera (Asclepias), el gessamí (Jasminum), la vinca, la gardènia, la rosa del desert (Adenium) i àdhuc de la vinya.
Les erugues petites tenen una mida de 8,5 a 15 mm; són de color blau cel, canviant de coloració a mesura que creixen. Quan estan totalment desenvolupades arriben a fer 8 cm de llarg. Aleshores són de color verd intens o verd groguenc i, com molts esfíngids, tenen un apèndix que sembla una banya a la zona caudal. Igual que les erugues del borinot morat duen unes taques grans sobre la pell que semblen ulls. Quan se sent amenaçada, l'eruga es posiciona de manera que la projecció del cos recorda al cap d'una serp. Sembla que aquesta postura de pretesa agressió pot ser efectiva per a espantar ocells.
La crisàlide fa de 60 a 75 mm de llargada i és de tons rogencs i marronosos molt pàl·lids. Es troba amagada per terra sota les fulles o la molsa, envoltada de fibres sedoses fins a l'eclosió.

## Espècies relacionades

* Daphnis hypothous, és una espècie molt similar que no es troba a Catalunya. Viu al subcontinent indi i a l'Àsia Sud-oriental.
* Borinot morat
* Borinot morat petit

## Referències

* ↑ «La Deilephila Nerii a Catalunya 1907». Arxivat de l'original el 2015-07-22. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ Daphnis nerii L
# Arc elèctric

Un arc elèctric o arc voltaic és una descàrrega elèctrica que es forma entre dos elèctrodes sotmesos a una diferència de potencial dins d'una atmosfera gasosa enrarida, normalment a baixa pressió o a l'aire lliure. Fou descobert i demostrat per primera vegada pel químic britànic Humphry Davy el 1800. Per a iniciar un arc, es posen en contacte, breument, els extrems de dos elèctrodes, usualment en forma de llapis, en general de grafit, i es fa passar un corrent intens (uns 10 ampers) a través d'aquests. Aquest corrent provoca un gran escalfament en el punt de contacte; en separar-se els elèctrodes, es forma entre aquests una descàrrega lluminosa similar a una flama.
La descàrrega està produïda per electrons que van des de l'elèctrode negatiu al positiu, però també, en part, per ions positius que es mouen en sentit oposat. El xoc dels ions genera una calor intensa als elèctrodes, i s'escalfa més l'elèctrode positiu pel fet que els electrons que copegen contra aquest tenen major energia total.
En un arc obert a l'aire a pressió normal, l'elèctrode positiu arriba a una temperatura de 3.500 graus Celsius. Durant el temps de la descàrrega, es produeix una lluminositat molt intensa i un gran despreniment de calor. Ambdós fenòmens, en cas de ser accidentals, poden ser summament destructius, com ocorre amb la perforació d'aïlladors en les línies de transport d'energia elèctrica en alta tensió o dels aïllants de conductors i altres elements elèctrics o electrònics.

## Aplicacions

L'arc elèctric utilitzat de manera controlada s'ha emprat com a font de llum, abans de la invenció de la làmpada d'incandescència i fins i tot després, en la indústria cinematogràfica, per a aconseguir fortes intensitats lluminoses en la filmació de pel·lícules així com en els projectors de les sales de cinema. Els efectes calorífics de l'arc elèctric es continuen utilitzant en la indústria per a la soldadura de metalls i altres procediments metal·lúrgics. En aquest últim tipus d'aplicacions, la intensa calor generada per l'arc elèctric sol utilitzar-se en forns especials per a fondre materials refractaris. En aquest tipus de forns, poden arribar-se a fàcilment temperatures de l'ordre dels 3.500 °C. Açò també permet fondre productes amb un punt de fusió molt alt. L'avantatge especial d'aquest procediment és una completa independència a l'hora de triar els productes a aplicar (ferralla, esponja de ferro, lingot d'alt forn, així com qualsevol tipus de barreja).

## Enllaços externs

* Metal·lúrgia.
* Soldadures Arxivat 2006-12-16 a Wayback Machine. (castellà).
# Casa Bartomeu Marroig

La Casa Bartomeu Marroig és un edifici situat al carrer Ample, 54 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Construït segons l'alineació establerta per a aquest carrer el 1817, el 1871 va ser adquirit per l'indià mallorquí Bartomeu Marroig, que va encarregar-ne la reforma al mestre d'obres Francesc Brosa.

## Descripció

Consta de planta baixa, principal, tres pisos i terrat transitable. L'accés principal, flanquejat per dues botigues, dona pas a un vestíbul que conté l'escala de veïns.
Les obertures es disposen en tres eixos verticals de dimensió decreixent i de ritme regular, a excepció de les de la planta baixa, consistents en grans llindes de fusta motllurada sostingudes per pilars de pedra. Sobre aquestes neix la llosana pètria d'un gran balcó corregut en volada i amb barana de forja corresponent al primer pis. A partir d'aquest, la façana presenta un estucat que imita un carreuat al trencajunt. Les lindes del primer pis, reaprofitades d'una construcció anterior de finals del segle xvi, presenten uns medallons de flors i fruits flanquejats per cornucòpies i grius que contenen perfils femenins amb cascs d'inspiració clàssica. Aquesta decoració queda protegida per un guardapols mixtilini que reposa sobre culs-de-llàntia amb decoració antropomòrfica.
El segon pis presenta un balcó corregut amb les mateixes característiques que el primer, però de menor volada. Llurs portes també mostren emmarcaments petris, encara que la seva llinda conopial és més esquemàtica. Els dos darrers pisos substitueixen el balcó corregut per tres balcons simples cadascun. La façana és rematada per un cornisament que conté conilleres per a la solera del terrat a la catalana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Edifici d'habitatges al carrer Ample, 54». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Rodrigo y Alharilla, 2010, p. 83.
* ↑ «Bartolomé Marroig. Ample 54. Obres a la casa». Q127 Foment 4731 bis C. AMCB, 22-03-1871.
* ↑ «Llindes de la casa Bartomeu Marroig». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Rodrigo y Alharilla, Martín «El retorn americà: famílies, capital, poder”». Barcelona quaderns d’història, núm. 16, 2010, pàg. 75-93.

## Enllaços externs

* «Llindes de la casa Bartomeu Marroig». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Flux lluminós

El flux lluminós és la mesura de la potència lluminosa percebuda. Difereix del flux radiant, la mesura de la potència total emesa, en què està ajustada per reflectir la sensibilitat de l'ull humà a diferents longituds d'ona.
La seva unitat de mesura en el Sistema Internacional d'Unitats és el lumen (lm) i es defineix a partir de la unitat bàsica del SI, la candela (cd), com:
    $lm=cd\cdot sr$

## Descripció

El flux lluminós s'obté ponderant la potència per a cada longitud d'ona amb la funció de lluminositat, que representa la sensibilitat de l'ull en funció de la longitud d'ona. El flux lluminós és, per tant, la suma ponderada de la potència en totes les longituds d'ona de l'espectre visible. La radiació fora de l'espectre visible no contribueix al flux lluminós. Així, per a qualsevol punt de llum, si $\scriptstyle {F}$ representa el flux lluminós, $\scriptstyle {\Phi \ (\lambda )}$ simbolitza la potència radiant espectral del punt de llum en qüestió i $\scriptstyle {V(\lambda )}$ la funció de sensibilitat lluminosa, aleshores:
   $F=683,002\int _{\lambda visible}^{\ }\Phi (\lambda )V(\lambda )\,d\lambda$
Sota condicions fotòpiques una llum monocromàtica de 555 nm (color verd) amb un flux radiant de 1W, genera un flux lluminós de 683,002 lm, que correspon amb la màxima resposta de l'ull humà. D'altra banda, el mateix flux de radiació situat en una altra longitud d'ona diferent de la del pic, generaria un flux lluminós més petit, d'acord amb la corba $\scriptstyle {V(\lambda )}$.
Unitats de fotometria del SI :
| Magnitud | Símbol | Unitat del SI | abeura. | Notes |
| Energia lluminosa | Q $_v$ | lumen segon | lm·s | A vegades es fa servir la denominació Talbot, aliena al SI |
| Flux lluminós | F | lumen (= cd·sr) | lm | Mesura de la potència lluminosa percebuda |
| Intensitat lluminosa | I $_v$ | candela (= lm/sr) | cd | Una Unitat bàsica del SI |
| Luminància | L $_v$ | candela per metre quadrat | cd/m $^2$ | A vegades es fa servir la denominació nit, aliena al SI |
| Il·luminació | E $_v$ | lux (= lm/m $^2$) | lx | Usat per mesurar la incidència de la llum sobre una superfície |
| Emitància lluminosa | M $_v$ | lux (= lm/m $^2$) | lx | Usat per mesurar la llum emesa per una superfície |
| Eficàcia lluminosa | | lumen per watt | lm/W | Raó entre flux lluminós i flux radiant |
En altres sistemes d'unitats, l'energia lumínica es pot expressar en unitats d'energia.

## Ordres de magnitud

* Làmpada halògena 70 W : Φ$_v$ = 1 200 lm.
* Làmpada enllumenat urbà (sodi alta pressió) 400 W : Φ$_v$ = 28 000 lm.
* Làmpada de projector de cinema (xenó) 2 000 W : Φ$_v$ = 80 000 lm.

## Vegeu també

* Fotometria (Òptica)
* Estereoradiant
* Òptica sense imatge

## Referències

* ↑ «Flux lluminós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Sève 2009, p. 64
* 1 2 www.lighting.philips.fr
* ↑ www.osram.fr

### Bibliografia

* André Moussa et Paul Ponsonnet,, dans, Lyon, Desvigne, 1988, p. 239-245.
* Sève, Robert. Chalagam. Science de la couleur, 2009. ISBN 2-9519607-5-1. .
* Terrien, Jean. PUF. La photométrie, 1972, p. 128. .