OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alonso del Barco

Alonso del Barco (Madrid, c. 1645 - 1685) va ser un pintor castellà.
Va néixer cap a 1645, segons Palomino era natural de Madrid i va ser deixeble de José Antolínez. Va conrear el paisatge, hom afirma que amb destresa i excel·lència, i en molts casos va optar per no utilitzar models, sinó que va inventar-se els paisatges que apareixien a les seves obres, moltes de les quals van anar a parar a convents i cases particulars.
Va casar-se el 21 de setembre de 1662 amb María Bazo, filla del pintor Simón Bazo. Probablement va intervenir en el taller del seu sogre, atès que està documentat en l'adquisició de materials. El 1671 va actuar com a marmessor del testament de Bazo. Del matrimoni en van néixer María, Isabel i Alonso. Quan es va quedar vidu va voler ordenar-se sacerdot, però no va poder per manca de còngrua, i si bé va obtenir un canonicat a Covarrubias, va morir abans de poder prendre hàbits, el 1685, als 40 anys. Va ser enterrat a la parròquia de la Santa Creu.

## Referències

* 1 2 3 Aterido Fernández, Ángel. «Alonso del Barco» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 13 agost 2024].
* 1 2 Ceán Bermúdez, Juan Agustín. Diccionario histórico de los más ilustres profesores de las Bellas Artes en España (en castellà). vol. 1. Madrid: Imprenta de la viuda de Ibarra, 1800, p. 91.
* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 61.
# Diputació Provincial d'Oviedo

La Diputació Provincial d'Oviedo (en asturlleonès: Diputación Provincial d'Uviéu) va ser una institució de l'antiga província d'Uviéu (corresponent al territori actual d'Astúries) creada a partir de la Divisió Territorial d'Espanya de 1833 i que va durar del 1835 al 1982.
Després de l'aprovació de l'Estatut d'Autonomia l'any 1981, la Diputació Provincial va desaparèixer per a deixar pas a la Junta General del Principat d'Astúries (Xunta Xeneral del Principáu d'Asturies). L'edifici que n'és la seu va ser fundat el 1910 i va ser dissenyat per l'arquitecte provincial Nicolás García Rivero y Brieva. L'edifici va ser erigit en un terreny que abans era ocupat per l'església i pel convent de Sant Francesc.

## Història

La Diputació Provincial va ser creada l'any 1835 com a conseqüència de la reorganització territorial d'Espanya en províncies. A l'època era l'exèrcit l'organització competent en matèria d'obres públiques, educació, beneficència, a la vegada que feia d'intermediari entre els municipis i l'Estat.

## Presidents

* Ramón González Peña (1933-1934)

## Referències

* 1 2 3 Álvarez, Marta Friera «Notas sobre la Constitución Histórica Asturiana: el fin de la Junta General del Principado de Asturias» (en castellà). Historia Constitucional, 4, 2003, pàg. 347–364. DOI: 10.17811/hc.v0i4.201. ISSN: 1576-4729.
# Atemptat de Crocus City Hall

L’atemptat de Crocus City Hall fou un atac produït el divendres 22 de març de 2024 a la sala de concerts Crocus City Hall, a Krasnogorsk, Rússia, a l'extrem occidental de Moscou, que va deixar més de 140 morts i més de 140 ferits, majoritàriament en estat moderat.
A les vuit del vespre, cinc persones vestides de camuflatge van entrar a la sala de concerts i van obrir foc amb armes automàtiques i van llançar una bomba incendiària. L'atemptat va provocar l'incendi d'un terç del Crocus City Hall, on unes 200 persones havien quedat atrapades inicialment i van ser evacuades pels agents de la Guàrdia Nacional i amb l'ajuda dels Bombers.
L'assalt va ser reivindicat per Estat Islàmic.

## Referències

* 1 2 «Onze detinguts per l'atac amb almenys 133 morts als afores de Moscou». 324cat. CCMA, 23-03-2024. Arxivat de l'original el 2024-03-23. [Consulta: 24 març 2024].
* ↑ Rabella Ytarte, Maria. «Detinguts tots els autors materials de l'atemptat en un auditori a Moscou amb 143 morts». NacióDigital, 23-03-2024. Arxivat de l'original el 2024-03-24. [Consulta: 24 març 2024].
* ↑ «Més d'un centenar de morts en l'atac a una sala de concerts als afores de Moscou». 324cat. CCMA, 22-03-2024. [Consulta: 24 març 2024].
# Atemptat de Kaduna de l'abril de 2012

L'atemptat de Kaduna del 8 d'abril de 2012 va ser un atac suïcida comés amb cotxe bomba durant la missa del dia de Pasqua a l'església de la ciutat nigeriana de Kaduna. Almenys 38 persones van morir. Tot i que cap organització va reclamar l'autoria de l'atemptat, el principal sospitós va ser Boko Haram, la secta radical islamista culpable de centenars d'assassinats al país només durant el 2012.

## Detalls

L'explosió va afectar Kaduna, la capital de l'estat de Kaduna, i va deixar motocicletes carbonitzades i deixalles escampades per una carretera comercial important de la ciutat on molta gent es reuneia per menjar a restaurants i comprar gasolina al mercat negre. Els hotels i les cases properes a l'explosió van quedar amb les finestres trencades i els sostres de les habitacions arrencats per la força de la poderosa explosió, que va engolir un grup de mototaxis.
L'explosió va danyar l'Església Internacional de les Assemblees Cristianes de Totes les Nacions i l'Església de Bones Notícies de l'ECWA mentre els fidels celebraven el servei Pasqua, el cotxe carregat d'explosius va intentar entrar al recinte de les esglésies abans que detonés, però va ser bloquejat per barreres a la carrer i va ser rebutjat per un guàrdia de seguretat quan la policia s'acostava.
"Estàvem a missa i estava exhortant al meu poble i, de sobte, vam sentir un fort soroll que va destrossar totes les nostres finestres i portes, va destruir els nostres ventiladors i alguns dels equips de l'església", va dir el pastor Joshua Raji.

## Responsabilitat

Tot i que ningú va reivindicar immediatament l'atac, la sospita va caure immediatament sobre una secta islamista radical culpable d'altres centenars d'assassinats al país només aquell any. I alguns temien que l'atac pogués augmentar encara més les tensions al voltant de Kaduna, una regió a la línia divisòria entre el sud de Nigèria, en gran part cristià, i el nord, majoritàriament de religió musulmana.

## Referències

* ↑ «Nigeria hit by fatal bomb attacks». Deutsche Welle, 08-04-2012.
* 1 2 «Nigeria bombing kills 38 in city of Kaduna». The Guardian, 08-04-2012. Arxivat de l'original el 24 February 2023.
* 1 2 «Nigerian Easter bomb kills many in Kaduna» (en anglès). BBC News, 08-04-2012.
* 1 2 3 «Easter bombing near church in Nigeria kills 38» (en anglès americà). CBS News, 08-04-2012. [Consulta: 5 juliol 2024].
# Ariane (Martinů)

Ariane, H. 370, és una òpera en un acte amb música de Bohuslav Martinů i llibret en francès del compositor pres de l'obra de teatre Le Voyage de Thésée de Georges Neveux, qui també havia proporcionat al compositor el text de l'òpera Julietta. La primera representació va tenir lloc el 2 de març de 1961 al Musiktheater im Revier de Gelsenkirchen, Alemanya, dos anys després de la mort del compositor.
Martinů va compondre Ariane el 1958 mentre treballava en la seva última òpera, La passió grega –la va descriure en una carta a la seva família com «prendre's un descans» de l'obra major. La composició li va portar una mica més d'un mes. L'estil de bravesa de l'escriptura d'Ariane reflecteix l'admiració de Martinů per Maria Callas. L'òpera té un estil directament líric amb referències deliberades a les òperes de Monteverdi i altres compositors antics.

## Origen i context

Martinů va encarregar al poeta francès Georges Neveux, conegut pel seu estil surrealista, un llibret per a una nova obra. Neveux va respondre amb una creació excel·lent, considerada una de les seves millors, que s'inspira en la tradició francesa de reinterpretar els mites grecs clàssics per reflexionar sobre les experiències humanes contemporànies.

## Referències

* 1 2 Schwartz, Steve. «Ressenya del disc» (en anglès). Classical. [Consulta: 21 març 2017].
* Grove Music Online
* Notes al CD de l'òpera per Supraphon (1988), CD 104395-2 (Orquestra Filharmònica Txeca dirigida per Václav Neumann).
* Operone Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (en alemany)
# Garfield: La pel·lícula

Garfield: La pel·lícula (títol original: The Garfield Movie) és una pel·lícula de comèdia animada per computadora basada en la tira còmica de Jim Davis del mateix nom, produïda per Columbia Pictures en associació amb Alcon Entertainment, animada per DNEG Animation i distribuïda per Sony Pictures Releasing. La pel·lícula és dirigida per Mark Dindal, a partir d'un guió de Paul A. Kaplan, Mark Torgove i David Reynolds i estrenada l'any 2024.
Aquesta pel·lícula ha estat estat doblada al català.

## Repartiment

| Personatge | Actor original | Actor de doblatge |
| Garfield | Chris Pratt | Carles Di Blasi |
| Vic | Samuel L. Jackson | Joan Carles Gustems |
| Odie | Harvey Guillén | Harvey Guillén |
| Jinx | Hannah Waddingham | Maria Moscardó |
| Otto | Ving Rhames | Jordi Boixaderas |
| Jon Arbuckle | Nicholas Hoult | Marcel Navarro |
| Roland | Brett Goldstein | Ramon Canals |
| Nolan | Bowen Yang | Roger Isasi-Isasmendi |
| Marge | Cecily Strong | Maribel Pomar |
| Maurice | Snoop Dogg | José Luis Mediavilla |
| Olivia | Janelle James | Roser Aldabó |
| Snickers | Angus Cloud | Albert Trifol Segarra |
| Liz Wilson | Dev Joshi | – |

## Referències

* ↑ «Quatre noves pel·lícules que s'estrenaran en català als cinemes abans de l'estiu», 03-03-2024. [Consulta: 4 març 2024].
* ↑ «ésAdir > Garfield: La pel·lícula». [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ «'Garfield: la pel·lícula', la gran estrena en català d’aquesta setmana». [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ «'Garfield: fuera de casa' (2024), así es el tráiler con Chris Pratt y Samuel L. Jackson» (en castellà). Heraldo.
* ↑ «Nicholas Hoult is the voice of Jon Arbuckle in The Garfield Movie.» (en anglès), 2023.
* ↑ «Harvey Guillen es Odie» (en anglès).

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Munji

El munji és una llengua indoeuropea molt propera al yidgha parlada al nord-est de l'Afganistan, a la província de Badakhxan. Està dividit en quatre dialectes - munji nord, munji central, munji sud i munji mamalgha. Els parlants de munji són, habitualment, bilingües amb la varietat de persa parlada a l'Afganistan.
# Director d'obra

El director d'obra és un dels agents de l'edificació que participen en el procés de construcció d'un projecte arquitectònic. Queda definit en la Llei d'Ordenació de l'Edificació d'Espanya- LOE-, com l'agent que, formant part de la Direcció facultativa, dirigeix el desenvolupament de l'obra en els aspectes tècnics, estètics, urbanístics i mediambientals, de conformitat amb el projecte que la defineix, la llicència d'edificació i altres autoritzacions preceptives, i les condicions del contracte, amb l'objectiu d'assegurar la seva adequació a la fi proposat.
Podran dirigir els projectes parcials o complementaris altres tècnics competents, però sempre sota la coordinació del director d'obra.

## Obligacions

* Estar en possessió de la titulació acadèmica i professional habilitant, i complir les condicions exigibles per a l'exercici de la professió (les persones jurídiques han de designar un tècnic competent i capacitat per a ser director d'obra).
* Verificar el replanteig i l'adequació de la fonamentació i de l'estructura projectades a les característiques geotècniques del terreny.
* Resoldre les contingències que es produeixin en la realització de l'obra i consignar en el Llibre d'Ordres i Assistències les instruccions precises per a la correcta interpretació del projecte.
* Elaborar, a requeriment del promotor o amb la seva conformitat, modificacions al projecte exigides per la marxa de l'obra, sempre que s'ajustin a les disposicions normatives d'aplicació.
* Subscriure l'acta de replanteig o d'inici i el certificat final d'obra.
* Elaborar i subscriure la documentació de l'obra executada per a lliurar-la al promotor, amb els visats que en el seu cas fossin preceptius.
* Conformar les certificacions parcials i la liquidació final de les unitats d'obra executades.

## Titulacions acadèmiques habilitants

Les titulacions acadèmiques habilitants depenen de l'ús principal de l'edificació, ja sigui de caràcter públic o privat:
| Ús | Titulació acadèmica habilitant |
| Administratiu, sanitari, religiós, residencial, docent o cultural | Arquitecte |
| Aeronàutic; agropecuari; de l'energia; de la hidràulica; miner; de telecomunicacions; de transport terrestre; marítim; fluvial i aeri; forestal; industrial; naval; de l'enginyeria del sanejament i higiene, i accessori a les obres d'enginyeria i la seva explotació | Enginyer, Enginyer tècnic, Arquitecte |
| Totes les altres edificacions els usos de les quals no estiguin expressament relacionats en els grups anteriors | Arquitecte, Arquitecte tècnic, enginyer, enginyer tècnic |

## Referències

* ↑ Ley 38/1999, de 5 de noviembre, de Ordenación de la Edificación., 06-11-1999.
# Ef: A Fairy Tale of the Two.

Ef: A Fairy Tale of the Two. és el nom complet d'una novel·la visual per a adults de dos parts feta per Minori per a Ordinador personal com a DVD. El primer joc en la sèrie, Ef: The First Tale., fou llançat el 22 de desembre del 2006, i el segon joc, Ef: The Latter Tale., fou llançat el 30 de maig del 2008. Altres jocs de Minori són Haru no Ashioto, i Wind: A Breath of Heart. El vídeo d'obertura del joc està animat per Makoto Shinkai, i la música és dirigida per Tenmon que treballà en el passat amb Shinkai i Minori. El disseny dels personatges femenins està proporcionat per Naru Nanao coneguda per Da Capo, i el disseny dels personatges masculins està fet per 2C Galore.

## Referències

* ↑ «System requirements for Ef: A Fairy Tale of the Two at Ef's official website» (en japonès). Minori. Arxivat de l'original el 2007-11-13. [Consulta: 3 novembre 2007].
* ↑ «Ef: The First Tale information at ErogameScape» (en japonès). Arxivat de l'original el 2007-02-26. [Consulta: 25 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de la novel·la visual Arxivat 2007-09-11 a Wayback Machine. (japonès)
* Lloc web oficial d'Ef: A Tale of Memories. (japonès)
* Joc web oficial d'Ef: A Tale of Melodies. (japonès)
* Ef Arxivat 2009-05-16 a Wayback Machine. a ASCII Media Works (japonès)
* Ef: A Tale of Memories. (manga) a l'Enciclopèdia d'Anime News Network (anglès)
# Louder Than Words

Louder Than Words és el quart disc en solitari i d'estudi del cantant nord-americà de rhythm and blues Lionel Richie que va aparèixer el 16 d'abril de 1996 després de deu anys de silenci musical.

## Composició

Després d'anys d'intenses gires i gravacions, Richie patia símptomes d'burnout el març de 1986. Tot i que només tenia la intenció de prendre's un any de vacances, el seu pare, Lionel Richie Sr., es va emmalaltir abans de morir el 1990. Després de la seva mort, Richie va lluitar amb el que va descriure com "una depressió massiva". Al mateix temps, es va divorciar de la seva primera dona Brenda Harvey després de gairebé dues dècades de matrimoni. Just després, enmig de l'alliberament. del seu primer àlbum recopilatori Back to Front (1992) i la preproducció d'un nou àlbum d'estudi, el seu millor amic va informar a Richie que s'estava morint de [ Causes relacionades amb SIDA. No va ser fins a la seva mort, que Richie es va sentir preparat per produir música nova. Donant la benvinguda al seu segon fill, el fill Miles, amb la seva segona dona Diane Alexander el maig de 1994, finalment va ajudar a impulsar un retorn a la gravació. En una entrevista de 2018 a la revista People, Richie va comentar: " No sabien què dimonis em dedicava per guanyar-me la vida, així que vaig pensar en aquell moment, tornem enrere i demostrem als nens el que faig. I aquest va ser l'incentiu. Em vaig adonar que això és el que hauria de fer."

## Llista de temes

* Still In Love – 4:33
* I Wanna Take You Down – 5:01
* Can't Get Over You – 4:33
* Change – 5:01
* Nothing Else Matters – 4:34
* Ordinary Girl – 5:01
* Say I Do – 5:01
* Paradise – 5:02
* Don't Wanna Lose You – 5:01
* Now You're Gone – 5:43
* Lovers At First Sight – 6:59
* Climbing – 6:26
L'edició italiana va incloure el bonus track Amo, t'amo, ti Amo, una versió italiana de la cançó Still In Love.

## Referències

* ↑ «Lionel Richie singles».
* 1 2 3 4 5 Strauss, Neil. «The Pop Life». The New York Times, 18-04-1996. [Consulta: 3 novembre 2020].
* 1 2 3 Kimble, Lindsay. «Lionel Richie Says He Went Into a 'Massive Depression' After His Father's Death: He 'Was My Hero'». People.com, 20-04-2018. [Consulta: 3 novembre 2020].
# Districte de Ferizaj

El districte de Ferizaj (albanès: Rajoni i Ferizajit; serbi: Uroševački okrug, Uroševački okrug) és un dels set districtes de Kosovo. La ciutat de Ferizaj és la capital del districte. Segons el cens de 2024, la població total del districte és de 180.897.

## Municipis

El districte de Ferizaj té 5 municipis amb 126 nuclis de població.
| Municipi | Població (2011) | Superfície (km²) | Densitat (km²) | Nuclis |
| Ferizaj | 109.345 | 345 | 315 | 45 |
| Kaçanik | 27.742 | 221 | 151,4 | 31 |
| Shtime | 24.320 | 134 | 203,9 | 23 |
| Hani i Elezit | 8.600 | 83 | 113,1 | 11 |
| Štrpce | 10.890 | 247 | 28,1 | 16 |
| Districte de Ferizaj | 180.897 | 1,030 | 175,6 | 126 |

## Referències

* 1 2 «Population and housing census in Kosovo preliminary results - July 2024». [Consulta: 21 juliol 2024].
# Josep Maria Xammar i Sala

Josep Maria Xammar i Sala (Juneda, 1901 - Ciutat de Mèxic, 1967) fou un polític independentista català, germà de Gabriel Xammar. Durant la dictadura de Primo de Rivera es va exiliar a l'Argentina, on va participar de les activitats dels independentistes catalans.
Havia estat membre de Bandera Negra i posteriorment líder del Partit Nacionalista Català (PNC). El 1934 fou un dels implicats en els enfrontaments entre la Generalitat i els òrgans judicials arran de l'anomenat "procés Xammar".
El mes de juliol de 1936, el PNC es va incorporar a Estat Català, on Xammar fou nomenat el número dos del partit per dessota el secretari general, Joan Torres i Picart. Però la implicació d'aquest en l'afer Revertés amb Joan Casanovas i Maristany, que l'obligà a exiliar-se, el va convertir en el líder més visible del partit.
En acabar la guerra civil espanyola es va exiliar a França i després passà a la República Dominicana i finalment a Mèxic, on continuà treballant a favor de la independència catalana des de la Unió dels Catalans Independentistes. Allí va crear l'empresa de decoració Curvomex amb l'arquitecte català Jordi Tell. Ja en l'exili és el suposat autor d'una carta a un amic, no datada ni signada, on explica els fets del novembre del 1936.

## Referències

* ↑ Riera i Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Editorial Curial, 1994, p. 335.
* ↑ «El complot de novembre de 1936 segons Josep Maria Xammar». Arxivat de l'original el 2008-05-19. [Consulta: 13 gener 2008].
# Unión del Pueblo Español

Unión del Pueblo Español va ser una associació política espanyola creada durant el tardofranquisme i que, convertida en partit polític, formaria juntament amb altres forces Aliança Popular el setembre de 1976. Les associacions polítiques van ser resultat del desenvolupament de la Llei Orgànica de l'Estat de 1966 i pretenien impulsar un limitat pluralisme dintre del règim franquista, si bé no van tenir més capacitat que la d'organitzar les forces polítiques del franquisme davant el procés de la Transició.
Els seus caps foren el llavors ministre d'Educació, Cruz Martínez Esteruelas i el sotssecretari general del Moviment Nacional, Adolfo Suárez. La Unión del Poble Espanyol volia agrupar la tots aquells polítics més oficialistes del franquisme, lligats a l'aparell burocràtic del Moviment. Encara que Cruz Martínez Esteruelas havia ingressat en Aliança Popular, va ser Adolfo Suárez, quan es va posar al capdavant de la Unió de Centre Democràtic, qui va aprofitar aquesta estructura a les eleccions de 1977.

## Alguns membres

En juliol de 1975 formava part del grup 150 promotors:
* Fernando Abril Martorell (acabà a les files d'Unió de Centre Democràtic)
* Mariano Calviño de Sabucedo Gras
* Agustín Cotorruelo Sendagorta
* Fernando Dancausa de Miguel
* Blanca García-Valdecasas y Andrada-Vanderwilde
* José Muñoz Ávila
* Juan Velarde Fuertes
* Julian Bercianos Martin

## Referències

* ↑ ABC (Madrid) - 27/06/1975, p. 33 - ABC.es Hemeroteca
# Alahor in Granata

Alahor in Granata és una opera seria en dos actes de Gaetano Donizetti, amb llibret signat amb les sigles M.A. i atribuït a Andrea Monteleone, basat en Gonzalve de Cordoue, ou Granade reconquise de Jean-Pierre Claris de Florian (1793). S'estrenà al Teatro Carolino de Palerm el 7 de gener de 1826.
L'estrena va obtenir un gran èxit de crítica i públic, però no va arribar a fer-se popular en cap moment les melodies belles que conté foren aprofitades per Donizetti en obres posteriors (sobretot a L'elisir d'amore). La partitura es va perdre, i fou redescoberta a finals del 1900. La primera producció contemporània va ser a Sevilla el 1998 (disponible en DVD), sota la direcció del català Josep Pons.

## Enregistraments

* Josep Pons dirigint l'Orquestra Ciudad de Granada, amb Juan Diego Flórez, Patrizia Pace, Ruben Amoretti, Simone Alaimo, Soraya Chaves, Vivica Genaux, Cor de la Asociación de Amigos del Teatro de la Maestranza. 1999 (Almaviva)

## Referències

* ↑ «Dades a operone.de». Arxivat de l'original el 2014-03-11. [Consulta: 23 agost 2013].
* ↑ Galceran, Jordi. «La creació "andalusa" de Donizetti». Moments d'òpera.
Òperes de Gaetano Donizetti :
Il Pigmalione (1816)
Enrico di Borgogna (1818)
Pietro il grande (1819)
Zoraida di Granata (1822)
La zingara (1822)
Alfredo il grande (1823)
L'ajo nell'imbarazzo (1824)
Emilia di Liverpool (1824)
Alahor in Granata (1826)
Don Gregorio (1826)
Elvida (1826)
Gabriella di Vergy (1826)
Olivo e Pasquale (1827)
Otto mesi in due ore (1827)
Il borgomastro di Saardam (1827)
L'esule di Roma (1828)
Alina, regina di Golconda (1828)
Gianni di Calais (1828)
Il castello di Kenilworth (1829)
Il diluvio universale (1830)
Imelda de' Lambertazzi (1830)
Anna Bolena (1830)
Le convenienze ed inconvenienze teatrali (1831)
Gianni di Parigi (1831)
Francesca di Foix (1831)
Fausta (1832)
Ugo, conte di Parigi (1832)
L'elisir d'amore (1832)
Sancia di Castiglia (1832)
Il furioso all'isola di San Domingo (1833)
Parisina d'Este (1833)
Torquato Tasso (1833)
Lucrezia Borgia (1833)
Rosmonda d'Inghilterra (1834)
Gemma di Vergy (1834)
Marino Faliero (1835)
Maria Stuarda (1835)
Lucia di Lammermoor (1835)
Belisario (1836)
Il campanello (1836)
Betly, o La capanna svizzera (1836)
L'assedio di Calais (1836)
Roberto Devereux (1837)
Maria de Rudenz (1838)
Poliuto (1838)
Pia de' Tolomei (1838)
Le duc d'Albe (1839)
La fille du régiment (1840)
Les martyrs (1840)
La favorita (1840)
Adelia (1841)
Rita (1841)
Maria Padilla (1841)
Linda di Chamounix (1842)
Caterina Cornaro (1844)
Don Pasquale (1843)
Maria di Rohan (1843)
Dom Sébastien (1843) :
# Die lustige Witwe

Die lustige Witwe (en alemany, La vídua alegre) és una opereta en tres actes de Franz Lehár, amb llibret de Viktor Léon i Leo Stein, basat en la comèdia L'attaché d'ambassade d'Henri Meilhac. S'estrenà al Theater an der Wien de Viena el 30 de desembre de 1905.
Entre els passatges musicals més coneguts es troben la cançó Vilia i el Vals de la vídua alegre. La història està ambientada en un país imaginari on una bellíssima jove ha quedat vídua del seu marit milionari i ha de casar-se novament per raons d'Estat. Aquesta és la trama que dona peu al compositor per a crear una comèdia poblada de ritmes i melodies plenes de sensualitat.

## Adaptacions cinematogràfiques

* La viuda alegre (The merry widow, 1934) d'Ernst Lubitsch
* La viuda alegre (The merry widow, 1952) de Curtis Bernhardt
# La Fille du tambour-major

La Fille du tambour-major és una opereta en tres actes de Jacques Offenbach, amb llibret d'Alfred Duru i Henri Charles Chivot. S'estrenà al Folies-Dramatiques de París el 13 de desembre de 1879.