OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caledonita

La caledonita és un mineral sulfat. Va ser descoberta el 1832 i nomenada a partir del terme Caledònia, un antic nom d'Escòcia, en al·lusió al lloc on va ser descoberta inicialment aquesta espècie.

## Característiques

Químicament és un sulfat-carbonat hidroxilat de coure i plom, format per oxidació. La seva duresa a l'escala de Mohs està entre 2,5 i 3, i la seva fractura és desigual. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la caledonita pertany a «07.BC: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: d'ansita, alunita, ammonioalunita, ammoniojarosita, argentojarosita, beaverita-(Cu), dorallcharita, huangita, hidroniojarosita, jarosita, natroalunita-2c, natroalunita, natrojarosita, osarizawaïta, plumbojarosita, schlossmacherita, walthierita, beaverita-(Zn), ye'elimita, atlasovita, nabokoita, clorothionita, euclorina, fedotovita, kamchatkita, piypita, klyuchevskita, alumoklyuchevskita, wherryita, mammothita, linarita, schmiederita, munakataita, chenita, krivovichevita i anhidrocaïnita.

## Formació i jaciments

És un mineral rar, trobat com mineral secundari en les zones d'oxidació dels jaciments de minerals de coure, on forma crostes sobre aquests minerals. Sol trobar-se, per tant, associat a minerals del coure i plom com: malaquita, cerussita, linarita, anglesita. És una espècie cobejada pels col·leccionistes per la bellesa i colorit dels seus cristalls, fins i tot en hàbit massiu. A més pot ser utilitzada com a mena del coure i plom per extreure'n aquests metalls. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Alforja (Alforja, Baix Camp) i a la pedrera Berta (El Papiol-Sant Cugat del Vallès).

## Referències

* ↑ «Caledonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 abril 2014].
* ↑ Abella i Creus, Joan «Plumboagardite, green anglesite and other minerals from the Alforja mine, Alforja, Tarragona, Catalunya». Mineral Up, 2, 2018 [Consulta: 21 novembre 2023].
# Devil·lina

La devil·lina o devil·lita és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al grup de la devil·lina. Rep el seu nom del químic francès St. Claire Deville (1818-1881).

## Localització i jaciments

* Devil·lina de la mina de les Ferreres, a Rocabruna (Camprodon)
La devil·lina s'ha descrit a Catalunya a la pedrera Berta (Sant Cugat del Vallès-El Papiol), a la mina Les Ferreres (Camprodon), a la mina Eureka (Castell-estaó) i a la pedrera Can Rovira, a Sant Fost de Campsentelles (Vallès Oriental, Barcelona).

## Referències

* ↑ «Diccionari de geologia». [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ «Mineral Location Search». [Consulta: 21 juny 2017].
* ↑ Josep Antoni Ignacio Herrera · Xavier Rodríguez Poblador · Emilio Téllez García · Joan Rosell Riba · Jordi Ibáñez Insa · Adolf Cortel Ortuño «Willemita i altres minerals de les pedreres de Sant Fost de Campsentelles, Vallès Oriental, Barcelona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya [Barcelona], 14, 1, 5-2021, pàg. 3-46 [Consulta: 26 novembre 2021].
# Gottfried Heinrich Bach

Gottfried Heinrich Bach (Leipzig, 26 de febrer de 1724 - Naumburg, 12 de febrer de 1763) era fill de Johann Sebastian Bach i el fill primogènit de la seva segona esposa Anna Magdalena Bach. Va néixer a Leipzig, on els seus pares s'havien traslladat l'any abans del seu naixement, patia retard mental.
Els biògrafs de J. S. Bach indiquen que malgrat tot tenia qualitats musicals i especialment interpretant el clavicèmbal. Va compondre obres confuses, inintel·ligibles, però ben elaborades. En paraules del seu germà Carl Philipp Emanuel, "va ser un geni, però que no es va desenvolupar". Probablement una petita peça per a teclat i l'ària So oft ich meine Tobackspfeife del Llibre d'Anna Magdalena li pertanyen.
A la mort del seu pare, el 1750, va quedar sota la custòdia de la seva mare fins que el gendre de Bach, Johann Christoph Altnickol, casat amb la seva germana Elisabeth Juliane, se'n va fer càrrec. Va rebre suport econòmic de la ciutat. La seva mare va morir el 1760. No se sap per què Gottfried Heinrich va ser enterrat a Naumburg el 1763. En aquest moment la seva germana Elisabeth Juliana Friderica Altnikol no hi vivia des de feia uns anys. S'havia traslladat de Leipzig a Naumburg quan es va casar amb Johann Christoph Altnikol el 1749, on el seu marit treballava com a organista. Després de la seva mort el 1759 va tornar a Leipzig amb les seves dues filles.

## Referències

* 1 2 Eberhard Spree: La vídua Sra. Capellmeisterin Bach. Estudi sobre la distribució de la finca de Johann Sebastian Bach. Verlag Klaus-Jürgen Kamprad, Altenburg 2019, p. 59.
* ↑ Documents de Bach. Volum I, pàg. 267.
* ↑ Eberhard Spree: La vídua Sra. Capellmeisterin Bach. Estudi sobre la distribució de la finca de Johann Sebastian Bach. Verlag Klaus-Jürgen Kamprad, Altenburg 2019, p. 58–61.
* ↑ Maria Hübner : Anna Magdalena Bach. Una vida en documents i imatges. Evangelische Verlagsanstalt, Leipzig 2005, p. 110.
* ↑ Eberhard Spree: Die Frau Capellmeisterin Anna Magdalena Bach. Una imatge dels temps. Verlag Klaus-Jürgen Kamprad, Altenburg 2021, p. 159.
# Goura

Goura és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae) que inclou espècies pròpies de Nova Guinea.

## Taxonomia

El gènere Goura va ser introduït pel naturalista anglès James Francis Stephens el 1819. L'espècie tipus és la goura coronada (Goura cristata). La paraula “Goura” prové del nom aborigen de Nova Guinea per als coloms amb corona.
La goura de Scheepmaker (G. scheepmakeri) i la goura de Sclater (G. sclaterii) es consideraven anteriorment com a coespecífic.
Un estudi filogenètic molecular publicat el 2018 va trobar que les quatre espècies d'aquest gènere formaven dues parelles: la goura coronada era germana de la goura de Sclater mentre que la goura de Scheepmaker era germana de la goura de Victòria.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 4 espècies:
* goura coronada (Goura cristata).
* goura de Scheepmaker (Goura scheepmakeri).
* goura de Sclater (Goura sclaterii).
* goura de Victòria (Goura victoria).
Filogènia de Goura :
* Colom becut
* Colom de Nicobar
* Dodo
* Solitari de l'illa de Rodrigues
* Goura de Scheepmaker
* Goura de Victòria
* Goura de Sclater
* Goura coronada
Cladograma mostrant els coloms coronats i els parents més propers a partir d'un estudi de Bruxaux et al. i col·legues publicat el 2018. :

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ Shaw, George. General zoology, or Systematic natural history. v.11:pt.1-2. Londres: Printed for G. Kearsley, 1819, p. 119.
* ↑ Cottrell, G. William. Check-list of birds of the world. v.3. Cambridge: Harvard University Press, 1937, p. 140.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 176. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 15 gener 2025].
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Pigeons – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 15 gener 2025].
* 1 2 Bruxaux, Jade; Gabrielli, Maëva; Ashari, Hidayat; Prŷs-Jones, Robert; Joseph, Leo «Recovering the evolutionary history of crowned pigeons (Columbidae: Goura): Implications for the biogeography and conservation of New Guinean lowland birds» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 120, 3-2018, pàg. 248–258. DOI: 10.1016/j.ympev.2017.11.022.
# Rupia de les Maldives

La rupia de les Maldives (en divehi ދިވެހި ރުފިޔާ dhivehi rufiyaa o, simplement, ރުފިޔާ rufiyaa) és la moneda de les Maldives. El codi ISO 4217 és MVR i s'acostuma a abreujar Rf o MRf, o amb l'abreviatura thaana .ރ. Es divideix en 100 laari (ލާރި).
Fou introduïda el 1947 en substitució de la rupia singalesa en termes paritaris (1 = 1). Les primeres monedes es van encunyar el 1960, i per a la unitat fraccionària es va adoptar el nom d'una antiga moneda de bronze del soldanat de les Maldives, el laari, que passava a ser la centèsima part de la rupia.
Emesa per l'Autoritat Monetària de les Maldives (en anglès Maldives Monetary Authority), en circulen monedes d'1, 2, 5, 10, 25 i 50 laari i d'1 i 2 rupies, i bitllets de 5, 10, 20, 50, 100 i 500 rupies. Les monedes inferiors als 50 laari circulen rarament.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 15,8 MVR (17 de juliol del 2022)
* 1 USD = 15,70 MVR (17 de juliol del 2022)

## Vegeu també

* Rupia

## Enllaços externs

* Autoritat Monetària de les Maldives Arxivat 2020-12-11 a Wayback Machine. (anglès)
# Averrhoa

Averrhoa és un gènere de plantes amb flor de la família Oxalidaceae.

## Característiques

Són arbres de les zones tropicals. El nom del gènere deriva d'Averrois, l'astrònom, metge i filòsof del segle xii. De vegades l'espècie Phyllanthus acida és citada com Averrhoa acida.

## Taxonomia

Llista d'espècies :
* Averrhoa bilimbi L. - Bilimbi o cogombre de les Índies
* Averrhoa carambola L. - Caramboler
* Averrhoa dolichocarpa Rugayah i Sunarti
* Averrhoa leucopetala Rugayah i Sunarti
* Averrhoa microphylla Tardieu
* Averrhoa minima Perr.
* Averrhoa sinica Hance

## Referències

* ↑ «Query Results for Genus Averrhoa». IPNI. [Consulta: febrer 2010].
# Trios per a piano, Op. 70 (Beethoven)

Els Trios per a piano, Op. 70 són dues obres per a piano, violí i violoncel de Ludwig van Beethoven. Tots dos trios van ser compostos l'any 1808, durant l'estada de Beethoven a la casa de la comtessa Marie von Erdödy. En agraïment, estan dedicats a ella. Es van publicar el 1809.
Aquestes peces són representatives del període estilístic "mitjà" de Beethoven (aproximadament entre 1803 i 1812), i que inclou moltes de les seves obres més famoses. Beethoven va escriure els dos trios per a piano mentre passava l'estiu de 1808 a Heiligenstadt, Viena, on, l'estiu anterior, havia completat la seva Simfonia núm. 5. Va escriure els dos trios immediatament després d'acabar la seva Simfonia pastoral. Aquest va ser un període d'incertesa en la vida de Beethoven, en particular perquè no tenia cap font d'ingressos fiable.
Encara que aquests dos trios són numerats com a "núm. 5" i "núm. 6", la numeració dels dotze trios per a piano de Beethoven no està estandarditzada, i en altres fonts documentals les dues obres Op 70. presenten numeracions diferents, si és que hi apareix un número.

## Trio per a piano en re major, Op. 70 núm. 1 "Fantasma"

El primer trio, en re major, conegut com el «Trio dels fantasmes» o «Trio Fantasma», és una de les seves obres de cambra més conegudes, al costat del «Trio Arxiduc». Aquest Trio en re major presenta temes que també apareixen en el segon moviment de la Simfonia núm. 2 de Beethoven.
Segons Lewis Lockwood, Carl Czerny, deixeble de Beethoven, va escriure el 1842 que el moviment lent li va recordar (Czerny) l'escena fantasmagòrica de l'obertura del Hamlet de Shakespeare, i aquest va ser l'origen del sobrenom. James Keller també atribueix el sobrenom a Czerny, afegint: "Es pot descartar errònia la afirmació de que aquest moviment del «Trio Fantasma» és una reelaboració de la música de Beethoven esbossada originalment com el cor de les bruixes per a la seva Macbeth.
* Allegro vivace e con brio, re major, 3/4
* Largo assai ed espressivo, re major, 2/4 [aquest moviment és el que dona el nom "Trio Fantasma"]
* Presto, re major, 4/4

## Trio per a piano en mi bemoll major, Op. 70 núm. 2

* Poco sostenuto – Allegro, ma non troppo, mi bemoll major, 4/4 - 6/8
* Allegretto, do major/menor, 2/4
* Allegretto ma non troppo, la bemoll major, 3/4
* Finale. Allegro, mi bemoll major, 2/4
El segon moviment es troba en forma de doble variació.

## Referències

* ↑ Johnston, Blair. «Piano Trio in D major ("Ghost"), Op. 70/1». AllMusic. [Consulta: 5 octubre 2024].
* ↑ Rothwell, Jessie. «Trio in D Major, Op. 70, No. 1, "Ghost"». LA Phil. Arxivat de l'original el 2018-01-31. [Consulta: 14 octubre 2014].
* ↑ Lockwood, Lewis. Beethoven: The Music and The Life, W. W. Norton & Company (2005), p306
* ↑ Keller, James. Chamber Music: A Listener's Guide Oxford University Press (2010) p. 56
* ↑ George R. Marek. "Beethoven: Biography of a Genius, 1969, p. 264, "té un moviment tan lent i misteriós que l'obra rep el sobrenom del "Trio Fantasma"."
# Quimiosmosi

La quimiosmosi és un dels dos modes de biosíntesi de trifosfat d'adenosina (ATP), que es produeix a nivell de membrana. Forma part de l'últim procés de la respiració cel·lular, la fosforilació oxidativa.
Els electrons, que gràcies a la glicòlisi i el cicle de Krebs han estat carregats als transportadors d'electrons NADH i FADH₂, són cedits a la cadena de transport d'electrons (constituïda per quatre complexos proteics situats a la membrana interna del mitocondri). El pas dels electrons comporta l'alliberament d'energia, que és emmagatzemada en enllaços de 36 molècules de difosfat d'adenosina (ADP), per mitjà de l'enllaç del grup fosfat i la síntesi de molècules de trifosfat d'adenosina (ATP).
La relació entre les reaccions de transport de la cadena d'electrons i la reacció de síntesi de l'ATP fou explicada pel bioquímic anglès Peter Mitchell (cosa que li valgué un premi Nobel de química el 1978): mentre que els electrons baixen per la cadena de transport, els ions H$^+$ presents a la matriu són transportats activament a l'espai intermembranal. Així es genera una diferència de concentració dels H$^+$ als dos vessants de la membrana interna mitocondrial. A causa d'aquest gradient de concentració, els ions H$^+$ tendeixen a tornar a entrar per difusió. Com que la membrana és impermeable, per a travessar-la els cal una proteïna de transport: l'ATP sintetasa, un complex enzimàtic que catalitza la síntesi de l'ATP a partir d'ADP i fosfat. D'aquesta manera, la reentrada dels ions forneix a la reacció de síntesi de l'ATP l'energia necessària.
Calen tres protons per a crear una molècula d'ATP. D'una molècula de NADH es produeixen tres molècules d'ATP, car al segon pas per la cadena de transport indueixen la translació de deu protons, és a dir 3+3+3+1, que creen tres molècules d'ATP més un protó de sobres. D'una molècula de FADH₂ es creen aproximadament una i mitja o dues molècules d'ATP (hi ha diverses teories al respecte).
Gràcies a la quimiosmosi, la cèl·lula uneix les reaccions exoergòniqes de la cadena de transport d'electrons a la síntesi endoergònica d'ATP.
# Fanny Burney

Fanny Burney (King's Lynn, 13 de juny de 1752 - Londres, 6 de gener de 1840), també coneguda com a Frances Burney i Madame d'Arblay (pel seu nom de casada), va ser una novel·lista i dramaturga anglesa, considerada una de les mares de la novel·la anglesa.
Filla del músic i historiador Charles Burney i i la seva dona Esther Burney, Frances va ser considerada la menys capaç de les seves filles; així, passa inadvertida mentre es formava amb la lectura i en l'observació de les vetllades que se celebraven a casa seva, a les quals assistien, a més dels més rellevants intèrprets europeus, literats i erudits com David Garrick, Samuel Johnson, Edmund Burke.

## Carrera com a escriptora

Va tenir una llarga carrera com a escriptora; va viatjar per Europa i va viure a França durant deu anys fins que finalment es va establir a Bath, Anglaterra.
Les seves obres destaquen per mostrar un ideal de comportament allunyat de la idea d'instrucció, igualtat i independència que proposen altres contemporànies com Mary Wollstonecraft. Les novel·les de Fanny Burney presenten les dificultats i l'interès de les joves protagonistes per fer-se un lloc a la societat per mitjà de la cerca d'un bon pretendent que faciliti aquest objectiu. En aquest context, les dificultats amb què es troben i la vida opressiva en què viuen les dones és presentada de forma satírica i mordaç.
Les seves novel·les van ser molt populars en vida seva; el 1778 publicà anònimament la novel·la epistolar Evelina o La història de l'entrada d'una jove al món. Després de la positiva sorpresa que la novel·la causà, amb la innovació d'una protagonista femenina, se sabé que ella n'era l'autora i, a partir d'aleshores entrà a formar part del cercle artístic, cultural i polític d'Hester Thrale a Streatham.
Cecília o Memòries d'una hereva es publicà el 1782, i Camila o Una imatge de la joventut, al 1796. Les seves novel·les van donar lloc a les novel·les de costums i influirien en l'obra de Jane Austen i de William Makepeace Thackeray.
La popularitat de les seves novel·les va passar posteriorment als seus Diaris, publicats pòstumament, que ofereixen una visió molt interessant de la vida quotidiana del segle xviii, tot i que aquesta visió també ha anat evolucionant amb el temps.
Va escriure un total de quatre novel·les, vuit obres de teatre, una biografia i vint-i-cinc volums de diaris i cartes.

## Vida personal

Es va casar als quaranta anys amb el general Alexandre D'Arblay el 1793 i va tenir un fill. Va viure fins als 80 anys, i va sobreviure'ls a tots dos.

## Referències

* 1 2 «Fanny Burney | enciclopedia.cat». [Consulta: 5 desembre 2024].
* 1 2 3 4 Antolin Herrero, Maria Sol. «Frances Burney, pionera de la novela inglesa» (en castellà). DF Diario Feminista, 07-11-2020. [Consulta: 5 desembre 2024].
* 1 2 3 4 «Frances Burney» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 5 desembre 2024].
* 1 2 3 «Before Jane Austen, there was Fanny Burney, one of Britain's first female novelists» (en anglès). Brighton and Hove Museums. [Consulta: 5 desembre 2024].
* ↑ Cavendish, Richard. «The Birth of Fanny Burney». History Today, 06-06-2002. [Consulta: 5 desembre 2024].
# Quartet de corda núm. 7 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 7 en mi bemoll major, K. 160 (159a), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita a començaments de 1773, a Milà (Itàlia), durant el tercer viatge de Mozart a Itàlia. Es tracta del primer d'una sèrie de sis quartets, coneguts com a Quartets milanesos, ja que van ser compostos a Milà, mentre Mozart estava treballant en la seva òpera Lucio Silla que s'havia d'estrenar al Teatro Regio Ducal.
Consta de tres moviments:
* Allegro
* Un poco adagio
* Presto

## Referències

Heartz, Daniel (1995). Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 7, K. 160(159a): Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Quartet de corda núm. 7: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Mizrahim

Els jueus mizrahim (en hebreu: יהודים מזרחיים) són els descendents de les comunitats jueves de l'Orient Mitjà, Nord d'Àfrica, Àsia central i el Caucas. El terme es fa servir a Israel en l'argot polític, els mitjans de comunicació i també en ciències socials per jueus dels països àrabs i/o musulmans; concentrats actualment a Israel, procedeixen dels països de majoria musulmana. Malgrat la seva heterogeneïtat d'orígens, en general els jueus mizrahim practiquen ritus idèntics o similars al sefardita tradicional.
L'èxode jueu des dels països àrabs es va produir en el segle xx, per l'expulsió o bé emigració massives dels jueus sefardites i mizrahim, des dels països islàmics en general. La migració es va iniciar al final del segle xix, però es va accelerar fins a fer-se pràcticament total després del conflicte araboisraelià de 1948.
S'estima que entre 800.000 i 1.000.000 de jueus es van veure forçats a abandonar casa seva als països àrabs entre 1948 i els primers anys setanta; 260.000 van arribar a Israel entre 1948 i 1951, i 600.000 només durant l'any 1972. Els jueus d'Egipte i de Líbia foren expulsats directament, mentre que els d'Iraq, Iemen, Síria, el Líban i els països del Magreb van haver de fugir a causa de la inseguretat física i política a la que es veien sotmesos, en ser vistos com a representants d'un país enemic. Molts van ser obligats a deixar les seves propietats sense dret a indemnització. El 2002, aquests jueus i els seus descendents constituïen cap al 40% de la població total d'Israel.

## Vegeu també

* L'entrada general sobre els jueus
* Jueus catalans
* Jueus sefardites - els jueus de la península Ibèrica
* Asquenazites - els jueus d'Alemanya i Europa de l'Est
* Caraïtes - jueus d'un ritus especial caraïta, originalment de Crimea
* Krymtxak - jueus de ritus especial, també originalment de Crimea
* Jueus d'armènia
* entre d'altres a la categoria "Grups de jueus".
* Música mizrahí
* Misraim - personatge bíblic

## Referències

* ↑ Schwartz, Adi. "All I wanted was justice" Arxivat 2008-01-10 a Wayback Machine. Haaretz, 10 gener 2008.
* 1 2 Malka Hillel Shulewitz, The Forgotten Millions: The Modern Jewish Exodus from Arab Lands, Continuum 2001, pp. 139 and 155.
* 1 2 Ada Aharoni "The Forced Migration of Jews from Arab Countries Arxivat 2012-02-13 a Wayback Machine., Historical Society of Jews from Egypt website. Accessed febrer 1, 2009.
# Hübnerita

La hübnerita o huebnerita és un mineral de la classe dels òxids. El seu nom va ser donat l'any 1865 per Eugene N. Riotte, en honor de l'enginyer de mines alemany Adolph Hübner. Pertany al grup de la wolframita.

## Característiques

La hübnerita és un mineral de tungstè i manganès, amb fórmula química és MnWO₄, de la classe dels òxids. Cristal·litza en el sistema monoclínic, i es presenta en forma de cristalls, agregats paral·lels i semiesfèrics. Els cristalls tenen forma de prisma o de tauletes primes. De coloració marró vermellosa o marró negrosa, pot tenir brillantor adamantina, resinosa o metàl·lica. Forma una sèrie de solució sòlida amb la ferberita, però mentre aquest últim és el terme extrem ric en ferro, la hübnerita és el terme extrem ric en manganès. S'utilitza el nom de wolframita per denominar els minerals indistingibles de la sèrie i aquells que són intermedis entre els dos membres finals. La hübnerita és més abundant que la ferberita, però menys que la wolframita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hübnerita pertany a «04.DB - Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations de mida mitjana; cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: argutita, cassiterita, plattnerita, pirolusita, rútil, tripuhyita, tugarinovita, varlamoffita, byströmita, tapiolita-(Fe), tapiolita-(Mn), ordoñezita, akhtenskita, nsutita, paramontroseïta, ramsdel·lita, scrutinyita, ishikawaïta, ixiolita, samarskita-(Y), srilankita, itriorocolumbita-(Y), calciosamarskita, samarskita-(Yb), ferberita, sanmartinita, krasnoselskita, heftetjernita, huanzalaïta, columbita-(Fe), tantalita-(Fe), columbita-(Mn), tantalita-(Mn), columbita-(Mg), qitianlingita, magnocolumbita, tantalita-(Mg), ferrowodginita, litiotantita, litiowodginita, titanowodginita, wodginita, ferrotitanowodginita, wolframowodginita, tivanita, carmichaelita, alumotantita i biehlita.

## Formació i jaciments

Es troba en filons hidrotermals d'altes temperatures, en pegmatites de granit i en dipòsits al·luvials i eluvions. Se'n troba associada a altres minerals, com turmalina, topazi, rodocrosita, molibdenita, fluorita, cassiterita i arsenopirita. Els jaciments d'aquest mineral són rars; cal assenyalar els d'Alemanya, a la vall de Rankach, Wolfach, i els dels Estats Units, a Arizona i Califòrnia. A Bolívia hi ha un jaciment a Llallagua, Departament de Potosí. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Serrana (El Molar, Priorat).

## Referències

* ↑ «Hübnerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «Wolframite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «Ferberite-Hübnerite Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ Abella, Joan. Minerals i Mines de la Conca de Bellmunt Del Priorat, 2008. ISBN 978-84-612-1312-2 [Consulta: 23 gener 2024].
# Jeon Hae-sup

Jeon Hae-sup (15 de febrer de 1952) és un lluitador sud-coreà, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jeon Hae-Seop». [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 7 març 2025].