OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kfar Ahim

Kfar Ahim (hebreu: כְּפַר אַחִים, poble dels germans‎) és un moixav situat al centre-sud d'Israel. Es troba a prop de Kiryat Malakhi, i està sota la jurisdicció del Consell Regional de Beer Tuvia. L'any 2021 tenia una població de 892 habitants.

## Història

El moixav va ser fundat l'any 1949 per immigrants religiosos de Romania, Txecoslovàquia i Hongria prop de les ruïnes del poble àrab de Qastina i a les seves terres. El nucli fundador estava format per deu parelles joves, sense fills. L'assentament es va anomenar inicialment "Qastina I" i també "Yehiel" fins que el nom "Kfar Ahim" va ser determinat pels mateixos colons, després dels germans Efraim i Zvi Gober, fills de Mordechai i Rebecca Gober del proper assentament Kfar Warburg, morissim durant guerra arabo-israeliana de 1948.
Inicialment, l'Agència Jueva per la Terra d'Israel va instal·lar els immigrants als terrenys del campament militar britànic situat prop de Qastina. Els colons van demanar establir una granja agrícola que subministra llet. A cada família se li va donar una vaca i se li van destinar 3,5 dúnams, una superfície de terra que després es va augmentar fins als 6 dúnams. Tanmateix el 1950, a la mateixa zona es va establir el pas de Qastina, que més tard es va convertir en Kiryat Malachi. En un principi es va intentar combinar l'assentament agrícola amb la nova realitat, però la transició desenvolupada principalment en l'àmbit de la indústria i l'economia agrícola va tenir dificultats per integrar-se al lloc.
Es va trobar una solució al problema gràcies a una iniciativa del govern suec per finançar l'establiment d'un assentament per als supervivents de l'Holocaust. Amb finançament suec (al voltant d'un milió de corones) es va establir un poble agrícola a pocs quilòmetres al nord del pas, i l'any 1953 els colons de Qastina A, com es deia llavors, van ser traslladats al poble suec. Després del trasllat, el nom del poble es va convertir en "Kfar Ahim". El moixav va ser inaugurat el 30 de novembre de 1953, i l'embaixador suec a Israel Ness Malling, membres del parlament suec i l'alcalde d'Estocolm van estar presents a la seva inauguració. A la nova ubicació del moixav s'hi van traslladar 69 famílies, i cadascuna va rebre 27 dúnams.

## Fills il·lustres

* Benny Gantz, 20è cap de l'Estat Major d'Israel.
* Yisrael Katz, polític.

## Referències

* ↑ Elmusa i Khalidi, 1992.
* ↑ Elmusa i Khalidi, 1992, p. 131.
* ↑ Elʻazari, 2003, p. 282.
* ↑ «כפר אחים – מושב פורח שנבל תוך שנתיים» (en hebreu). nli.org.il. [Consulta: 11 desembre 2023].
* 1 2 «נחנך כפר אחים» (en hebreu). nli.org.il, 1953. [Consulta: 11 desembre 2023].

## Bibliografia

* Elʻazari, Yuval. לקסיקון מפה : ארץ ישראל : יישובים ואתרים, גיאוגרפיה וטבע (en hebreu). Tel-Aviv: Mapah, 2003, p. 584. ISBN 965-7184-34-7.
* Elmusa, Sharif S.; Khalidi, Muhammad Ali. All that Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948 (en anglès). Institute for Palestine Studies, 1992, p. 636. ISBN 978-0-88728-224-9.
# Hamamelis

Hamamelis és un gènere de plantes amb flors dins la família Hamamelidaceae, amb tres espècies a Amèrica del Nord (H. ovalis, H. virginiana i H. vernalis), més una espècie al Japó (H. japonica) i una altra a la Xina (H. mollis). Tanmateix fins al Plistocè mitjà també ocupaven el nord-oest de la regió mediterrània incloent els Països Catalans

## Creixement

Són arbusts caducifolis i rarament arbrets que fan de 3 a 8 m d'alt, rarament 12 m. Les fulles estan disposades de forma alternada i són ovals. El nom del gènere, Hamamelis, significa "junt amb el fruit", referint-se al fet que les flors es presenten junt amb els fruits madurs de l'any anterior.

## Cultiu i usos

Són plantes ornamentals populars amb flors de color de groc a taronja que comencen a desenvolupar-se a la tardor i ho continuen fent durant l'hivern. L'escorça i les fulles són astringents i els seus extractes es fan servir en locions per a després de l'afaitat i en locions conra els efectes de les picades d'insectes. Les llavors contenen oli i són comestibles.

## Referències

* ↑ Hamamelis ovalis S. W. Leonard (2006) Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., GRIN Taxonomy for Plants
* ↑ Pollen records and climatic cycles in the North Mediterranean region since 2.7 Ma JEAN-PIERRE SUC & SPERANTA-MARIA POPESCU Laboratoire Paléo Environnements et PaléobioSphère (UMR 5125 CNRS), Université Claude Bernard – Lyon 1, 27–43 boulevard du 11 Novembre, 69622Villeurbanne Cedex France.
* ↑ «Hiker's Notebook: Witch Hazel». Arxivat de l'original el 2012-04-24. [Consulta: 9 maig 2012].

## Bibliografia

* Huxley, A., ed. (1992). New RHS Dictionary of Gardening. Macmillan.
* Trees of Pennsylvania and the Northeast, ISBN 0-8117-2092-6, Charles Fergus, Stackpole Books, (2002), pp 156–9.

## Enllaços externs

* Flora of China: Hamamelis
* Flora of North America: Hamamelis
# Tyto

Tyto és un gènere d'ocells rapinyaires nocturns de la família dels titònids (Tytonidae) i de l'ordre dels estrigiformes. Forma per ell a soles la subfamília dels tinonins (Tytoninae). Tenen els discs facials units formant-ne un d'únic en forma de cor, a l'interior del qual també hi ha el bec.

## Espècies

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, 2022) aquest gènere està format per 17 espècies:
* òliba comuna (Tyto alba).
* òliba daurada (Tyto aurantia).
* òliba camallarga del Cap (Tyto capensis).
* òliba de la Hispaniola (Tyto glaucops).
* òliba de Minahassa (Tyto inexspectata).
* òliba camallarga oriental (Tyto longimembris).
* òliba cendrosa (Tyto multipunctata).
* òliba de Taliabu (Tyto nigrobrunnea).
* òliba australiana (Tyto novaehollandiae).
* òliba de Sulawesi (Tyto rosenbergii).
* òliba de Madagascar (Tyto soumagnei).
* òliba tenebrosa (Tyto tenebricosa).
* òliba de les Tanimbar (Tyto sororcula).
* òliba de Manus (Tyto manusi).
* Tyto furcata.
* Tyto javanica.
* Tyto deroepstorffi.
Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), consideren que el gènere conté 13 espècies, car presenten les següents divergències:
- T. furcata, T. javanica i T. deroepstorffi són considerades subespècies de l'òliba comuna
- T. sororcula i T. manusi són considerades subespècies de l'òliba australiana
- Una subespècie de l'òliba de les Tanimbar (T. sororcula almae) és considerada una espècie apart:
* òliba de Seram (Tyto almae)

### Espècies fòssils

* Tyto gigantea Ballmann, 1973
* Tyto robusta Ballmann, 1973
* Tyto balearica
* Tyto sanctialbani
* Tyto mourerchauvireae
* Tyto cavatica
* Tyto noeli
* Tyto riveroi
* Tyto ostologa
* Tyto pollens
* Tyto cf. novaehollandiae
* Tyto letocarti
* Tyto melitensis

## Referències

* 1 2 «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 17 gener 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 246-247. ISBN 978-84-16728-37-4.

## Bibliografia

* Ballmann, Peter (1969): Les Oiseaux miocènes de la Grive-Saint-Alban (Isère) [The Miocene birds of Grive-Saint-Alban (Isère)]. Geobios 2: 157-204. [French with English abstract] doi:10.1016/S0016-6995(69)80005-7 (HTML abstract)
* Bruce, M.D. (1999): Family Tytonidae (Barn-owls). In: del Hoyo, J.; Elliott, A. & Sargatal, J. (eds): Handbook of Birds of the World Vol. 5 (Barn-owls to Hummingbirds): 34-75, plates 1-3. Lynx Edicions, Barcelona. ISBN 84-87334-25-3
* Mlíkovský, Jirí (2002): Cenozoic Birds of the World, Part 1: Europe. Ninox Press, Prague. PDF fulltextArxivat 2011-05-20 a Wayback Machine.
* Olson, Storrs L. (1985): Section IX.C. Strigiformes. In: Farner, D.S.; King, J.R. & Parkes, Kenneth C. (editors): Avian Biology 8: 129-132. Academic Press, New York.
* Steadman, David William (2006): Extinction and Biogeography of Tropical Pacific Birds. University of Chicago Press. ISBN 0226771423.
# Josefa Vicenta Giambastiani de Peláez

Josefa Vicenta Giambastiani de Peláez (Río Cuarto, Córdoba, Argentina, 10 d'abril de 1891 - Neuquén, 3 d'abril de 1974) va ser una geòloga argentina, la primera que es va doctorar a l'Escola de Geologia de la Universitat Nacional de Córdoba (Argentina), el 1932.
Nascuda a Río Cuarto (Córdoba, Argentina) Josefa Vicenta Giambastiani va estudiar primer per a mestra a l'Escola Normal Mixta Justo José de Urquiza, de la mateixa ciutat de Río Cuarto i va obtenir el títol el 1908, sent la primera de la seva promoció. De 1910 a 1915 va treballar a l'Escola Normal on s'havia graduat. Després ho va fer en diverses institucions a les ciutats de Río Cuarto, San Francisco i Córdoba i el curs 1922-1923 va ser vicedirectora del Consell d'Educació de la província argentina de Córdoba.
El 15 de març de 1924 es va casar amb Víctor Peláez, que era professor de Dret romà a la Universitat Nacional de Córdoba. La parella va tenir cinc fills: Raul Víctor (1925), María Eugenia (1926), Enrique Alberto (1927), Víctor (1928) i María Luisa (1933); excepte el tercer —advocat— tots van seguir carreres científiques.
L'any 1930 va doctorar-se en Mineralogia i Geologia a la Universitat Nacional de Córdoba amb la tesi Sobre las calizas de las canteras de El Sauce. Estudio mineralógico y químico y comparaciones con otras calizas de la Sierra de Córdoba. Diaris i revistes argentins se'n van fer ressò perquè era la primera dona que es doctorava en aquella universitat, que havia estat fundada el 1613. Giambastiani tenia ja trenta-nou anys i quatre fills.
Giambastiani tenia molt d'interès per l'educació i la didàctica i entre 1934 i 1936 va publicar diversos llibres de text escolars. De la seva obra Nociones de mineralogía y geología argentina, de més de 502 pàgines i 365 il·lustracions, per a l'ensenyament secundari, se'n van fer quatre edicions; es tracta d'un «obra rigorosa d'una notable especialista».
L'any 1947, va guanyar unes oposicions per a professor titular de la Càtedra de Mineralogia i Petrografia de l'Escola de Bioquímica i Farmàcia de la Universitat de Córdoba, però el càrrec mai no es va fer efectiu.
Josefa Vicenta Giambastiani de Peláez va retirar-se de la docència l'any 1951. Va morir a Neuquén, amb vuitanta-tres anys, el 3 d'abril de 1974.

## Referències

* ↑ Olivenza, Gracia; Ponce de León, Diana; Galea, Francia; Manrique, María et al. «Redibujando la historia: mujeres y geología en Latinoamérica» (pdf) (en castellà). Enseñanza de las Ciencias de la Tierra, 30, 2, 2022, pàg. 106-114. ISSN: 2385-3484 [Consulta: 1r gener 2025].
* 1 2 3 4 5 6 7 Martino, Roberto D. «Josefa Vicenta Giambastiani de Peláez (1891-1974): primera doctora en Geología y Mineralogía de la Universidad Nacional de Córdoba» (pdf). Asociación Geológica Argentina - serie D Publicación Especial, 37, 2021, pàg. 71-75 [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ Alonso, Ricardo N. «Los manuales de geología para la enseñanza primaria y secundaria (siglos XIX-XX)». A: VI Congreso Argentino y I Congreso Latinoamericano de Historia de la Geología (pdf) (en castellà), octubre 2023, p. 99 [Consulta: 1r gener 2025].
# Estic

El pal o estic és el principal equip utilitzat en l'hoquei. És un pal format per un mànec i una part inferior corba, amb el que s'impulsa la bola o el disc. És habitualment de fusta, plàstic o fibra de carboni, encara que algunes vegades pot ser de grafit o kevlar per a donar-li més resistència. Antigament, els adults jugaven amb pals de 36 polzades. Posteriorment, van començar a aparèixer altres mides com ara 37,5 polzades

## Mides

En hoquei sobre herba, les mides i el pes del pal són codificats al Reglament de la Federació Internacional d'Hoquei: un metre de llargada, 15 centímetres de base i 5 centímetres de gruix. El pes no excedeix els tres o quatre quilos. L'estic ha de passar a través d'un cèrcol de 51 mm per ser apte per la competició.

## Història i materials

Al principi, l'únic material acceptat era la fusta. Els pals es fabricaven principalment a l'Índia i al Pakistan, països que a més a més eren líders mundials en l'esport. La fusta provenia d'un arbre anomenat mulberry i es corbava en grans premses de vapor per a fabricar la part inferior de la “J”, anomenada formalment “pipa”.
Durant els anys 80 es va començar a substituir la fusta pel material sintètic, normalment a partir d'una mescla de fibra de vidre, kevlar i carbó. A diferència dels pals de fusta tradicionals, aquests són més durs i lleugers. L'energia cinètica d'una pilota depèn del quadrat de la velocitat, això obliga a reforçar les mesures de seguretat, especialment a protegir millor als porters.???
Per altra banda, els pals sintètics no pateixen variacions de fabricació. Es poden trencar i estan exposats al desgast de la corba (com els de fusta), tot i que en dimensions menors.

## Geometries

S'han desenvolupat pals especials per a porters, sobretot per evitar que en una parada de revés amb el pal ras a terra, la pilota passi per sota de la corba de la “J”.
Una altra evolució ha estat el radi de curvatura de la “J”. Cap al 1940 el radi de curvatura era d'uns vint centímetres. A partir dels anys 80, el radi de curvatura el va anar reduint progressivament, sobretot a causa de la introducció dels terrenys de joc sintètics. Des de finals de 1990 s'utilitzen radis de curvatura que oscil·len al voltant dels cinc centímetres.

## Referències

* ↑ «Definició d'estic, significat d'estic en català» (en català). [Consulta: 8 agost 2019].
* 1 2 hockeyobsession. «Materiales palo hockey | HOCKEYOBSESSION» (en castellà). [Consulta: 8 agost 2019].
* ↑ «Reglamento del hockey» (en castellà) p. 18-19. RFEH, 01-01-2019. Arxivat de l'original el 2019-08-08. [Consulta: 8 agost 2019].
# Josep Alegre i Vilas

Josep Alegre i Vilas (Vallobar, 8 de novembre de 1940 - Reial Monestir de Santa Maria de Poblet, 26 de gener de 2024) va ser un eclesiàstic català que fou abat de Poblet de 1998 a 2015. Llicenciat en teologia per l'Institut de Teologia Fonamental de Sant Cugat del Vallès (vinculat a la Facultat de Teologia de Catalunya), fou autor de diverses obres d'espiritualitat.

## Biografia

Alegre estudià la carrera de mestre. S'ordenà sacerdot el 18 de març de 1970, havent cursat els estudis pertinents al seminari de Saragossa. Ingressà al monestir cistercenc de Santa Maria de Poblet l'any 1995. El 26 de gener de l'any següent hi vestí l'hàbit de novici, i hi professà el 25 de gener de 1997. El 20 d'abril de 1998 fou elegit abat per la comunitat de Poblet. Confirmat i instal·lat en el càrrec el mateix dia, rebé la benedicció abacial el 27 de juny següent de mans de l'arquebisbe de Tarragona Lluís Martínez Sistach.
Com a abat de Poblet, era el president nat dels monestirs de la Congregació Cistercenca de la Corona d'Aragó, que són, a banda de Poblet, els cenobis femenins de Santa Maria de Vallbona de les Monges, Santa Maria de Valldonzella i el masculí de Santa Maria de Solius.
El dia 3 de desembre de 2015, després de presentar la renúncia preceptiva per motius d'edat, fou succeït en el càrrec d'abat de Poblet per Octavi Vilà i Mayo.

## Referències

* 1 2 «Mor Josep Alegre, abat emèrit de Poblet, després d'una malaltia "curta i inesperada"». 324cat, 26-01-2024. [Consulta: 26 gener 2024].
* ↑ Guerrero Vall, Joan Antoni. «Mor el pare Josep Alegre, abat emèrit del Monestir de Poblet, als 84 anys». El Nacional, 26-01-2024. [Consulta: 26 gener 2024].
# Lutita

La lutita és una roca sedimentària d'origen clàstic amb grans de mides inferiors al setzè de mil·límetre. En són exemples el llim o l'argila.
Les lutites es formen principalment per erosió d'altres roques o per sedimentació turbidítica de guixos o fangs. Algunes contenen una certa proporció de carbonat de calci, i reben el nom de margues.
Alguns autors consideren aquest nom com a sinònim de pelita, i fan la distinció entre lutita per a roques no consolidades i pelita per a les consolidades.

## Referències

* ↑ Pettijohn F. J. (1975), Sedimentary Rocks, Harper & Row, ISBN 0-06-045191-2
* ↑ Potter, P.E., J.B. Maynard, and P.J. Depetris (2005) Muds and Mudstones. New York, New York, Springer. 279 pp. ISBN 978-3-540-22157-9
* ↑ Neuendorf, K.K.E., J.P. Mehl, Jr., and J.A. Jackson, J.A., eds. (2005) Glossary of Geology (5th ed.). Alexandria, Virginia, American Geological Institute. 779 pp. ISBN 0-922152-76-4
# Corb (giny)

El corb (llatí: corvus) era una arma de la marina de guerra romana destinada a l'abordatge.
Segons diu Polibi, el cònsol Gai Duïli va inventar el mecanisme per assaltar les naus cartagineses a la Batalla de Miles. Polibi diu que els romans, que no estaven acostumats al mar, van veure que la seva única possibilitat de victòria era portar una lluita marítima amb les característiques que tenia un enfrontament a terra.
Era un màstil de set metres col·locat en la proa del vaixell una mica inclinat cap endavant. Amb dues politges, i al mig d'una corda que passava per la primera, es podia aixecar o baixar un pont llevador que es movia cap endalt i cap avall per mitjà d'un petit trinquet. El trinquet estava subjecte, i per una segona politja passava una altra corda, en l'extrem de la qual hi havia lligat un contrapès que queia damunt del vaixell enemic, perforant la coberta i subjectant el vaixell. Quan l'arpó o el piló s'encadenava als vaixells enemics i els dos costats s'ajuntaven els soldats romans saltaven a l'abordatge. Els primers soldats que passaven col·locaven els seus escuts com a protecció als costats de la barana. La resta de soldats podien travessar el vaixell sota resguard. Amb aquest artilugi, Gai Duïli va obtenir una victòria aclaparadora contra les naus enemigues.
La paraula corvus també s'aplicava a diversos tipus de ganxos, com el corvus demolitor, esmentat per Vitruvi que servia per enderrocar murs, o l'instrument del què parlava Tàcit que s'aixecava per sobre de les parets d'un lloc fortificat, i de sobte queia. Tàcit diu que en una batalla es va endur a un dels assetjants, i després amb un gir de la màquina el va posar a terra dins les muralles.
Després de les guerres púniques i la batalla del cap Ècnomus l'any 256 aC, ja no es va tornar a utilitzar aquest invent, i va deixar de ser mencionat a les fonts clàssiques, degut principalment a la major perícia en altres tècniques de combat i també perquè el corb feia perdre estabilitat als vaixells quan hi havia una tempesta.

## Referències

* 1 2 Polibi, 1929, p. 30 i 31.
* ↑ Tàcit. Històries, IV, 30
* ↑ Smith, William (ed.). «Corvus». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 12 desembre 2022].
* ↑ Wallinga, Hermann T. The boarding-bridge of the Romans. Groningen: Wolters, 1956, p. 12.

## Bibliografia

* Polibi. Història. Volum I. Fundació Bernat Metge, 1929. ISBN 9788472259720.
Viccionari
# Manra

Manra, o illa Sidney, és una de les illes Fènix de la república de Kiribati.
L'illa té forma triangular amb una superfície total de 4,4 km². És un antic atol amb la llacuna interior sense cap canal de sortida al mar. Això fa que l'aigua s'evapori i resulti una llacuna molt salada per sota el nivell del mar, sense vida marina. Als esculls, en canvi, la fauna és molt diversa. A terra abunden porcs domèstics en estat salvatge, rates, sargantanes, crancs i insectes. És deshabitada.
S'hi troben antigues ruïnes polinèsiques. Va ser descoberta, el 1823, pel capità Emment del balener anglès Sydney Packet i la va anomenar Sydney Island. Reclamada pels interessos nord-americans sobre el guano, sembla que no va arribar a ser explotada. El 1975 va ser declarada reserva natural.
# St. Clair (Minnesota)

St. Clair és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 827 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, St. Clair tenia 827 habitants, 295 habitatges, i 220 famílies. La densitat de població era de 580,6 habitants per km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,3% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 31,4% entre 25 i 44, un 18,3% de 45 a 60 i un 9,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.854 $ i la renda mediana per família de 50.333 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.050 $ mentre que les dones 22.102 $. La renda per capita de la població era de 19.512 $. Entorn del 3,6% de les famílies i el 7,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- St. Clair». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- St. Clair». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Kimberly Cheatle

Kimberly A. Cheatle (nascuda 1970/1971) és una antiga policia estatunidenca que va exercir com a directora del Servei Secret dels Estats Units des del 2022 fins al 2024. Es va incorporar al Servei Secret dels Estats Units el 1995. Va deixar el Servei Secret el 2019 i va passar a treballar a PepsiCo com a directora sènior de seguretat global del 2019 al 2022. Va assumir el càrrec com a directora del Servei Secret dels Estats Units el setembre de 2022 per nomenament del president Joe Biden.
Va estar al capdavant del Servei Secret durant l'intent d'assassinat de Donald Trump, va centrar l'atenció mediàtica, va haver de comparèixer al Congrés, i es va enfrontar a crítiques generalitzades i peticions de dimissió. Va renunciar al càrrec el 23 de juliol de 2024.

## Referències

* ↑ , 18-07-2024.
* ↑ «Director Kimberly A. Cheatle». United States Secret Service. [Consulta: 20 setembre 2022].
* ↑ «Statement From U.S. Secret Service Director Kimberly Cheatle». United States Secret Service, 15-07-2024. Arxivat de l'original el 2024-07-20. [Consulta: 17 juliol 2024].
* ↑ «Secret Service Director Suggests Roof Used by Shooter Was Too Dangerous for Agents to Stand On» (en anglès americà). National Review, 16-07-2024. [Consulta: 17 juliol 2024].
# Estrimo

Estrimo (en grec antic: Στρυμώ) va ser, segons la mitologia grega, una nimfa, filla del déu-riu Escamandre.
Es va casar amb Laomedont, rei de Troia, i va tenir vuit fills, entre els quals destaquen Príam, Hesíone, Lampos i Titonos. De vegades la mare de Príam s'anomena Plàcia o Leucipe, en lloc d'Estrimo.

## Referències

* 1 2 Apol·lodor. Biblioteca, III, 12, 3
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 181. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 86. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Estrimo. (anglès)