OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Muntanyes Lushai

Les muntanyes Lushai o Muntanyes Kuki (Lushai Hills o Kuki Hills) són una serralada muntanyosa de Mizoram a l'Índia que s'allarguen cap a Tripura, i són part de la serralada de Patkai. Els rius principals són el Abhilash, Gokul, Charu, Yash, Nisha, Mohit i Anjali.
Hi habiten els lushai o mizos i tribus emparentades, encara que la població és poc nombrosa; els primers habitants esmentats són els kukis, que es consideren poble separat però probablement part del poble mizo o xin; el nom de lushai (una de les tribus) no fou esmentat abans del 1840 quan van penetrar a la zona pel nord; el 1849 van atacar per primer cop territori britànic. La pacificació total no es va obtenir fins al 1890 al nord i el 1892 a l'est. La part sud fou agregada a Assam (abans de Bengala) el 1898.

## Vegeu també

* Rengtipahar.
* Divisió de la Vall del Surma i Districtes Muntanyosos.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Església de la Sang (Palma)

L'església de l'Anunciació, coneguda popularment com a església de la Sang, és una església gòtica de Palma. És una edificació d'una sola nau, de gran amplada i amb capelles entre els contraforts amb volta de creueria.
Els seus orígens van lligats a la creació de l'Hospital General, que es construí amb la intenció d'unificar tots els hospitals de la ciutat. L'any 1456, Alfons el Magnànim va acceptar la unificació dels hospitals de la ciutat de Palma, per a proporcionar millors cures i serveis als malalts, i aquesta tasca es va encomanar al prior de Valldemossa, Bartomeu Catany. Dins l'església es conserva el cos de Bartomeu Catany, que morí el 1462, en una vitrina en els murs de l'església que només es pot veure el dia de Tots Sants, per a retre-li homenatge. El 1458, el Papa Calixt III donà permís per l'edificació de l'Hospital General. Llavors, els hospitals servien per curar «el cos i l'ànima», de manera que també era necessari construir un temple.
La capella més coneguda i popular de l'edifici és la del Sant Crist de la Sang, que es va fer construir el 1552 per acollir la imatge del Sant Crist de la Sang, que representa la crucifixió de Jesús de Natzaret. Aquesta imatge és de les més venerades a Palma, juntament amb la imatge de la Mare de Déu de la Salut, patrona de la ciutat. La Processó del Sant Crist de la Sang, el Dijous Sant, surt cada any de l'església de la Sang d'ençà del segle xvi, i és organitzada per la confraria de la Sang.
Una altra de les obres més preuades de l'església és un betlem napolità d'estil gòtic, que pertany a la Sang de 1746 ençà, com a ofrena d'un capità per haver sobreviscut al naufragi on portava aquest betlem.

## Referències

* 1 2 3 «L'església de la Sang, un espai de Palma ple de tresors desconeguts», 03-09-2007. [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ «La Sang | Palma | Mallorca». [Consulta: 30 abril 2024].
* 1 2 3 bestard (*), bartomeu. «El Hospital General y la Sang» (en castellà), 29-06-2008. [Consulta: 30 abril 2024].
# María Luisa Bemberg: El eco de mi voz

María Luisa Bemberg: El eco de mi voz és una pel·lícula documental argentina dirigida per Alejandro Maci el 2022.
La cinta va ser nominada al millor documental en la 71a edició dels Premis Cóndor de Plata.

## Argument

A partir de la gravació en casset de les últimes converses de María Luisa Bemberg. El documental retrata l'audàcia i el talent d'una dona que va trencar amb les comoditats de la seva vida familiar per a convertir-se en pionera i referent ineludible de les directores que seguirien els seus passos. Un valuós estudi sobre una important figura del cinema i del feminisme a l'Argentina.

## Repartiment

* María Luisa Bemberg
* Lita Stantic (voz)
* Susú Pecoraro (voz)
* Graciela Borges (voz)

## Premis i nominacions

Llista de premis i nominacions :
| Premi | Data | Categoria | Nominat | Resultat | Ref. |
| Premis Cóndor de Plata | 22 de maig de 2023 | Millor documental | María Luisa Bemberg: El eco de mi voz | Nominat | |

## Referències

* ↑ El eco de mi voz recobra el legado y las contradicciones de Marís Luisa Bemberg, La Nación, 14 d'abril de 2022
* ↑ El centenario de la cineasta argentina María Luisa Bemberg, Público, abril de 2022
* 1 2 «"Argentina, 1985" lidera las nominaciones para los Premios Cóndor de Plata» (en español). Télam. [Consulta: 30 abril 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler oficial a YouTube
* María Luisa Bemberg: El eco de mi voz a Cine Nacional
# Batalla de Mantziciert

La batalla de Mantziciert, de vegades Mantzicert, fou un enfrontament entre l'Imperi Romà d'Orient i l'Imperi Seljúcida.

## Antecedents

El 1070, Arisiaghi, cunyat d'Alp Arslan, el soldà seljúcida, es va barallar amb el soldà i va passar al territori romà arribant a Sebaste. Alp Arslan en va demanar l'extradició a l'imperi, però l'emperador va posar Arisaghi sota la seva protecció, provocant la guerra. Alp Arslan va ocupar Mantziciert i Ardjesh, després va ocupar Thelkhum i Ariudzathil, i finalment, amb l'ajut d'Abul Uswar de Dvin, va atacar Edessa el 10 de març de 1071. Basili, el seu defensor (un búlgar o un armeni, no se sap segur) va resistir heroicament. L'emperador va contraatacar. Va passar per Sebaste, on va rebre salutacions dels prínceps locals Atom i Abuixal, però per foscos motius va desposseir els dos prínceps i va castigar la ciutat; després l'emperador se'n va penedir, va restaurar els prínceps i va anar a Teodosiòpolis. Alp Arslan va voler evitar un enfrontament armat amb els romans i va oferir-los un tractat de pau, que l'emperador Romà IV Diògenes va refusar.

## Batalla

Aviat es van iniciar les operacions prèvies de la batalla, a Cliat i altres llocs (estiu del 1071). Entre el 19 i el 25 d'agost del 1071 es va entaular la batalla de Mantziciert. Quan Romà va decidir fer una retirada estratègica, un dels seus generals anomenat Andrònic Ducas, fill de Joan Ducas, en lloc de cobrir la seva retirada va escampar la notícia que l'emperador havia mort en combat. Llavors molts soldats van fugir i la derrota fou total. Romà estava ferit a la mà, cosa que li impedia agafar l'espasa, a més s'havia quedat sense exèrcit i els seljúcides no van tardar a fer-lo presoner.

## Conseqüències

Romà IV Diògenes fou alliberat a canvi d'un rescat i el desmantellament de fortaleses romanes, però a la seva arribada a la capital el tron havia estat reclamat per Miquel VII Ducas, nebot de Joan Ducas. Encara que es va fer un tractat que establia una frontera similar a la que ja existia de facto, en la pràctica en els següents anys el seljúcides es van estendre per Anatòlia.

## Referències

* ↑ Coulie, 1986, p. 345-347.
* ↑ Norwich, 1993, p. 349.
* ↑ Norwich, 1993, p. 352-353.
* ↑ Tucker, 2010, p. 110.
* ↑ Nicolle i Hook, 2013, p. 5.

## Bibliografia

* Coulie, B. «Μανζικίερτ ou Μαντζικίερτ ? Note sur le De Administrando Imperio» (en francès). Byzantion, 56, 1986, pàg. 342-348.
* Nicolle, David; Hook, Christa. Manzikert 1071: The breaking of Byzantium (en anglès). Osprey Publishing, 2013. ISBN 1780965052.
* Norwich, John Julius. Byzantium: The Apogee" (en anglès). Penguin, 1993. ISBN 0-14-011448-3.
* Tucker, Spencer. Battles That Changed History: An Encyclopedia of World Conflict (en anglès). ABC-CLIO, 2010. ISBN 1598844296.
# Església del cementiri de Vilobí del Penedès

L'església del cementiri de Vilobí del Penedès, antiga església parroquial de Santa Maria de Vallformosa, és un edifici de Vilobí del Penedès (Alt Penedès) situat a la carretera de Vilafranca del Penedès a les Cabanyes. Està inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església està situada al costat del cementiri, prop de la riera. Ambdues construccions formen un nucli aïllat. L'església presenta tres naus i absis de planta semicircular. El campanar, de planta octogonal, s'eleva sobre una nau. És interessant el portal d'accés, d'estil neoclàssic, amb columnes adossades, fris i frontó.

## Història

La parròquia de Santa Maria de Vallformosa està datada des del segle X. L'església actual (del cementiri) es va aixecar el 1778. En origen l'església de Santa Maria de Vallformosa (Sancta Marie de Valle fermosa) fou d’estil romànic i es degué enderrocar al segle XVI, moment en què es comença a construir l'església actual, d'estil neoclàssic, enllestida el segle XVII. Pel que sembla, ben entrat el segle XVIII s'optà per dotar l'església amb un portal d'arc de mig punt, muntants amb semicolumnes adossades i frontó triangular. L'any 1888 s'amplia i remodela el cementiri. El campanar és neoclàssic i va ser aixecat el segle XVIII. Durant el segle XX, el conjunt de l'espai ocupat per l'església i el cementiri es remodelà. En finalitzar les obres, l'església, que als inicis de segle tenia afegit el cementiri al seu cantó de migdia, quedà envoltada per tot el fossar.
En els anys 1980 ja restava sense culte, al costat del cementiri.

## Referències

* 1 2 «Església del Cementiri». Bisbat de Sant Feliu de Llobregat, 2020.
* 1 2 3 «Església del cementiri de Vilobí del Penedès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Dicksoniàcies

Les dicksoniàcies (Dicksoniaceae) són una família de falgueres arborescents de climes tropicals, subtropicals i temperats. Hi pertanyen una trentena d'espècies, algunes d'elles que daten del Juràssic.
De fet, la majoria d'espècies aquesta família es consideren més antigues que les de les falgueres de la família Cyatheaceae. És una família de plantes terrestres. Distribuïts a l'origen l'est d'Àsia, Australàsia, el Neotròpic i Santa Helena també s'utilitzen com a planta decoratiu en zones amb clima temperat.

## Ubicació taxonòmica

Juntament amb Cyatheaceae, Cibotiaceae i Metaxyaceae formen el nucli de falgueres arborescents.
És classificada com una familía monofilètica amb tres gèneres i una trentena d'espècies:
* Calochlaena
* Dicksonia
* Lophosoria

## Característiques

Les dicksoniàcies són plantes vasculars amb un cicle de vida haplodiplont on l'alternança de generacions és ben manifesta, amb esporòfits i gametòfits multicel·lulars i independents, amb espores com unitat de dispersió i de resistència. Tenen esporòfits amb megafils (Euphyllophyta).
En general són arborescents o amb rizomes erectes o ascendents, rizomes amb dictiosteles policícliques, o solenostelas (Calochaena). Els àpexs de les tiges i també les bases peciolars són coberts amb pèls d'una cèl·lula de gruix.
Fulles grans, 2-3 pinades. Venes simples a bifurcades, lliures.
Sorus abaxials i sense inducció (Lophosoria) o marginals (Calochlaena, Dicksonia). Indusis bivalve o cuculiforme. La valva adaxial (l'externa) formada pel marge reflex de la lamina, usualment pintada diferencialment. Esporangis amb anell obliqu, receptacles alçats. Normalment amb parafisos filiformes. Espores globoses o tetraèdriques.
Nombre de cromosomes: x = 56 (Calochaena), 65 (Dicksonia, Lophosoria).

## Referències

* ↑ Pryer, Kathleen M.; Schneider, Harald; Smith, Alan R.; Cranfill, Raymond; Wolf, Paul G. «Horsetails and ferns are a monophyletic group and the closest living relatives to seed plants» (en anglès). Nature, 409, 6820, 2-2001, pàg. 618–622. DOI: 10.1038/35054555. ISSN: 1476-4687.
* ↑ Hassler, Michael; Schmitt, Bernd. «Family Dicksoniaceae M. R. Schomb.» (en anglès). Checklist of Ferns and Lycophytes of the World. Arxivat de l'original el 2017-09-02. [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ Smith, Alan R.; Pryer, Kathleen M.; Schuettpelz, Eric; Korall, Petra; Schneider, Harald «A classification for extant ferns» (en anglès). Taxon, 55, 3, 8-2006, pàg. 705–731. DOI: 10.2307/25065646.

## Enllaços externs

* Stevens, P.F. «Angiosperm Phylogeny Website» (en anglès), 14-07-2017. [Consulta: 14 novembre 2020].
# Echinocactus

Echinocactus sp. és un gènere de plantes comprès dins la subtribu de les Echinocactines, les quals pertanyen a la tribu de les cèries, família de les cactàcies. En general, són plantes de tija globular o de signe cilíndric, normalment solitàries. Sempre amb costelles pronunciades que es formen en madurar, per la fusió dels tubercles, els quals es mantenen separats durant la fase juvenil. Poden arribar a tenir mides considerables i en els exemplars vells poden formar-se articles laterals, sobretot després d'alguna lesió de la tija principal. Les flors, petites i poc vistoses, sempre solitàries, neixen de les noves arèoles a l'àpex de la tija o en el seu centre. Els fruits són carnosos, de vegades comestibles, i gairebé sempre dehiscents.

## Taxonomia

* Echinocactus horizonthalonius
* Echinocactus grusonii
* Echinocactus platyacanthus
* Echinocactus polycephalus
* Echinocactus texensis

## Referències

* Pizzetti, Mariela Cactus Guías de la naturaleza (Grijalbo, 2003). ISBN 84-253-3364-4.
* Francisco Javier Alonso de la Paz; Cactus y otras suculentas; Susaeta Ediciones, S.A.; ISBN 84-305-5687-7.
# Racoforins

Els racoforins (Rhacophorinae) són una subfamília d'amfibis anurs de la família Rhacophoridae.

## Gèneres

* Chirixalus (Boulenger, 1893)
* Chiromantis (Peters, 1854)
* Feihyla (Frost i cols., 2006)
* Kurixalus (Ye, Fei, & Dubois a Fei, 1999)
* Nyctixalus (Boulenger, 1882)
* Philautus (Gistel, 1848)
* Polypedates (Tschudi, 1838)
* Rhacophorus (Kuhl & Hasselt, 1822)
* Theloderma (Tschudi, 1838)

## Referències

* Informació sobre aquesta subfamília de granotes. (anglès)
# Joan Torrents i Maymir

Joan Torrents i Maymir (Barcelona, 25 d'octubre de 1901 - Barcelona, 4 de desembre de 1989). Va ser un músic i lletrista català, germà d'Anton Torrents i Maymir, compositor, violinista i contrabaix.

## Biografia

Als sis anys comença a estudiar violoncel amb Gaspar Cassadó i Moreu. Als onze anys fa el seu primer concert en solitari al teatre Bartrina de Reus. Continuà rebent classes del mestre Pau Casals i esdevingué primer violoncel de l'Orquestra de Pau Casals al Teatre del Liceu. També va actuar al Gran Cafè Espanyol per preus mòdics per a la gent treballadora, junt amb el mestre Ricard Lamote de Grignon.
A causa del seu sentit pacifista no va voler agafar el fusell a la Guerra Civil Espanyola del 1936-39 i va estar tocant el trombó a la banda de música de l'exèrcit republicà. Al final de la guerra va patir la repressió del règim franquista per català i va estar tancat un temps en un camp de concentració.
Quan en va sortir, es va trobar que ningú el contractava per interpretar música, a causa de les pressions franquistes: el que es coneix com "El pacte de la fam".
Joan Torrents i Maymir es va casar amb Antonia Turmo i Cabré amb qui tingué dues filles, la Mercè i la Núria. La primera, Mercè Torrents i Turmo, va esdevenir pianista compositora amb el temps. Mentrestant, Joan Torrents va fer feines diverses i, finalment, va actuar amb l'Orquestra Meravella dels antics escolanets de Montserrat. També començà a tocar a les festes majors sota el pseudònim de Tom Bird i va crear l'Orquestra Gran Gala, on tocà el trombó i més tard el contrabaix. També el van cridar perquè actués a les esglésies com a violoncel solista, instrument que mai va deixar de tocar. A més a més, posava lletra a la música dels compositors que li ho demanaven, entre els quals cal destacar la seva filla Mercè.
Al llarg dels anys va formar part de l'Orquestra Filarmònica de Barcelona, l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu, l'Orquestra de Cambra del Reial Cercle Artístic de Barcelona, el Quintet Barcelonès, el Quintet Vilalta, entre d'altres. Al final de la seva vida laboral va ser inspector de l'SGAE, etapa en què va procurar que tots els músics cobressin per les obres que enregistraven.
Va compondre la sardana "Les tres gràcies", entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «Torrens i Maymir, Joan». musicsperlacobla.cat. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ Codina, Josep Maria. «Eines i maneres que han fet falta per localitzar alguns músics de l’OPC». ajuntament.barcelona.cat, 23-11-2021. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ Puig, Francesca. «El pacte de la fam, un càstic pels republicans a la postguerra». rtve.es, 17-03-2022. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Obres escrites per torrens-i-maymir-joan». portalsardanista.cat. [Consulta: 9 abril 2023].
# Eleccions municipals de 2015 a Montblanc

Les eleccions municipals de 2015 a Montblanc van ser unes eleccions locals que es van celebrar el diumenge 24 de maig de 2015 a Montblanc, a la Conca de Barberà, com a part de les eleccions municipals espanyoles. Es van triar els 13 regidors de l'Ajuntament de Montblanc.

## Sistema electoral

Les eleccions als ajuntaments de l'Estat espanyol estan fixades per celebrar-se el quart diumenge de maig cada quatre anys. El sistema electoral fa servir la regla D'Hondt amb representació proporcional, llistes tancades i una barrera electoral del 5% dels vots vàlids, que inclou els vots en blanc. La votació per a l'assemblea local es basa en el sufragi universal.
En les eleccions municipals, la circumscripció electoral és el municipi i el nombre d'escons (o sigui, regidors) a triar del municipi es determina en funció del nombre d'habitants censats en aquest municipi. En el cas de Montblanc, en tenir 5.261 persones censades, l'hi correspon 13 regidors.

## Candidatures

El 28 d'abril del mateix any, la Junta Electoral de Zona de Valls va proclamar quatre candidatures del municipi de Montblanc en el Butlletí Oficial de la Província de Tarragona.
* Agrupament Catalanista de Montblanc - Acord Municipal (ACM-AM)
* Candidatura d'Unitat Popular-Poble Actiu (CUP-PA)
* Convergència i Unió (CiU)
* Federació d'Independents de Catalunya (FIC)

## Jornada electoral
### Constitució de les meses

En aquell moment, Montblanc tenia una població de 7.359 habitants, dels quals 5.261 persones van ser cridades a votar en alguna de les 8 meses que es van constituir al municipi.

### Participació

La participació en aquestes eleccions va ser de 58,9%, el qual cosa implica que un total de 3.100 ciutadans del municipi van decidir exercir el seu dret a vot. Comparant aquesta participació amb la mitjana catalana, Montblanc va registrar una xifra pràcticament idèntica, situant-se en 0,4 punts percentuals per sobre.
A continuació, es presenta una taula amb els percentatges de participació registrats a diferents hores del dia de les eleccions:
| Hores | Montblanc |
| Participació (14h) | 31,5% ( -2,9%) |
| Participació (18h) | 44,0% ( -2,2%) |
| Participació (20h) | 58,9% ( -4,1%) |

## Referències

* 1 2 «Llei orgànica 5/1985, de 19 de juny, del règim electoral general». Portal Jurídic de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ «Infoelectoral | Resultados electorales» (en castellà). Ministerio de Interior | Gobierno de España. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ «Eleccions municipals 2015 | Cercador d'Informació i Documentació Oficials». Diputació de Barcelona. [Consulta: 17 juny 2023].
* 1 2 «Resultats electorals». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 juny 2023].
# Joan Vall Clara

Joan Vall Clara (Calonge, 1958) és un periodista i editor català. Des del 2009 és el president d'Hermes Comunicacions i des del gener del 2022 és el director del diari El Punt Avui. És considerat com una de les ànimes d'El Punt Avui i un impulsor de la premsa en català a Catalunya, tant des del vessant d'empresari com de periodista, opinador i articulista.

## Biografia

Tercer de quatre germans, i pagès dels 15 fins als 21 anys, Joan Vall Clara va fer estudis de ciències de la informació i de dret a la Universitat Autònoma de Barcelona i de direcció d’empresa a Esade, tot i que no va acabar ni uns ni altres. Va ser primer corresponsal d’El Punt a Calonge i després es va incorporar com a redactor en plantilla el 1981. Va arribar a cap de redacció i, passat un període com a corresponsal d’El País a Girona, va ser nomenat director d’El Punt el maig del 1989. El 1992 va deixar el càrrec de director per ser director editorial i dedicar-se a la gestió de l’empresa propietària d’El Punt: Hermes Comunicacions. El 2008 va ocupar el càrrec de vicepresident del consell d’administració, el 2012 va passar a conseller delegat i des del 2020 és l’editor president després que ell mateix adquirís la majoria d’accions de l’empresa Hemes Comunicacions que des del 2009 havia adquirit també el diari Avui. El 13 de juliol de 2020 va començar a publicar una columna diària a la contraportada d'El Punt Avui amb el nom d'El Voraviu sobre temes d'actualitat i política. El gener del 2022 va assumir el càrrec de director d'El Punt Avui en substitució de Xevi Xirgo. L'abril del 2024 va rebre el Premi Especial del Jurat del Premi Martí Gasull per “tota una trajectòria dedicada a la promoció i defensa del periodisme en català, una tasca que ha desenvolupat tossudament des de fa més de 40 anys”.
Ha publicat com a coautor els llibres Els Borbons en pilotes (2004) i Calonge Sant Antoni: Un mar de vinyes, de xalets i de cultures (2007).

## Referències

* 1 2 Negrell, Emili Gispert. «Joan Vall Clara, director d'El Punt Avui en substitució de Xevi Xirgo - 31 gen 2022». [Consulta: 16 març 2024].
* 1 2 Redacció. «El Premi Martí Gasull reconeix la trajectòria de Joan Vall Clara». Grup Comunicació 21, 12-04-2024. [Consulta: 6 desembre 2024].
* ↑ «Joan Vall Clara: "Ara posaré una denúncia més a la Generalitat"». [Consulta: 16 març 2024].
# Fil·lowita

La fil·lowita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany i dona nom al grup de la fil·lowita. Va ser anomenada l'any 1879 per part de George J. Brush i Edward S. Dana en honor d'Abijah N. Fillow (1822 — 1895) de Branchville (Connecticut), propietari original i operador de la mina Branchville, que va recollir per primera vegada els fosfats de manganès rars que van fer famosa aquesta la localitat.

## Característiques

La fil·lowita és un fosfat de calci, sodi i manganès de fórmula química Na₂CaMn²⁺₇(PO₄)₆. Cristal·litza en el sistema trigonal; normalment en agregats granulars i rares vegades en forma de cristalls romboèdrics minúsculs que mostren {0112} i {0001}. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la fil·lowita pertany a «08.AC: Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: howardevansita, al·luaudita, arseniopleïta, caryinita, ferroal·luaudita, hagendorfita, johil·lerita, maghagendorfita, nickenichita, varulita, ferrohagendorfita, bradaczekita, yazganita, groatita, bobfergusonita, ferrowyl·lieïta, qingheiïta, rosemaryita, wyl·lieïta, ferrorosemaryita, qingheiïta-(Fe2+), manitobaïta, marićita, berzeliïta, manganberzeliïta, palenzonaïta, schäferita, brianita, vitusita-(Ce), olgita, barioolgita, whitlockita, estronciowhitlockita, merrillita, tuïta, ferromerrillita, bobdownsita, chladniïta, johnsomervilleïta, galileiïta, stornesita-(Y), xenofil·lita, harrisonita, kosnarita, panethita, stanfieldita, ronneburgita, tillmannsita i filatovita.

## Formació i jaciments

La fil·lowita es forma com a mineral primari accessori en pegmatites granítiques.
Ha estat trobada al Canadà, França, els Estats Units, Uganda, Ruanda i la Xina. A Catalunya s'ha trobat fil·lowita al Cap de Creus, a la localitat de Cadaqués (Alt Empordà, Girona).
Sol trobar-se associada amb altres minerals com: triploidita, fairfieldita i reddingita.

## Referències

* 1 2 3 «Fillowite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Fillowite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 27 gener 2017].
# Sagues dels temps antics

Les Sagues dels temps antics (en islandès medieval fornaldarsögur ) són un conjunt d'obres en prosa que formen en si mateixes un gènere literari dins la tradició de les sagues islandeses. Van aparèixer principalment durant els segles xiii i xvi a Islàndia, tenint gran difusió a Dinamarca durant el segle xix. Justament a l'edició vuitcentista deuen el seu nom, quan van ser categoritzades per l'estudiós Carl Christian Rafn en no saber encaixar en els gèneres ja coneguts.

## Vegeu també

* Saga islandesa