OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bulbul coronat de Finsch

El bulbul coronat de Finsch (Iole finschii; syn: Alophoixus finschii ) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Habita zones boscoses de Tailàndia peninsular, Malàsia, bé com a les illes de Sumatra i Borneo. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.
L'epítet específic finschii fa referència al administrador colonial alemany i ornitòleg Otto Finsch (1839-1917).
Rep en diverses llengües el nom de "bulbul de Finsch" (Anglès: Finsch's Bulbul. Francès: Bulbul de Finsch).

## Referències

* 1 2 «Bulbul coronat de Finsch». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 616. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Finsch's Bulbul. Iole finschii» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2022. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Bulbul coronat de Palawan

El bulbul coronat de Palawan (Alophoixus frater) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). És endèmic de les Filipines. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà, les plantacions i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul coronat de Palawan». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 616. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Palawan Bulbul. Alophoixus frater» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Bulbul d'ulleres grogues

El bulbul d'ulleres grogues (Poliolophus urostictus) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae) ) i única espècie del gènere Poliolophus . És endèmic de les Filipines. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul d'ulleres grogues». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 619. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Yellow-wattled Bulbul. Poliolophus urostictus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Bulbul de Java

El bulbul de Java (Ixos virescens) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). És endèmic de l'illa de Java, a Indonèsia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul de Java». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 617. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Javan Bulbul. Ixos virescens» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Heliofunda

L'heliofunda és la zona entre el front de xoc de terminació i l'heliopausa, al límit exterior del sistema solar. Es troba a la vora de l'heliosfera, una "bombolla" creada pel vent solar.
La distància entre l'heliofunda i el Sol és d'entre vuitanta i cent ua. La missió actual de les sondes espacials Voyager 1 i 2 inclou un estudi de l'heliofunda.
El maig del 2005, la NASA va anunciar que el Voyager 1 havia travessat el front de xoc de terminació i penetrat l'heliosfera a finals del 2004, a una distància de 94 ua.

## Referències

* ↑ TERMCAT. «Resolució 6456 del servei de consultes terminològiques». «Segons les fonts i els especialistes consultats, la forma heliofunda és adequada en català per a referir-se a la zona límit d'influència solar marcada per l'heliopausa.»

## Vegeu també

* Xoc en arc
* Heliopausa
* Lluentor de Fermi
* Matèria interestel·lar
* Front de xoc de terminació

## Enllaços externs

* CNN: NASA: El Voyager passa el xoc de terminació - 25-05-2005
# Bulbul de collar blanc

El bulbul de collar blanc (Spizixos semitorques) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a la Xina, Taiwan i Viernam. Els seus hàbitats principals són els boscos temperats, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà, els matollars temperats, els matollars humits tropicals i subtropicals les àrees urbanes i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul de collar blanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 620. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Collared Finchbill. Spizixos semitorques» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Bulbul de les ràfies

El bulbul de les ràfies (Thescelocichla leucopleura) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae) i únic membre del gènere Thescelocichla. Es troba a l'Àfrica occidental i central. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els boscos de pantà, la sabana seca, així com les terres llaurades, les plantacions i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul de les ràfies». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 612. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Swamp Palm Bulbul. Thescelocichla leucopleura» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Bulbul escatós

El bulbul escatós (Ixodia squamata; syn: Pycnonotus squamatus) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a Brunei, Indonèsia, Malàisia, Myanmar i Tailàndia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i les àrees forestals fortament degradades. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Bulbul escatós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 620. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Scaly-breasted Bulbul. Ixidia squamata (formerly as: Pycnonotus squamatus)» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Bulbul gorja-rogenc

El bulbul gorja-rogenc (Hypsipetes rufigularis) és una espècie d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). És endèmic de l'illa de Mindanao, a les Filipines. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Referències

* ↑ «Bulbul gorja-rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 novembre 2023 (català)
* ↑ «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 618. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Zamboanga Bulbul. Hypsipetes rufigularis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Font de Can Rossell

La font de Can Rossell és una font situada al nucli de Can Rossell, al municipi de Subirats (Alt Penedès).
És una font d'obra decorada amb rajoles blanques i blaves formant un escacat a la part inferior, amb una coronació de tipus piramidal escalada. La part superior de la font està decorada amb rajola blanca, on hi ha l'aixeta. Al centre de la font hi ha el dipòsit que recull l'aigua, fet de maons. A banda i banda de la font l'aparell d'obra sobresurt formant dos bancs laterals, curts. També s'observa la presència de dues plaques commemoratives, una sobre la captació d'aigües a Subirats i una altra sobre la inauguració de la font, el 1985.
L'estètica d'aquesta font és la mateixa que en d'altres barris de Subirats, fet que reforça la identitat municipal.

## Bibliografia

* Córdoba i Martínez, Manel. Les fonts del Penedès i els seus voltants (2a part). El Cargol Publicacions, S.L., 1997.

## Referències

* 1 2 «Font de Can Rossell». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Martín Garzez

Martín Garzez fou el 53è Gran Mestre de l'Orde de Sant Joan entre 1595 i 1601, va succeir al mestre Hugues Loubenx de Verdalle. Era originari de la Llengua d'Aragó. A Malta encara es conserva la seva armadura.

## Referències

* ↑ B. Galimard Flavigny (2006) p. 317-319

## Bibliografia

* Bertrand Galimard Flavigny (2006) Histoire de l'ordre de Malte, Perrin, Paris

## Enllaços externs

* Monedes del gran mestre Martin Garzez Arxivat 2014-11-05 a Wayback Machine.
# Bulbul gorjagroc meridional

El bulbul gorjagroc meridional (Atimastillas flavicollis flavigula; syn: Atimastillas flavigula) és un tàxon d'ocell de la família dels picnonòtids (Pycnonotidae). Es troba a l'Àfrica central. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, la sabana seca, els matollars secs i els humids tropicals i subtropicals, les zones humides, així com les terres llaurades, les plantacions i els jardins rurals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, juliol 2023) aquest tàxon seria una subespècie del bulbul gorjagroc. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), consideren que tindria la categoria d'espècie.

## Referències

* ↑ «Bulbul gorjagroc meridional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* 1 2 «Bulbuls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 612. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Pale-throated Greenbul. Atimastillas flavigula» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Font del Pago

La font del Pago és una font situada al nucli urbà del Pago, al municipi de Subirats (Alt Penedès).
És una font d'obra amb un cos semi-poligonal inferior coronat per una bassa d'obra de maó, semi-cilíndrica; i un cos superior pla, on hi ha l'aixeta. El sòcol dels dos cossos està decorat amb rajoles blanques i blaves formant un escacat. La font està coronada formant un escalat piramidal. Ambdós cossos estan adossats a una paret d'obra arrebossada amb guix de color beige; a banda i banda de la font hi ha dos bancs d'obra allargassats. Tot el conjunt està coronat per una cornisa de maó pla, que sobresurt a la part central, on coincideix amb la ubicació de la font, fet una coronació ondulant.
L'estètica d'aquesta font és la mateixa que en d'altres barris de Subirats, fet que reforça la identitat municipal.

## Bibliografia

* Córdoba i Martínez, Manel. Les fonts del Penedès i els seus voltants (2a part). El Cargol Publicacions, S.L., 1997.

## Referències

* 1 2 «Font del Pago». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Derebey

Derebey fou un títol popular a l'Imperi Otomà, donat pel poble a alguns caps turcs que a partir del segle xviii es van fer virtualment independents a l'Àsia Menor. Els historiadors oficials els anomenen mulaghallibe (‘usurpadors') o de vegades khanedan (‘grans famílies').
Aquestos senyors tenien bases de poder en territoris de l'Àsia Menor on gaudien d'un fort suport local. Deixaven les seves forces al sultà però internament eren independents. Com que el seu càrrec era hereditari la seva política era a més llarg termini que els paixes i, per tant, millor per la població (a la que els paixes treien tot el possible en el menor temps possible). Degut al suport popular i a l'ajuda que donaven al govern, la Porta els va tolerar i només actuava en cas de revolta oberta. Amb la guerra amb Rússia de 1768 a 1774 el sistema de derebeys es va estendre força i van dominar pràcticament tota l'Anatòlia. El 1801 no hi havia cap part de l'eyalat d'Anadolu ni del de Karaman sota el control del govern. Sota Selim III va arribar al cim del poder destacant el Kara Othman-oghlu (Karaosmanoğlu) i els Çapanoğlu al costat de les reformes del sultà, mentre els Djaniki s'oposaven a aquestes reformes. El suport dels derebeys va portar al poder al gran visir Mustafà Pasha, que va confirmar els drets i autonomia dels derebeys en una gran convenció a Istanbul (1808).
Tanmateix, després de la guerra amb Rússia (1812) el sultà Mahmud II va decidir posar fi a la situació i ho va aconseguir amb mesures polítiques, policials i militars. El sistema va ser substituït a molts llocs per paixes designats pel govern. El 1866 foren sotmesos els darrers derebeys als districtes de Çukurova i Kozan (bàsicament els Menemendjioğlu, els Kökülüoğlu i els Kozanoğlu.
El terme derebey va perdre significat polític però va restar per designar els gran senyors hereditaris que encara exercien drets quasi feudals sobre els camperols.

## Principals dinasties de derebeys

* Karaosmanoğlu, a Aydin, Manisa i Pèrgam, governant els sanjaqs de Saruhan i Aydın
* Çapanoğlu o Djabbar-oghlu, a Bozok, governant els sanjaqs de Bozok (Yozgad), Kayseri, Amasya, Ankara, Niğde i, fins i tot en algun moment, Tars
* Djaniki, de Djanik (família d'Ali Pasha), a la regió de Trebisonda
* Katipzadeoğlu, a Izmir
* Cihanoğlu, a Koçarlı
* Arpazlı, a Nazilli
* Kozanoğlu, a Kozan
* Menemencioğlu, a Karaisalı
* Ilyasoğlu, a Kush Adasi (prop d'Efes), que governaven el sanjaq de Menteshe amb seu a Bodrum
* Kuçuk Alioğlu, a Payas i temporalment a Adana
* Yilanlioğlu, a Isparta i Egridir i a la regió d'Antalya
* Osman Pazvantoğlu, a Vidin
* Alemdar Mustafa Pasha, a Rusçuk

## Referències

* ↑ Türkiye Diyanet Vakfı İslâm ansiklopedisi (en turc). vol.8. Türkiye Diyanet Vakfı, 1993, p. 219-222. ISBN 9753894023.

## Bibliografia

* Georges Perrot, Souvenirs d'un voyage en Asie Mineure. París 1864.
# Tilacòmids

Els tilacòmids (Thylacomyidae) són una família de marsupials de l'ordre dels peramelemorfs. El seu únic representant vivent és el bilbi gros, que viu sobretot al nord-oest d'Austràlia, però el seu registre fòssil es remunta fins al Miocè mitjà, fa aproximadament 16 milions d'anys. Les espècies recents, com a mínim, són animals nocturns que es nodreixen principalment d'invertebrats, que complementen amb una mica de plantes. Són molt semblants als bàndicuts (Peramelidae) i, de fet, anteriorment es classificaven en la mateixa família.

## Referències

* 1 2 Entrada «Thylacomyidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 8 octubre 2024].
* ↑ Vaughan, Ryan i Czaplewski, 2015, p. 94.

## Bibliografia

* Vaughan, T. A.; Ryan, J. M.; Czaplewski, N. J. Mammalogy (en anglès). 6a edició. Jones & Bartlett Learning, 2015. ISBN 9781284032185.
# Djelfa

Djelfa (àrab: الجلفة, al-Jalfa) és una ciutat d'Algèria, capital de la província homònima. En 1998 tenia 154.265 habitants. Es troba a una altitud de 1.240 metres, amb clima sec i àrid a l'estiu i fred a l'hivern.
El mercat de Djelfa és un dels més importants mercats de ramat oví d'Algèria.

## Enllaços externs

* Web oficial de la wilaya de Djelfa Arxivat 2007-05-14 a Wayback Machine.
# Font del Rebato

La font del Rebato, també anomenada font del Maset d'en Ros, o font de Can Vermell, és una font natural situada al barri del Rebato, al municipi de Subirats (Alt Penedès).
Està situada en un lloc acollidor i ben comunicat, amb una gran esplanada al seu costat, plena de plàtans de grans dimensions que converteixen aquest lloc en una zona fresca i tranquil·la, on s'hi ha posat taules i bancs per convertir l'indret en lloc d'esbarjo. La font pròpiament dita queda en un racó de l'esplanada; és una font d'obra feta amb blocs de pedra irregulars, amb el dipòsit o bassa quadrada per recollir l'aigua, sobre el qual hi ha una paret feta igualment de pedra, on hi ha l'aixeta; pocs metres a la dreta d'aquesta font hi ha una altra, que no és més que un broc metàl·lic que surt de la paret, des del qual raja l'aigua no potable, que continua per un canal que voreja tota la zona fins a una bassa, sota l'ombra que fan els arbres dels voltants.

## Bibliografia

* Córdoba i Martínez, Manel. Les fonts del Penedès i els seus voltants (2a part). El Cargol Publicacions, S.L., 1997.
* Huerta Nartín, Carme. Les fonts de Subirats. Ed. Ajuntament de Subirats, 1985, p. 42-43.
* Llorac i Santís, Salvador. Subirats. Visió general d'un municipi de l'Alt Penedès. Ed. Ajuntament de Subirats, 1988, p. 177.

## Referències

* ↑ Querol i Rovira, Carles. Subirats. Conèixer el seu atractiu, viure'l i gaudir-lo. Ajuntament de Subirats i Edicions i Propostes Culturals Andana, SL, 2008, p. 57. ISBN 978-84-96995-03-1.
* ↑ «Font del Rebato». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Aliança del Nord

L'Aliança del Nord, el nom oficial de la qual era Front Unit Islàmic i Nacional per a la Salvació de l'Afganistan (Jabha-yi Muttahid-i Islami-yi Milli bara-yi Nijat-i Afghanistan) o Front Unit, va ser un agrupament polític i militar afganès de diverses faccions guerreres que el 1996 van unir-se, en despit de llurs diferències inicials, per a lluitar junts contra el règim dels talibans.
El Front Unit reunia així diversos grups de mujahidins que havien combatut l'exèrcit soviètic durant la guerra de 1979 a 1989, i que alhora s'havien barallat entre ells durant anys per obtenir poder a l'Afganistan. La majoria dels seus components pertanyien a les minories marginades, com els tadjics, els uzbecs i els hazares, així com certs paixtus i s'hi trobaven reunides diverses sensibilitats ideològiques, ja que hi havia membres de l'anterior règim comunista, xiïtes i fins altres grups integristes que tenien diferències amb els talibans a causa del seu origen ètnic.
Durant diversos anys, a causa de la manca de mitjans militars però també de les baralles internes, van quedar arraconats a la zona del nord-est de l'Afganistan. Però quan en resposta a l'assassinat del comandant de l'Aliança Ahmad Shah Massoud i els atemptats de l'11 de setembre de 2001 per agents d'Al-Qaeda, els Estats Units van decidir sostenir-los militarment i ràpidament l'Aliança del Nord va aconseguir prendre el control total del país, i es va dissoldre a mesura que els membres i els partits donaven suport a la nova administració provisional afganesa, amb alguns membres que després van passar a formar part de l'administració de Hamid Karzai. Els talibans van anunciar el 7 de desembre de 2001 que abandonaven el país.

## Faccions principals

El Front Unit es componia de cinc faccions principals:
* Moviment Islàmic de l'Afganistan (Harakat-i-Islami-yi Afganistan). Xiïta, dirigit per l'aiatol·là Muhammad Asif Muhsini.
* Partit Islàmic de l'Afganistan (Jamiat-I Islami-yi Afganistan). Constituït principalment per tadjics, dirigit per Burhanuddin Rabbani. En els anys de guerra, però, Rabbani tenia molt poca influència en comparació amb dos altres membres del partit, Ahmad Shah Massud i Mohammed Fahim.
* Unió Islàmica per a l'Alliberació de l'Afganistan (Ittihad-I Islami Bara-yi Azadi). Paixtu, dirigit per Abdul Rasul Sayyaf.
* Partit d'Unió Islàmica de l'Afganistan (Hizb-I Wahdat-I Islami-yi Afganistan). Constituït per hazares xiïtes, primer dirigit per Abdul Ali Mazari i més tard per Mohammed Mohaqiq i Karim Khalili, que rebé el suport l'Iran.
* Moviment Islàmic Nacional de l'Afganistan (Junbish-I Milli-yi Afganistan). Constituït per uzbeks i anteriors comunistes, dirigits per Abdul Rashid Dostum, que rebé el suport la Turquia.

## Referències

* ↑ «1999 – 2021 The U.S. War in Afghanistan» (en anglès). Council on Foreign Relations. [Consulta: 16 abril 2023].
* ↑ Reconstructing the Afghan National Defense and Security Forces (en anglès). United States. Office of the Special Inspector General for Afghanistan Reconstruction, 2017, p. 12.
# Hiperplàsia nodular focal

La hiperplàsia nodular focal (HNF) és un tumor benigne del fetge, que és el segon tumor hepàtic més freqüent després de l'hemangioma hepàtic. Sol ser asimptomàtic, rarament creix o sagna, i no té potencial maligne. Aquest tumor se solia extirpar sovint perquè era difícil de distingir de l'adenoma hepàtic, però amb la imatge multifàsica moderna se sol diagnosticar amb criteris d'imatge estrictes i no es reseca.

## Referències

* ↑ Naganuma, Hiroko; Ishida, Hideaki; Ogawa, Masahiro; Watanabe, Yukinobu; Watanabe, Daisuke; Ohyama, Yoko; Watanabe, Takako «Focal nodular hyperplasia: our experience of 53 Japanese cases». Journal of Medical Ultrasonics (2001), vol. 44, 1, 1-2017, pàg. 79–88. DOI: 10.1007/s10396-016-0734-9. ISSN: 1613-2254. PMID: 27550510.
* ↑ Hamad, Sammy; Willyard, Charles E. & Mukherjee, Sandeep (2023), Focal Nodular Hyperplasia, Treasure Island (FL): StatPearls Publishing, <http://www.ncbi.nlm.nih.gov/books/NBK532244/>. Consulta: 3 novembre 2023