OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emblema d'Algèria

L'emblema o segell d'Algèria és el símbol que fa servir el govern com a senyal identificatiu de l'Estat algerià. No és considerat un escut d'armes en estar totalment allunyat de les normes heràldiques tradicionals. En la seva forma actual, fou adoptat el 1976.
Es tracta d'un emblema circular que té com a element principal la mitja lluna minvant i l'estrella de cinc puntes vermelles que hi ha també al centre de la bandera estatal, símbol de l'islam. Al damunt, una hamsa o mà de Fàtima, símbol tradicional que ja apareixia en l'emblema anterior de 1971, amb uns rams d'olivera a la part inferior. Darrere la mà hi ha una representació de les muntanyes de l'Aurès i de la Cabília, damunt les quals apareix un sol ixent, símbol de la nova era independent.
A l'esquerra de la mà, un ram de llorer, una branca fruitada d'olivera i una representació de l'alcassaba d'Alger, la xemeneia d'una fàbrica i un pou de petroli, símbols respectivament de la victòria contra el colonialisme francès, la Mediterrània i els amazics, l'escenari de les revoltes prèvies a la independència i la indústria. A la dreta de la mà, una urna electoral, símbol de democràcia, i tres espigues de blat i unes fulles de roure, al·lusives a la riquesa agrícola i forestal.
Tot al volt figura el nom oficial de l'Estat en àrab: الجمهورية الجزائرية الديمقراطية الشعبية, al-Jumhūriyya al-Jazāʾiriyya ad-Dīmuqrāṭiyya ax-Xaʿbiyya, ‘República Algeriana Democràtica i Popular’.

## Escuts usats anteriorment

* Escut heràldic durant la dominació francesa (1830-1962)
* Escut heràldic de l'Algèria independent (1962-1971)
* Primer emblema d'Algèria (1971-1976)

## Vegeu també

* Bandera d'Algèria

## Enllaços externs

* Presidència de la República – L'escut de la República Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine. (àrab) (francès)
# Massacre de la Cova dels Patriarques

La Massacre de la Tomba dels Patriarques d'Hebron és el nom que es donà a la matança perpetrada, el 25 de febrer de 1994, per un colon militant de l'agrupació Kach, d'almenys 39 palestins de la ciutat d'Hebron, quan es trobaven en la pregària en la mesquita d'aquest indret, en un atac que ferí 150 persones més.
Baruch Goldstein —d'origen americà i capità de l'exèrcit israelià—, entrà a la mesquita disparant contra els fidels durant una pregària de les celebracions del Purim i el Ramadà. Segons informes israelians 39 persones foren assassinades i 150 ferides, mentre fonts mèdiques palestines informaren de 52 mortes a trets. Goldstein morí també en l'atac, quan els supervivents van poder defensar-se després que se li acabés la munició. La massacre suposà una forta sotragada al procés de pau iniciat amb els Acords d'Oslo, Israel condemnà l'atac i prometé pagar a les famílies de les víctimes si bé refusà cap responsabilitat de les autoritats militars que en teoria havien de vetllar per la seguretat.
En l'atac, l'agressor, resident a la colònia de Kiryat Arba feu ús del seu fusell IMI Galil reglamentari, i de 4 carregadors de 35 bales de munició. Alguns testimonis afirmaren que l'atacant no havia actuat sol, fet que fou negat per la posterior investigació oficial israeliana.
L'esdeveniment provocà la commoció i condemna de la comunitat internacional, i a l'orient mitjà una onada de revoltes i enfrontaments violents que acabaren amb la mort d'almenys 26 palestins més, 9 israelians i un turista britànic a Jordània en els següents dies. Hi hagué protestes en ciutats d'arreu del món. A Hebron, alguns colons celebraren la matança amb cançons i danses d'alegria
Immediatament després de la matança, el 28 de febrer, el Primer Ministre d'Israel en funcions, Isaac Rabin, va aprovar en la Knesset (el parlament israelià) un comunicat de condemna, i prometé diverses mesures contra organitzacions i individus extremistes dins el camp israelià, si bé organitzacions com el Kach, Bat Ayin o Lehava, han seguit assassinant regularment civils palestins als territoris ocupats per Israel tot i la gran presència militar. Fins al 1999 el Tribunal Suprem d'Israel no va ordenar que es desmantellessin el mausoleu en homenatge a l'assassí que amics, familiars i simpatitzants seus havien erigit a la seva tomba. L'ordre s'executà després d'una llarga lluita legal.

## Referències

* 1 2 «Time Magazine,Mar. 07, 1994, "When Fury Rules"». Arxivat de l'original el 2013-08-22. [Consulta: 3 abril 2009].
* 1 2 Wurgaft, Ramy. «L'exèrcit israelià desmantella el mausoleu en honor de l'assassí de 29 palestins». Diari El Mundo, 1999. [Consulta: 13 febrer 2009].
* ↑ "Hebron Massacre: Hell comes to a holy place", The Independent Londres, 27 de febrer de 1994
* ↑ "Palestinians Protest Hebron Massacre, Arafat's Peaceful Drive," United Press International, February 28, 1994.
# Massacre d'Hebron

La Massacre d'Hebron (o Matança d'Hebron) va ser un pogrom que es va iniciar el 23 d'agost de 1929 a Hebron durant el Mandat Britànic de Palestina, perpetrat per una multitud d'àrabs armats amb bastons i ganivets que es van agrupar per assassinar els jueus de Jerusalem i voltants, des d'on es va estendre a la resta del territori. En aquests fets van morir 67 jueus i quasi 60 van resultar ferits.
En l'època que es va produir aquesta matança, vivien a Hebron aproximadament uns 800 jueus, descendents de segles de generacions de jueus en eixa terra. Després es va produir una neteja ètnica dels supervivents, que van ser obligats a desplaçar-se a Jerusalem.

## Referències

* ↑ Jerozolimski, Ana. «Hebron: choques en una zona que está entre la santidad y la guerra». Diari La República (Uruguai). [Consulta: 13 febrer 2009].
* ↑ «A 75 años de la Masacre de Hebron». El Reloj. [Consulta: 13 febrer 2009].
# Ignasi Sabater i Poch

Ignasi Sabater i Poch (Verges, 1980) és professor de secundària català. Ha estat durant 8 anys l’alcalde del poble de Verges per la CUP. Llicenciat en filologia catalana, treballa com a professor de llengua i literatura en un institut de secundària.
El 2015 un grup de veïns del poble van encetar una nova candidatura, sota el paraigües de la CUP i van guanyar per majoria absoluta.
El 16 de gener de 2019 fou detingut per la policia espanyola, acusat d'un presumpte delicte de desordres públics en relació a les manifestacions de l'1 d'octubre de 2018 a Girona. Va sortir en llibertat amb càrrecs hores després, argumentant que aquell dia ell estava fent classe amb els seus alumnes. A les eleccions municipals de 2019, va revalidar la seva majoria absoluta.
El juliol del mateix any, el jutjat d'instrucció número 2 de la Bisbal d'Empordà va arxivar la causa.

## Referències

* 1 2 «alcaldes.eu | Ignasi Sabater,Alcalde de Verges “És molt important obrir el dia a dia d'un ajuntament al poble”». Arxivat de l'original el 2019-01-17. [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ «La Policía detiene al alcalde de Verges Ignasi Sabater por desórdenes públicos», 16-01-2019. [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ «Currículums regidors de Verges». [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ NacióDigital. «Resultats eleccions municipals 2019 a Verges, Baix Empordà (Girona) | NacióDigital». [Consulta: 8 juliol 2019].
* ↑ ACN. «Arxiven la causa per un delicte d'odi contra l'alcalde de Verges per vincular la Guàrdia Civil amb la punxada de rodes». [Consulta: 8 juliol 2019].
# Reagrupament Grec

Reagrupament Grec (grec Ελληνικός Συναγερμός, Ellinikos Synagermos, ES), fou un partit polític grec fundat el 6 d'agost de 1951 pel general Aléxandros Papagos, que va agrupar un electoral d'espectre ampli de la dreta conservadora i monàrquica i que tenia com a model el partit de Charles de Gaulle Reagrupament del Poble Francès (RPF).
La creació del partit reflecteix els interessos dels Estats Units, que creien que així ajudaven a netejar la imatge de la dreta grega i fer-la atractiva als votants centristes. Amb els anys, la dreta grega, representada pel Partit Popular, s'havia dividit.
El nou partit de Papagos aconseguí atraure un suport considerable, i el Partit Populista Unitari (liderat per Panagiotis Kanel·lópulos i Stéfanos Stefanópulos) i el Nou Partit (dirigit per Spiros Markezinis) es van dissoldre per a unir-se al Reagrupament Grec.
La popularitat de Papagos, que va restablir l'autonomia dels militars grecs durant el seu mandat com a comandant seu, va permetre al partit eclipsar ràpidament als populistes. A les eleccions legislatives gregues de 1951 va obtenir 114 escons al Parlament Hel·lènic (el 36,5% dels vots), en comparació amb els dos escons del Partit Popular. A les eleccions legislatives gregues de 1952 va obteni 240 dels 300 escons al Parlament Hel·lènic, èxit atribuït en part al canvi en el sistema electoral. Així el partit es va acabar a la mort del seu líder l'octubre de 1956. El seu successor, Konstandinos Karamanlís, rellançà el partit com a Unió Nacional Radical.

## Referències

* ↑ Jelavich, Barbara. History of the Balkans: Twentieth Century. Cambridge University Press, 1983, p. 409.

## Enllaços externs

* (anglès) Reagrupament Grec a Britannica.online
* (anglès) Partits polítics grecs Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine.
# Francesc Antich Carbonell

Francisco Antich Carbonell (Silla, 1860 - València, 1926) fou organista i compositor. Conjuntament amb el seu germà Segundo Antich van ésser els amos de l'editorial de música "Antich y Tena" i de la revista Biblioteca Sacro-musical.

## Vida acadèmica i musical

Els seus primers estudis anaven encaminats al magisteri, però va descobrir en la música la seva veritable vocació. El seu aprenentatge va tenir lloc en l'àmbit religiós, i el 1879 obté el títol de composició i harmonia. Debutà com organista a la parròquia de Santa Caterina de València, al mateix temps que inicià la composició de peces per a cor i orgue. El 1890, va posar en marxa l'editorial de partitures “Antich y Tena”, equipada amb un establiment de venda d'instruments musicals. Fundà la revista mensual Biblioteca Sacro-Musical, considerada un referent per als músics valencians del moment com Rigoberto Cortina, Plasencia Valls, Amorós, Giner, i Serrano, els quals publicaven partitures i opinaven sobre les noves composicions. Van editar 117 exemplars, quan València i Barcelona assolien la fama de ser les ciutats amb més rellevància musical. L'any 1903 ocupa la vacant d'organista a l'església de Sant Agustí, també exerceix la docència com a professor de música al Col·legi dels Franciscans, i acaba la vida professional en la seva acadèmia particular ensenyant harmonia i composició, on es van formar deixebles prestigiosos com el mestre Rodrigo, i López Chávarri.

## Reconeixements

Antich era membre honorífic del Ateneo Musical de Madrid, i estava guardonat amb nombroses distincions en reconeixement a l'activitat innovadora en el llenguatge musical i el centenar de composicions editades.
A la seua mort, la premsa li dedicava aquest elogi: Ha fallecido una de las ramas del arte musical más nobles y dignas. Sencillo, afable, humilde, devoto de su ofício, recordaba el maestro Antich a los músicos de la época renacentista. El seu germà, Segundo, també fou director de la banda de música local i organista en la parròquia de Silla i la Col·legiata d'Alzira. En memòria d'aquests dos fills il·lustres, l'ajuntament de Silla els va dedicar el carrer: Germans Antich. (JAB)

## Obres

El Motete a san Francisco de Asís, Salve Regina, Miserere, o Laudate Dominum són part de la seva obra compositiva.
Es conserven obres seves als fons musicals de l'església parroquial de Santa Eulàlia de Berga (BerSE), de l'església parroquial de Santa Maria de la Bisbal (GiBis), de la basílica de Santa Maria d'Igualada (SMI) i de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot (SEO).

## Referències

* 1 2 3 CLIMENT, José. Diccionario de la música española e hispanoamericana. vol. 1, p. 487-488. Madrid: SGAE, 1999-2002.
* ↑ «Biblioteca Nacional de España».
* 1 2 3 4 HERNÁNDEZ FARINÓS, Pasqual. Francesc Antich, músic de Silla.. CEL Silla: Revista Algudor, núm. 3, 2004.
* ↑ «Institut d'Estudis Comarcals de l'Horta Sud (Ideco».
* ↑ López, Eduard «Noticia necrològica». Las Provincias, 10-10-1926.
* ↑ «Obres de Francesc Antich i Carbonell a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya». IFMuC - Inventari dels Fons Musicals de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2023].
# Gat marsupial septentrional

El gat marsupial septentrional (Dasyurus hallucatus), conegut també com a Njanmak en la llengua aborigen mayali, és un marsupial carnívor originari d'Austràlia. És la més petita de les quatre espècies de gat marsupial australianes i no se'n distingeix cap subespècie. S'alimenta principalment d'invertebrats, però també menja fruits carnosos, així com una gran varietat de vertebrats com ara petits mamífers, ocells, sargantanes, serps i granotes. També és un animal carronyaire.

## Referències

Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Plataforma de gel Shackleton

La plataforma de gel Shackleton és una extensa plataforma de gel situada a la costa est de l'Antàrtida. Amb una superfície de 33.820 Km2, projectant cap al mar al voltant de 145 km en la porció occidental i 64 km cap a l'est.
L'existència d'aquesta plataforma fou coneguda per l'Expedició d'exploració dels Estats Units (1838-1842), sota comandament de Charles Wilkes, que en va cartografiar una part del Vincennes estant el febrer de 1840. Va ser explorada per l'Expedició Australiana Antàrtica de Douglas Mawson (1911-1914) que la va anomenar així en honor de sir Ernest Shackleton. L'extensió de la plataforma de gel va ser cartografiada amb més detall el 1955, utilitzant fotografia aèria obtinguda per la Marina dels Estats Units d'Amèrica en l'Operació Highjump, 1946-47. Posteriors cartografies de l'Expedició Soviètica de 1956 varen mostrar que la porció cap a l'est de la glacera Scott era part d'aquesta plataforma.

## Actualtiat

Un lloc de 500 hectàrees (64°59′19″S 96°09′21″E) a la plataforma de gel ha estat designat com a Àrea importants per a la conservació de les aus per BirdLife International perquè dóna suport a una colònia de cria d'uns 6.500 pingüins emperadors, basat en a les imatges de satèl·lit de 2009.

## Referències

* ↑ «Shackleton Ice Shelf, Antarctica». geographic.org. [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ Walton, David W. H.. Discovering the unknown continent. Cambridge: Cambridge University Press, 2013, p. 1–34. ISBN 978-0-511-78229-9.
* ↑ Faure, Gunter; Mensing, Teresa M. «The Exploration of Antarctica». A: The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water (en anglès). Dordrecht: Springer Netherlands, 2011, p. 3–40. DOI 10.1007/978-90-481-9390-5_1. ISBN 978-90-481-9390-5.
* ↑ Taylor, Griffith. «Exploration of Antarctica». A: Geography in the Twentieth Century. Taylor & Francis, 2015., p. 288-310. ISBN 9781315649542.
* ↑ «Shackleton Ice Shelf». BirdLife Data Zone. [Consulta: 4 agost 2024].
# Francesc Margarit Fontcuberta

Francesc Margarit Fontcuberta (Corró d'Avall, 19 de gener de 1820 - Centelles, 24 d'agost de 1900), conegut com a Francesc del Putxet, va ser un músic vinculat a diverses orquestres i associacions corals de la ciutat de Granollers.

## Biografia

Nascut el 19 de gener de 1820 a l'hostal que regentava la seva família a Corró d'Avall (Les Franqueses del Vallès), conegut com "Hostal del Putxet", Francesc va rebre la seva primera formació musical des de petit de la mà de Miquel Vallsmedella, mestre de capella i organista de l'església de Sant Esteve de Granollers, que l'hauria recomanat per al seu ingrés a l'escolania de la Catedral de Barcelona abans de passar a estudiar a l'Escolania de Montserrat, on va aprendre a tocar el violí.
L'any 1837 va entrar a formar part de l'orquestra Els Jans dirigida per Ramon Vilaseca, on hi tocaria el violí fins a l'any 1852. En aquells temps va aprendre a tocar el buccén, passant a ser intèrpret d'aquest instrument a l'orquestra Els Manels. Entre 1867 i 1868 va tornar a canviar de formació i es va integrar dins de l'orquestra Minas fins que, el 1874 i a causa d'un accident, va patir ferides a la boca i va perdre part de les dents, fet que li va impedir continuar tocant l'instrument de vent que li havia donat tanta popularitat i es va centrar de nou en el violí. Va seguir a l'orquestra Minas com a violí segon fins que el 1883 la formació es va desfer i Margarit va entrar a l'orquestra La Catalana, on seguiria tocant fins al 1897.
En paral·lel a la seva feina com a instrumentista, també va tenir un important paper en el món coral de l'època, participant en la creació de la Societat Coral ''La Antigua'' de Granollers l'any 1862 de la qual dirigiria el cor. Aquesta entitat es va fusionar el 1886 amb una altra entitat de Granollers, la Societat Coral Amics de la Unió, que seria dirigida per Margarit fins al 1893.

## Referències

* ↑ «Francesc del Putxet, en». [Consulta: 21 març 2024].
* 1 2 3 «El Congost, 23/9/1900». [Consulta: 21 març 2024].
* ↑ Susqueda54. «FOTOS DE COBLES, ORQUESTRES I CONJUNTS DE CATALUNYA: LA CATALANA (Granollers)», dijous, 7 març 2013. [Consulta: 21 març 2024].
# Ricardo Gasset Alzugaray

Ricardo Gasset y Alzugaray (Madrid, 1894 - Madrid, 22 de juliol del 1966) fou un advocat i polític gallec, fill de Rafael Gasset Chinchilla. Milità inicialment al Partit Liberal, amb el qual fou elegit diputat pel districte d'Almagro (província de Ciudad Real) a les eleccions generals espanyoles de 1916 de Noia (província de la Corunya) a les eleccions generals espanyoles de 1918, 1919, 1920 i 1923, com a liberal agrari del grup del seu pare. Durant un temps també va dirigir el diari El Imparcial. Es posà de part de la Segona República Espanyola i milità al Partit Republicà Radical, alhora que fou nomenat governador civil de la Corunya el 1933. El 1934 ingressà a la Unió Republicana, amb la qual fou elegit diputat per la província de Lugo a les eleccions generals espanyoles de 1936. L'esclat de la guerra civil espanyola el va sorprendre a Galícia, però va aconseguir escapar i s'exilià a França uns anys.

## Enllaços externs

* Fitxa al Congrés dels Diputats
* Persecució franquista a Galícia
* Governadors civils durant la Segona República
# Luis Espada Guntín

Luis Espada Guntín (Ourense, 4 de desembre de 1858 - Madrid, 1937) fou un advocat i polític gallec, va ser ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts i ministre de Foment durant el regnat d'Alfons XIII.

## Biografia

Fill de José Espada Novoa, estudià dret a la Universitat de Santiago de Compostel·la i es doctorà a la Universitat de Madrid. El 1880 fou nomenat lletrat del Ministeri de Gràcia i Justícia. Treballà al bufet de Saturnino Álvarez Bugallal i va ser elegit diputat pel Partit Conservador per la circumscripció d'Ourense a de les eleccions generals espanyoles de 1884 i pel de Verín des de les eleccions generals espanyoles de 1891 a les de 1923. Durant la Segona República Espanyola tornarà a obtenir l'escó per Ourense en les eleccions de 1936 en representació de la CEDA.
Va ser ministre de Foment entre el 25 d'octubre i el 9 de desembre de 1915, cartera que tornaria a ocupar entre el 15 de setembre de 1920 i el 13 de març de 1921. També va ser ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts entre el 5 de maig i l'1 de setembre de 1920. En 1923 fou nomenat president del Tribunal de Comptes del Regne, càrrec del qual va ser deposat amb la Dictadura del general Primo de Rivera i que tornaria a ocupar en 1930.

## Bibliografia

* Utande Igualada, Manuel; Álvarez Tardío, Manuel; Vilches, Jorge. «Ministros de Instrucción Pública y Bellas Artes sin retrato». A: Cien años de educación en España: en torno a la creación del Ministerio de Instrucción Pública y Bellas Artes. (obra colectiva coordinada por Pedro F. Álvarez Lázaro). Ministerio de Educación, 2001. ISBN 8436934296.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
Càrrecs públics :
| Precedit per: Francisco Javier Ugarte Pagés Emilio Ortuño Berte | Ministre de Foment (octubre-desembre) 1915 1920-1921 | Succeït per: Amós Salvador Rodrigáñez Juan de la Cierva y Peñafiel |
| Precedit per: Natalio Rivas Santiago | Ministre d'Instrucció Pública (maig-setembre) 1920 | Succeït per: Vicente Cabeza de Vaca |
# Francesc Rierola i Masferrer

Francesc Rierola i Masferrer (Manlleu, 1857 - Vic, 11 de gener de 1908) va ser un narrador, traductor i memorialista català. Llicenciat en dret, va viure a Barcelona fins al 1898, quan es traslladà a Vic com a secretari de l'Ajuntament. Va col·laborar a diversos periòdics i va traduir obres de Chateaubriand. Va publicar llibres com Un separatista oficial i el Dietari, que reflecteixen la seva evolució política i literària.

## Referències

* ↑ «Rierola i Masferrer, Francesc». [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ «FRANCESC RIEROLA i MASFERRER». [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ «Francesc Rierola i Masferrer | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 abril 2020].
# Boswèl·lia

Boswellia és un gènere de plantes amb flor de la família Burseraceae.

## Característiques

N'hi ha quatre espècies de plantes arbustives del gènere que produeixen resines o gomes fragants a partir de les quals s'obté encens de diverses qualitats. La més important és la Boswellia sacra.
Aquestes i altres espècies del gènere Boswellia s'utilitzen en la medicina ayurvèdica. Tenen propietats farmacològiques com a antiinflamatori i s'utilitzen tradicionalment en el tractament de l'asma. L'escorça de Boswellia dalzielii s'ha utilitzat a la medicina tradicional de l'Àfrica Occidental per tractar el reumatisme, la febre i els problemes gastrointestinals. Alguns estudis documenten l'ús de l'encens de boswèl·lia en el tractament de la depressió.

## Taxonomia

* Boswellia ameero
* Boswellia bullata
* Boswellia dalzielii
* Boswellia dioscorides
* Boswellia elongata
* Boswellia frereana Birdw.
* Boswellia nana
* Boswellia neglecta S. Moore
* Boswellia ogadensis
* Boswellia pirottae
* Boswellia papyrifera
* Boswellia popoviana
* Boswellia rivae
* Boswellia sacra Flueck. syn. Boswellia carterii Birdw.
* Boswellia serrata Roxb. ex Colebr.
* Boswellia socotrana Balf. f.

## Galeria

* Boswellia dalzielii; escorça

## Referències

* ↑ Gupta I, Gupta V, Parihar A, et al. Effects of Boswellia serrata gum resin in patients with bronchial asthma: results of a double-blind, placebo-controlled, 6-week clinical study. European Journal of Herbal Medicine 1998; 3:511-14.
* ↑ Arbonnier 2002. Arbres, arbustes et lianes des zones sèches de l'Afrique de l'Ouest
* ↑ "Incensole acetate, an incense component, elicits psychoactivity by activating TRPV3 channels in the brain", The FASEB Journal, 20 May, 2008.
* 1 2 3 4 5 6 «Species in GRIN for genus». www.ars-grin.gov. [Consulta: 14 gener 2009].

## Enllaços externs

* Phytochemical Investigations on Boswellia Species Arxivat 2008-12-09 a Wayback Machine.
* Boswellia Serrata Arxivat 2009-08-05 a Wayback Machine.