OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# És la meva festa

És la meva festa (títol original: It's My Party) és una pel·lícula estatunidenca dramàtica de 1996. Ha estar escrita i dirigida per Randal Kleiser. Ha estat doblada al català.

## Argument

Nick Stark, brillant arquitecte homosexual afectat de sida des de fa alguns anys, decideix suïcidar-se, no pot continuar vivint amb aquesta malaltia. Decideix llavors fer una gran celebració i convida tots els seus amics i la seva família. Durant aquest aniversari, diverses reconciliacions i sorpreses tindran lloc.

## Repartiment

* Eric Roberts: Nick Stark
* Olivia Newton-John: Lina Bingham
* Margaret Cho: Charlene Lee
* Bruce Davison: Rodney Bingham
* Lee Grant: Amalia Stark
* Devon Gummersall: Andrew Bingham
* George Segal: Paul Stark
* Gregory Harrison: Brandon Theis
* Marlee Matlin :Daphne Stark
* Roddy McDowall: Damian Knowles
* Bronson Pinchot: Monty Tipton
* Christopher Atkins :Jack Allen
* Dennis Christopher: Douglas Reedy
* Ron Glass: el doctor David Wahl
* Sally Kellerman: Sara Hart
* Nina Foch: la mare de Brandon
* Joey Cramer: un convidat a la festa (no surt als crèdits)

## Al voltant de la pel·lícula

* El film està basat en una història real. L'arquitecte Harry Stein va decidir de posar fi a la seva vida de la mateixa manera l'any 1992. Era el company des de feia temps de Randal Kleiser, el director del film.
* Molts actors que apareixen al film han conegut a la vida real el personatge sobre el qual es fonamenta el film.
* Totes les escenes interpretades per l'actor Bruce Davison (que a l'època estava rodant un altre film) han estat rodades en una sola jornada i tot el diàleg de l'actor ha estat improvisat per ell mateix.
* Crítica "El protagonista es mor de Sida i li fan una festa de comiat. Malgrat el greu del tema, Kleiser aconsegueix que un argument d'estrident melodrama adquireixi el punt just de l'evidència no per tràgica menys divertida"

## Referències

* ↑ «És la meva festa». esadir.cat.
* ↑ «It's My Party». The New York Times.
* 1 2 «trivia». ImdB.
* ↑ Martínez, Luis «It's My Party». El País.
# IRC

IRC (acrònim d'Internet Relay Chat) és un protocol d'aplicació per fer xat definit a la RFC 1459. La seva forma d'operar el fa més adient per a LA comunicació dins de grups grans (de molts a molts). IRC està segmentat en "canals" i també permet la comunicació d'un a un.
Va gaudir de molta popularitat abans de la irrupció d'altres serveis com Messenger de Microsoft o el Facebook posteriorment. El software client per antonomàsia és el mIRC. D'altres són XChat i ChatZilla. Actualment existeixen clients IRC per pràcticament qualsevol sistema operatiu.

## Història

Va ser creat l'agost de 1988 per Jarkko Oikarinen, qui va programar l'IRCd (dimoni IRC, o IRC daemon en anglès). És per tant més antic que el WWW. Inicialment, la major part dels servidors IRC eren part d'una sola xarxa a la qual els nous servidors podien connectar-se sense restricció. No obstant això, d'aquí a una mica aquesta política va començar a ser abusada per usuaris que van establir servidors per sabotejar a altres usuaris, canals o servidors. L'agost de 1990, un dels operadors de IRC, Greg Lindahl ("*wumpus"), va trencar amb els altres servidors per formar EFnet. A conseqüència, la comunitat d'administradors es va separar en EFnet i A-net (Anarchy Network). Amb el temps, A-net va desaparèixer, deixant EFnet com l'única xarxa de IRC. Una sèrie de problemes amb el rendiment i l'abús de la xarxa finalment va portar a la creació d'una altra gran xarxa de *IRC, Undernet, que es va separar a l'octubre de 1992.
Entre 1993 i 1995, el servidor irc.xs4all.nl quan el portava Cor Bosnan es va enfrontar la censura; mentre diversos proveïdors exigien als seus servidors que esborressin de les seves i-lines a països sencers, xs4all es va bolcar en defensa d'aquests, permetent l'accés lliure i guanyant-se així el respecte de la comunitat IRC sencera.
El 24 juliol de 1996, un desacord de política va provocar que EFnet es divideixi en dues parts: la part una mica més gran europea (incloent-hi Austràlia i Japó) va formar IRCnet, mentre que els servidors nord-americans van seguir sota el nom *EFnet. Això es va conèixer àmpliament com el Great Split (la gran escissió).

## Referències

* ↑ http://www.ietf.org/rfc/rfc1459.txt?number=1459
* ↑ Mayans, Joan. Sota un silenci amb mil orelles: perspectives socials sobre ciborgs i ciberespais. Universitat Illes Balears, 2002, p. 213. ISBN 8476327323.
* ↑ Stenberg, Daniel. «History of IRC (Internet Relay Chat)», 29-03-2011. [Consulta: 25 abril 2016].

## Vegeu també

* Fantasma (IRC)
* Ustream
# Cave Automatic Virtual Environment

La tecnologia Cave Automatic Virtual Environment o C.A.V.E., és un entorn de realitat virtual immersiva. Es tracta d'una sala en forma de cub en la qual hi ha projectors orientats cap a les diferents parets, terra i sostre. Depenent del resultat que es vulgui obtenir es projectarà la imatge a totes o només alguna de les parets de la sala.

## La primera C.A.V.E.

Aquest entorn de realitat virtual va ser creat pels científics Carolina Cruz-Neira, Daniel J. Sandin, i Thomas A. DeFanti de la Universitat d'Illinois (Chicago), al Electronic Visualization Laboratory l'any 1992.
La sala utilitzada per aquesta C.A.V.E. tenia unes dimensions de 10x10x10 i una sala fosca al seu voltant de 35x25x13. Aquesta sala fosca és necessària perquè al voltant de la C.A.V.E. no hi pot haver llum mentre es duen a terme projeccions. Les parets de la C.A.V.E. estan compostes per pantalles projectades des de darrere, és a dir, que la projecció es realitza sobre la part del darrere de la pantalla però la imatge es veu a la part frontal. Mentre que el terra consisteix en pantalles projectades des de dalt.
Les imatges es projecten des de projectors d'alta resolució sobre miralls, els quals reflecteixen les imatges sobre les pantalles.
L'usuari ha d'utilitzar unes ulleres especials per poder veure els gràfics 3D generats; l'usuari podrà veure els objectes flotant en l'aire i podrà passejar pel seu voltant per poder veure l'objecte des de totes les perspectives.

## Aplicacions

Els negocis, la indústria, el govern, els museus i institucions didàctiques de prestigi utilitzen la C.A.V.E. per recerca, exploració, crear prototips de manera més ràpida, enginyeria, disseny i màrqueting.

## Referències

* ↑ Cruz-Neira, Carolina; Sandin, Daniel J.; DeFanti, Thomas A.; Kenyon, Robert V.; Hart, John C. «The CAVE: Audio Visual Experience Automatic Virtual Environment». Commun. ACM, 35, 6, 01-06-1992, pàg. 64–72. DOI: 10.1145/129888.129892. ISSN: 0001-0782 [Consulta: 6 abril 2017].
* Pàgina en anglès sobre The CAVE (CAVE Automatic Virtual Environment) Arxivat 2007-01-09 a Wayback Machine.
# Franck Ducheix

Franck Ducheix (Hassi Mefsoukh, 11 d'abril de 1962) és un tirador d'esgrima francès, ja retirat, especialista en sabre, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on guanyà la medalla de plata en la competició de sabre per equips del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Seül, fou quart en la mateixa prova. El 1992, als Jocs de Barcelona, disputà dues proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla de bronze en la prova del sabre per equips, mentre en la prova de sabre individual fou divuitè. El 1996, als Jocs d'Atlanta, tornà a disputar dues proves del programa d'esgrima. Fou cinquè en la prova del sabre per equips i tretzè en la de sabre individual.
En el seu palmarès també destaquen una medalla de bronze al Campionat del Món d'esgrima de 1989 i una medalla de plata als Jocs del Mediterrani de 1993.

## Referències

* ↑ «"C'est magique", "phénoménal", "ça t'oblige à être bon"... Ces trois athlètes varois racontent leurs Jeux Olympiques de 1984 à Los Angeles» (en francès). Var-Matin, 14-05-2024. [Consulta: 18 agost 2024].
* 1 2 «Olympedia – Franck Ducheix». [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ «Franck Ducheix - Escrime» (en francès). L'Equipe. [Consulta: 18 agost 2024].
# Monstera deliciosa

Monstera deliciosa, també coneguda com a Monstera, és una espècie de planta enfiladissa (gènere lianoides) pròpia de la zona tropical plujosa que va del sud de Mèxic fins al sud de Panamà però estesa pel conreu a altres zones tropicals i subtropicals, com Madeira per exemple. És emprada com a planta d'interior, però en condicions de clima amb hiverns freds.
És una planta d'ombra. Té la tija gruixuda i arriba a fer 20 metres d'alt, en estat silvestre s'enfila als arbres. Les fulles tenen forma de cor, de 25-90 cm de llarg per 25-75 cm d'ample. Les fulles adultes són amb lòbuls. Els fruits fa uns 25 cm de llarg i 3-4 cm de diàmetre, similar a una panotxa de blat de moro. El fruit s'ha de menjar madur (triga un any a fer-ho), ja que si s'intenta menjar immadur és verinós (no pas mortal) per la gran quantitat d'àcid oxàlic que conté. Tanmateix el fruit immadur no té bon gust i són rars els accidents.

## Imatges

* Fruits de Monstera
* Fulla
* Monstera deliciosa amb fruit

## Referències

* ↑ «monstera | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ «Planta COSTILLA de ADÁN o MONSTERA DELICIOSA: Cuidados - Guía Práctica» (en castellà). [Consulta: 20 març 2022].
# The Cure (pel·lícula del 1995)

The Cure és una pel·lícula estatunidenca estrenada l'any 1995, dirigida per Peter Horton.

## Argument

Erik, un jove de tretze anys, i la seva mare es traslladen a una nova casa a Minnesota. El noi se sent com un peix fora de l'aigua i té dificultat per trobar amics, fins que coneix a Dexter, un noi més petit que viu a la casa del costat. Erik i Dexter es porten molt bé, però un dia la mare d'Erik li prohibeix apropar-se al seu amic perquè s'assabenta que fa uns anys va contreure la SIDA a causa d'una negligència en una transfusió de sang.

## Repartiment

* Brad Renfro: Erik
* Joseph Mazzello: Dexter
* Diana Scarwid: Gail
* Annabella Sciorra: Linda
* Aeryk Egan: Tyler
* Nicky Katt: Pony
* Renee Humphrey: Angle
* Bruce Davison: Dr. Jensen

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1996. Grammy a la millor composició instrumental composta per pel·lícula o televisió per Dave Grusin amb "The Cure"

## Referències

* ↑ Holden, Stephen «Film review; Two Boys in Quest of a Cure». The New York Times, 21-04-1995 [Consulta: 18 agost 2016].
* ↑ http://www.imdb.com/title/tt0112757/
# Luisa Fortes Roca

Luisa Fortes Roca fou una poeta espanyola nascuda a Vélez-Màlaga (Espanya), el 28 de maig de 1947 i morta a Barcelona el 14 de maig de 2021. Llicenciada en Filologia Hispànica per la Universitat de Barcelona, fou coordinadora de la Tertúlia Literària de la Llibreria Pròleg de Barcelona i de l'Àgora Poètica del Centre de Cultura de Dones Francesca Bonnemaison de Barcelona.

## Biografia

Luisa Fortes va néixer a Triana, una pedania de la ciutat malaguenya de Vélez-Màlaga, Espanya, el 1947. Va residir a Vélez-Màlaga i Barcelona, a Londres (Regne Unit) i a Ginebra (Suïssa), sent Barcelona on es va establir a partir del 1978.
Llicenciada en Filologia Hispànica per la Universitat de Barcelona, va treballar al sector editorial, fins que va passar a ser sòcia d'una empresa dedicada a l'estudi de Mercat.
Activista cultural en diferents formats, va ser la coordinadora de la Tertúlia Literària de la Llibreria Pròleg de Barcelona des del 1995, va organitzar i moderar esdeveniments poètics, i va participar en nombrosos grups de poesia i recitals poètics.

## Obra publicada

* Poemas escogidos 2000-2021. Afaret Editorial, 2021.

### En obres col·lectives

* DUODA, Revista, Número 24, Universitat de Barcelona, 2003.
* Encuentro de mujeres poetas: hacia el saber de la poesía. Mujeres y letras, Barcelona, 2005.
* Àgora poètica de 2004, Associació Promotora del Centre de Cultura de Dones Francesca Bonnemaison, Barcelona, 2005.
* Tan mortales tan divinas, 2005.
* Àgora poètica de 2006, Associació Promotora del Centre de Cultura de Dones Francesca Bonnemaison, Barcelona, 2008.
* Àgora poètica de 2009, Associació Promotora del Centre de Cultura de Dones Francesca Bonnemaison, Barcelona, 2011.
* DUODA, Revista, Número 24, Universitat de Barcelona, 2016.
# Giovan Battista Andreini

Giovan Battista Andreini (Florència, 9 de febrer de 1579 — Reggio de l'Emília, 1654) va ser un dramaturg i actor fill de dos cèlebres actors, Isabella i Francesco Andreini. Va estudiar a Bolonya i va treballar en diverses companyies teatrals, la primera de les quals “dei Gelosi”, on treballaven els seus pares i a la qual s'incorporà el 1594, amb el sobrenom de Lelio. Abans que aquesta companyia desaparegués, al 1604, muntà la seva pròpia, I Fedeli, al servei del duc de Màntua. Viatjà per bona part d'Europaː Itàlia, França i Alemanya.
Com a autor, va beure sovint de la tradició teatral del seu país, especialment amb comèdies, però també amb drames religiosos. S'ha apreciat que va exercir certa influència sobre l'obra de John Milton El Paradís perdut.

## Obres

* Turca (1608)
* Adamo (1613)
* I due Lelii simili (1622)
* Due commedie in commedia (1623)
* La Maddalena (1610)
* La Centraura (1622)
* La Rosetta (1632).
* L'idropica, amb col·laboració amb Claudio Monteverdi.

## Referències

* 1 2 «Giovan Battista Andreini | enciclopedia.cat». [Consulta: 20 abril 2024].
* ↑ Angelini Frajese, Franca. «ANDREINI, Giovan Battista» (en italià). Enciclopèdia Treccani. [Consulta: 20 abril 2024].
* ↑ Smith, Winifred «Giovan Battista Andreini as a Theatrical Innovator». The Modern Language Review, 17, 1, 1922, pàg. 31–41. DOI: 10.2307/3714328. ISSN: 0026-7937.
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. IV, pàg. 1239. (ISBN|84-7291-226-4)
# Giovanna Trillini

Giovanna Trillini (Jesi, 17 de maig de 1970) és una tiradora d'esgrima italiana, ja retirada, guanyadora de vuit medalles olímpiques.
Va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en les proves individual i per equips de la modalitat de floret. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) aconseguí revalidar la seva medalla d'or en la prova per equips, guanyant la medalla de bronze en la prova individual, uns metalls que repetí en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia). En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) guanyà la medalla de plata en la prova individual (en una edició que no hi hagué competició per equips) al perdre la final davant la seva companya Valentina Vezzali. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) guanyà la medalla de bronze en la prova per equips i finalitzà quarta en la prova individual, aconseguint així un diploma olímpic.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat dinou medalles en el Campionat del Món d'esgrima, entre elles nou medalles d'or; i sis medalles en el Campionat d'Europa de l'especialitat, dues d'elles d'or.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Giovanna Trillini». [Consulta: 23 desembre 2023].
* ↑ «INTERNATIONAL FENCING FEDERATION - The International Fencing Federation official website». [Consulta: 23 desembre 2023].

## Enllaços externs

* (italià) Portal personal
# Badjao

Els badjaos són un poble musulmà de les Filipines als que la llegenda atribueix haver emigrat des de Johore; però l'antropòleg H. Arlo Nimmo afirma que són un grup dels sama que es van dedicar al comerç per mar i van arribar fins a la península Malaia. El seu cabell és bronze i la pell és bruna; caminen d'una manera característica causada pel molt de temps passat a la mar.
Sovint viuen a les seves naus. Se'ls troba per totes les costes i aigües de l'arxipèlag de Sulu i alguns a la costa de Zamboanga, Davao, Surigao, Basilan, illa de Cebú i Manila. A l'illa Siasi han esdevingut pescadors sedentaris; a Sitangkai construeixen cases permanents anomenades sakayan però només hi viuen un temps. El seu nombre s'estima en més de dos-cents mil.
Gairebé no reberen influència dels espanyols i americans, ja que com a comerciants itinerants no romanien gaire temps a un lloc. Per aquesta raó eren coneguts com els "Gitanos de la mar". El nom badjao és malai i voldria dir "home de la mar"; en bahasa malai se'ls anomena orang laut, i els seus veïns els assenyalen amb els termes pejoratius de samal palau (samals descastats). Ells mateixos s'anomenen samal laus (samals de la mar).

## Cultura

El seu art és característic però en canvi la dansa té similituds amb la dels samal. La música es divideix en cinc tipus de cançons: leleng, binoa, tenes, panulkin i lugu. Les danses s'acompanyen amb un timbal anomenat gabbang.
El seu vestit és l'igal i el sawwal.
La seva literatura, excepte les narracions (kata-kata) està pensada per ser cantada. Una de les cançons relata una llegenda segons la que el seguici d'una princesa de Johore serien els avantpassats dels badjaos i s'haurien dedicat a la pirateria per un temps a la costa nord de Borneo.
És un poble nòmada que viu principalment de la mar, de la pesca de subsistència i del comerç. Es fan a mà una mena d'embarcació estreta anomenada lepa-lepa, a la qual molts i viuen. Els altres viuen a cases a la costa. Els badjao sovint es trenquen voluntàriament els timpans de molt jovenets, per a poder bussejar i caçar millor sota el mar. A causa d'això molts són durs d'oïda quan es fan més grans.
Un estudi ha trobat que els badjao tendeixen a tenir la melsa especialment gran, cosa que se suposa que és una adaptació al busseig, ja que la melsa podria emmagatzemar glòbuls rojos que servirien de reserva d'oxigen.

## Referències

* ↑ Sy, Dionisio A. A short history of Cebu 1500-1890's: and the anti-Spanish revolution in Cebu (en anglès). Bathalad, 1996, p. 42.
* ↑ The last of the sea nomads The Guardian. 18 de setembre de 2010. (anglès)
* ↑ Corbella, Josep «Tener el bazo grande permite aguantar más tiempo sin respirar bajo el agua». La Vanguardia, 20-04-2018 [Consulta: 7 maig 2018].
# Hyles hippophaes

Hyles hippophaes és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels esfíngids (Sphingidae) propi de la regió Paleàrtica.

## Descripció
### Imago

Amplada alar d'entre 60 i 80 mm. De tonalitats variables, normalment marró clar, diferint del verd oliva predominant d'altres espècies del gènere Hyles com Hyles euphorbiae. A l'abdomen presenta quatre taques negres i quatre blanques normalment tapades per les ales posteriors. Cap i tòrax envoltats d'una línia blanca que s'acaba estenent per les ales anteriors. A aquestes s'hi troba també una franja més fosca que acaba a la punta; alguns exemplars tenen la base alar negra. Ales posteriors amb una taca rosada (o groga a la forma crocea) més o menys predominant envoltada de negre.

### Eruga

Pot arribar als 80 mm. Bastant variable. Cos verd clapejat de blanc amb dues línies laterals blanques per sota els espiracles i dues taques blanques allargades i curtes que surten de l'origen de la cua; en alguns individus aquestes taques segueixen formant dues franges blanques esquitxades per taques rodones color crema.

## Hàbitat

Generalment riberes de riu, valls de muntanya i altres zones muntanyoses on creixi la planta nutrícia. L'eruga a Europa s'alimenta generalment d'Hippophae rhamnoides, acceptant també Elaeagnus angustifolia; a Crimea es pot trobar sobre Elaeagnus argentea. En captivitat accepta altres espècies del gènere Eleaegnus i Epilobium angustifolium.

## Període de vol

Una generació (finals d'abril - principis de juliol) o dues (una segona a l'agost/setembre) depenent de l'altitud i la localitat. Hibernació com a pupa en una cambra subterrània.

## Distribució

Es pot trobar a l'Afganistan, Alemanya, Armènia, l'Azerbaidjan, Xina, Espanya, França, Geòrgia, Grècia, l'Iran, l'Iraq, el Kazakhstan, Kirguizstan, Mongòlia, el Pakistan, Romania, Sèrbia, Suècia, Turquia, Turkmenistan i l'Uzbekistan.

## Altres dades

És parasitada per taquínids, com Exorista fasciata, Exorista larvarum o Masicera sphingivora i solen causar índexs de mortalitat elevats. A vegades es produeix hibridació amb Hyles vespertilio.

## Referències

* 1 2 «BioLib - Hyles hippophaes» (en anglès). [Consulta: 10 juny 2024].
* P.C. Rougeot & P. Viette. Guía de Campo de las Mariposas Nocturnas de Europa y Norte de África. ISBN 84-282-0567-1.

## Enllaços externs

* Sphingidae of the Western Palaearctic (anglès)
* UK Moths (anglès)
# Plumbaginàcies

Plumbaginàcia, plumbaginàcies o Plumbaginaceae és una família de plantes amb flors que té una distribució cosmopolita.
La majoria de les espècies de la família són herbàcies perennes, però algunes són lianes o arbusts. Les plantes tenen flors perfectes i són pol·linitzades per insectes. Es troben en molts ambients, però estan particularment associades a sòls amb presència de clorur de sodi (sal comuna), com les costes marines. El sistema de classificació APG II (2003) assigna aquesta família a l'ordre Caryophyllales dins el clade Core eudicots. N'inclou 24 gèneres i unes 800 espècies.

## Gèneres

* Acantholimon
* Aegialitis
* Armeria,
* Bamiana
* Buciniczea
* Cephalorhizum
* Ceratostigma
* Chaetolimon
* Dictyolimon
* Dyerophytum
* Eremolimon
* Ghasnianthus
* Goniolimon
* Ikonnikovia
* Limoniastrum
* Limoniopsis
* Limonium (syn. Statice)
* Meullerolimon
* Neogontscharovia
* Plumbagella
* Plumbago,
* Popoviolimon
* Psylliostachys
* Vassilczenkoa

## Referències

* Plumbaginaceae in Topwalks Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
* Plumbaginaceae Arxivat 2005-04-27 a Wayback Machine. in L. Watson and M.J. Dallwitz Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. (1992 onwards). The families of flowering plants Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine..
* Links at CSDL, Texas. Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine.
# Girolamo Doria

Girolamo Doria (Gènova, ? - Gènova, 1558). Noble genovès, ambaixador de la República davant del papa Juli II. Administrador apostòlic del bisbat d'Elna (1530-1532) i de l'arquebisbat de Tarragona (1533-1558). Comte de Cremolino.
Era nebot d'Andreu Doria a petició del qual fou nomenat cardenal diaca de l'Església Catòlica a la basílica de Sant Pere del Vaticà al desembre de 1529 per Climent VII, malgrat l'oposició d'un sector del col·legi cardenalici. Poc temps després li fou conferit el bisbat d'Elna —i l'abadia, en comenda, de Sant Miquel de Cuixà (1533-1535)— i successivament abat d'Osca (1532-1534), Noli (1534-1549) i Nebbi (1536-1538); des del 5 de juliol de 1533 fou arquebisbe de Tarragona, càrrec que pren per poders i mai visitarà la seu. D'aquest govern exercit a distància i deixat en altres mans se'n derivaren greus perjudicis, molts d'ells agreujats perquè els vicaris generals eren estrangers. Per tal d'evitar aquests inconvenients, el capítol va demanar que es complís la constitució de l'arquebisbe Sancho López de Ayerbe per la qual s'establia que els vicaris generals havien de ser sempre naturals de l'arxidiòcesi, però no va ser escoltat. En 1557, es tornà a repetir aquesta elecció i la renúncia a favor de Pere Àngel Ferrer i Despuig.
A les Corts de Montsó (1533), celebrades poc després del seu nomenament com a arquebisbe de Tarragona, els diputats també es queixaren per la presència d'un estranger en aquest càrrec. Amb tot, Girolamo Doria va ser insaculat i elegit com a President de la Generalitat de Catalunya per al trienni 1539-1542. La seva impopularitat el varen fer desistir i no va jurar el càrrec dins el termini essent substituït per Jeroni de Requesens i Roís de Liori.
En nom seu foren celebrats sis concilis provincials (1543, 1554, dos el 1555, 1556 i 1557) i foren recopilades per primera vegada les constitucions conciliars provincials: Constitutiones sacrorum i conciliorum Tarraconensium (1557). Tant a Roma, on residí gairebé sempre, com a Gènova, treballà per la Reforma.
El cardenal va morir a Gènova el mes de maig de 1558. Està enterrat al panteó de la família Doria, a l'església de Santa Maria de Cel·la.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)