OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palau Nacional (Mèxic)

El Palau Nacional, situat al centre de la ciutat de Mèxic, és un palau construït el segle xvi, i que funcionà com a residència i oficina del virrei de la Nova Espanya, i posterior a la independència de Mèxic, com la seu oficial dels poders executiu i legislatiu de la república durant el segle xix.
Construït sobre les ruïnes del palau de l'emperador asteca Moctezuma II, va servir com a residència d'Hernán Cortés i posteriorment dels virreis de la Nova Espanya. Durant el primer i segon Imperi Mexicà, fou conegut com a Palau Imperial. Tot i que ja no és la residència ni l'oficina del president de Mèxic, la qual s'ha traslladat a Los Pinos, el Palau Nacional encara és la seu del Ministeri d'Hisenda. La seu del poder legislatiu, el Congrés de la Unió, en l'actualitat és el Palau de San Lázaro. El Palau Nacional també alberga diverses galeries, jardins, sales i murals de Diego Rivera. A principis del segle xx, el president Porfirio Díaz va traslladar al Palau Nacional la campana de l'església del poble de Dolores Hidalgo, Guanajuato que va tocar el mossèn Miguel Hidalgo y Costilla la nit del 15 de setembre de 1810 per declarar la independència de Mèxic. Des d'aleshores, cada any, la nit del 15 de setembre, el president en funcions a Mèxic toca la campana, instal·lada a la façana del Palau Nacional, en remembrança de la declaració d'independència.
# Francesco Maria Carafa

Francesco Maria Carafa della Stadera Castriota y Gonzaga (1580, Nàpols –, castell de Pinto, 12 d’agost de 1642), cinquè duc de Nochera, va ser militar i virrei de Navarra i Aragó, al servei de la Corona Hispànica.

## Carrera política i militar

Fill d’una noble família italiana, comença a adquirir fama militar en l’expedició de Querquenes (1615), en la qual gairebé perd la vida. Encara en els anys de joventut, participa en el setge de Breda (1625). És nomenat mestre de camp de la regió de Piamont i Monferrat (1630) i, posteriorment, també de Milà.
En el marc de la Guerra dels Trenta Anys, combat a la batalla de Nördlinghen (1634), que es va saldar amb una victòria clara de l’Exèrcit Imperial. Ja en plenes hostilitats entre el regne de França i la Corona Hispànica, és nomenat virrei de Navarra (finals del 1636). Des d’aquesta responsabilitat, lidera una falsa incursió a la Guayana Francesa, feta amb l’objectiu de facilitar la presa de Leucata (juny del 1637). El mateix any, Carafa té un paper decisiu en la sufocació de la revolta portuguesa, iniciada a la ciutat d’Evora.

## Guerra dels Segadors

En esclatar la Guerra dels Segadors, Carafa exerceix de virrei d’Aragó, càrrec al qual havia estat nomenat el setembre de 1639. Manel Güell apunta l’animadversió que sentia per ell el comte-duc d’Olivares, tant per les simpaties que despertava entre els catalans, com per manifestar-se partidari d’una solució pacífica al conflicte. Just després de la derrota hispànica a la batalla de Montjuïc, rep ordres perquè ataqui Lleida.
L’abril de 1641 envia cartes al diputat Quintana demanant que les institucions catalanes explorin la signatura d’un Tractat de Pau. En paral·lel, emplaça Olivares a no fer ús de la força per sotmetre els catalans, proposta que aquest rebutja categòricament. El privat del rei l’acusà de col·laboracionista amb el regne de França, ordenà arrestar-lo a finals de setembre i el feu empresonar al castell de Pinto (Madrid), on va morir el 12 d’agost de 1642.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Francisco María Carrafa Castriato y Gonzaga» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 27 gener 2024].
* 1 2 Sivillà, Magí. Historia general del Principado de Cataluña, condados de Rossellón y Cerdaá. Barcelona: Centre d'Història Contemporània de Catalunya, 2019, p. 459-461. ISBN 978-84-393-9980-3..
# Parc de Can Rigal

El parc de Can Rigal es troba a l'Àrea Metropolitana de Barcelona, entre els municipis de Barcelona i L'Hospitalet de Llobregat, i el seu nom fa referència a Can Rigalt, una antiga explotació agrícola dedicada a la vinya, en els terrenys de la qual se situa la major part del parc actual. Va ser concebut amb criteris d'autosuficiència i sostenibilitat, una de les premisses bàsiques en la creació d'àrees verdes a la ciutat comtal en l'actualitat, com els parcs de la Primavera, de Torrent Maduixer i el de Rieres d'Horta.

## Història i descripció

El 2012 es va inaugurar la part barcelonina, de 2 ha, i queda pendent la urbanització de la zona de l'Hospitalet, de 6 ha.
És un parc de disseny modern, on destaquen uns grans panells solars que, alhora que produeixen energia, serveixen d'elements estètics del conjunt, ja que tenen una aparença gairebé escultòrica. El parc té dues àrees diferenciades: una zona de bosc mediterrani amb pins i alzines, en concordança amb la propera serra de Collserola; i un prat amb diverses plantacions de formes geomètriques poblades d'arbres caducifolis, on se situen també les zones de jocs infantils. Per la seva banda, un camí central presenta diverses àrees de descans i parterres geomètrics plantats amb espècies arbustives i herbàcies, i les pèrgoles amb plaques fotovoltaiques aporten ombra al passeig. El conjunt inclou un bar, una àrea per a gossos i un circuit d'aparells de gimnàstica.
Per al disseny s'han tingut en compte criteris de sostenibilitat, especialment referent a l'enllumenat amb energia solar, l'ús de materials reciclats, la selecció d'espècies i l'ús racionalitzat de l'aigua, que inclou un sistema de recollida i reciclatge d'aigües pluvials.

## Referències

* ↑ «Parc de Can Rigal». Parcs. Àrea Metropolitana de Barcelona. [Consulta: 17 maig 2018].
* 1 2 «Parc de Can Rigal». Parcs i Jardins. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 17 maig 2018].
* 1 2 Castanyer, Gemma «La gestió sostenible de l'aigua al Parc de Can Rigal». Ara, 04-06-2013.

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona
# Giovanni Arduino

Giovanni Arduino (Caprino Veronese, 16 d'octubre de 1714 - Venècia, 21 de març de 1795) era un geòleg italià conegut com el pare de la geologia italiana. Arduino va desenvolupar possiblement la primera classificació de temps geològic, basat en l'estudi de la geologia del nord de la península itàlica. El 1735, va dividir la història de la terra en quatre períodes: Primari, secundari, terciari i volcànic, o quaternari. La seva idea era que cadascun d'aquests períodes estava delimitat per fenòmens naturals com catàstrofes, inundacions, inundacions, glaciacions, etc.
El 2 de juny de 1784 esdevé soci de l'Accademia delle scienze di Torino.
Giovanni era germà del botànic Pietro Arduino.

## Homenatges

El 1912 el geòleg Edward Billows li va dedicà un mineral que creia recentment descobert, anomenant-lo "arduinita", però més tard es va descobrir que era la ja coneguda mordenita.
El 1976 el Dorsum Arduino, un sistema de crestes present a la superfície de la Lluna, va rebre el seu nom.

## Referències

* 1 2 «Accademia delle Scienze di Torino» (en italià). Accademia delle Scienze di Torino. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ Arduino, Giovanni, 1760. Sopra varie sue Osservazioni fatte in diverse parti del Territorio di Vicenza, ed altrove, appartenenti alla Teoria Terrestre, ed alla Mineralogia. Nuova Raccolta di Opuscoli Scientifici e Filologici (Venezia), 6. (lettera al Prof. Antonio Vallisnieri, 30 marzo 1759).
* ↑ Passaglia, E. «The crystal chemistry of mordenites» (en anglès). Contributions to Mineralogy and Petrology, 50, 1, 1975, pàg. 65–77. DOI: 10.1007/BF00385222. ISSN: 0010-7999.
# Córdoba (moneda)

La córdoba (codi ISO 4217: NIO) és la moneda nacional de Nicaragua. Es divideix en 100 centaus (en espanyol centavos).
Es va adoptar el 1912 i originalment equivalia al dòlar dels Estats Units, paritat que es va mantenir fins al 1931. Porta aquest nom en honor del fundador de Nicaragua, Francisco Hernández de Córdoba. L'emet el Banco Central de Nicaragua.
El 1987 es va posar en circulació la "nova córdoba" (nueva córdoba), que equivalia a 1.000 de les antigues. El 1991 es va reintroduir la córdoba (també anomenada córdoba oro), que equivalia a cinc milions de les "noves córdobas" de la dècada precedent.
Actualment hi ha en circulació monedes de 5, 10, 25 i 50 centavos i 1, 5 i 10 córdobas, i bitllets de 10, 20, 50, 100, 200 i 500 córdobas.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 32,31 NIO (24 d'abril del 2011)
* 1 USD = 22,21 NIO (24 d'abril del 2011)

## Referències

* ↑ Alcántara Alejo, Carlos. Diccionario de integración latinoamericana (en castellà). Plaza Valdes, 2008, p. 145. ISBN 8496780430.
* ↑ Medal, José Luis. Nicaragua: estrategias de desarrollo y políticas de ajuste (1950-1997) : visión panorámica de medio siglo (1950-1997) y perspectivas hacia el año 2000 (en castellà). 2a ed.. Editora de Arte, 1998, p. 98.

## Enllaços externs

* (castellà) (anglès) Banc Central de Nicaragua (Banco Central de Nicaragua)
# Balboa (moneda)

El balboa (codi ISO 4217: PAB) és la moneda oficial de Panamà, anomenada així en honor del conquistador Vasco Núñez de Balboa. Es divideix en 100 centésimos.
Des de 1903 ha estat lligada sempre al dòlar dels Estats Units (que també és moneda de curs legal a Panamà) i hi està en estricta paritat: els balboes es poden canviar per dòlars EUA a raó d'1 USD per 1 PAB en qualsevol moment.
Les actuals monedes d'1, 5, 10, 25, 50 centésimos tenen el mateix pes, mida i composició metàl·lica que les equivalents respectives en cents dels Estats Units. El Banco Nacional de Panamá ha anat emetent tradicionalment monedes d'1 balboa de la mateixa mida que la moneda de dòlar d'Eisenhower; el 2011 va posar en circulació noves monedes d'1 i 2 balboes bimetàl·liques. De bitllets de balboa no se n'emeten des del 1941, i de fet actualment no n'hi ha cap en circulació. Pel que fa als bitllets, doncs, Panamà usa els de dòlar.

## Taxes de canvi

1 EUR = 1.2883 PAB (5 de juliol del 2013)(Font: BCE. http://www.ecb.int/stats/exchange/eurofxref/html/eurofxref-graph-usd.en.html#skipnavigation)

## Enllaços externs

* (castellà) (anglès) Banc Nacional de Panamà Arxivat 2019-09-12 a Wayback Machine. (Banco Nacional de Panamá)
# Giro del Canavese

El Giro del Canavese és una competició ciclista d'un dia que es disputa a Valperga a la Ciutat Metropolitana de Torí (Piemont). La primera edició data del 1992 i formà part del calendari de l'UCI Europa Tour, de 2005 a 2008. El 2014 es disputà la darrera edició.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1992 | Marco Serpellini | Daniele Ferrario | Oscar Pozzi |
| 1993 | Emiliano Murtas | Alessandro Baronti | Alessandro Pozzi |
| 1995 | Roberto Pistore | Massimo Apollonio | Marco Serpellini |
| 1996 | Bruno Minniti | Fabio Falcione | Denis Lunghi |
| 1997 | Stefano Panetta | Paolo Ferronato | Denis Lunghi |
| 1998 | Luca Paolini | Michele Gobbi | Claudio Sirono |
| 1999 | Yaugeni Seniuskin | Luca Paolini | Volodymyr Hustov |
| 2000 | Marius Sabaliauskas | Aleksandr Kolobnev | Bradley Davidson |
| 2001 | Aleksandr Kolobnev | Manuele Mori | Damiano Cunego |
| 2002 | Ivan Ravaioli | Enrico Franzoi | Aleksandr Arekeev |
| 2003 | Daniele Colli | Andrij Hrivko | Cristiano Fumagalli |
| 2004 | Matti Breschel | Andreas Dietziker | Mattia Parravicini |
| 2005 | Oscar Gatto | Steve Morabito | Walter Proch |
| 2006 | Francesco Gavazzi | Cristiano Fumagalli | Danilo Wyss |
| 2007 | Marco Frapporti | Angelo Pagani | Pawel Cieslik |
| 2008 | Simone Ponzi | Ben Swift | Angelo Pagani |
| 2009 | No disputat |
| 2010 | Sonny Colbrelli | Christian Delle Stelle | Alfio Locatelli |
| 2011-12 | No disputat |
| 2013 | Francesco Rosa | Andrea Meggiorini | Marco Chianese |
| 2014 | Edward Ravasi | Marco Tizza | Davide Gabburo |

## Referències

* 1 2 «Giro del Canavese (Ita) - Cat.1.2». [Consulta: 27 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Morró negre

El morró negre o grinxot (Veronica hederifolia) és una espècie de planta amb flors del gènere Veronica dins la família de les plantaginàcies (Plantaginaceae). És una planta nativa d'Europa, el nord d'Àfrica i la part occidental d'Àsia, però ha estat introduïda en altres zones, especialment a Amèrica del nord com una herba adventícia. Als Països Catalans es troba arreu entre el nivell del mar i els 1.400 metres en terres conreades.
Addicionalment pot rebre els noms de borrissol, borrissol pelut, grinxots, morrons negres i verònica heurifòlia. També s'han recollit les variants lingüístiques borrassol i grinjots.

## Descripció

És una herba anual d'un 20 cm d'alçada molt pilosa. Les fulles són ovades dentades i peciolades. Les flors, d'uns 2,5 mm, són blaves o liles i apareixen especialment a la primavera. Fruit en càpsula.

## Taxonomia

Aquesta espècie va ser publicada per primer cop l'any 1753 a l'obra Species Plantarum de Carl von Linné (1707-1778).

### Subespècies

Dins d'aquesta espècie es reconeixen les dues subespècies següents:
* Veronica hederifolia subsp. hederifolia
* Veronica hederifolia subsp. insularis Gamisans
La subespècie insularis és endèmica de l'illa de Còrsega.

## Danys

No són especialment greus, ja que es tracta d'una planta de talla petita, però és una de les males herbes més comunes tot i que no sol ser la dominant. Sembla que facilita la propagació de certes malalties fúngiques.

## Control

No és difícil matar-la amb llaurades o herbicides però les seves càpsules disseminades dins del sòl i molt resistents fan que sigui molt difícil eliminar-la completament.

## Referències

* 1 2 «Veronica hederifolia». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 14 maig 2023].
* 1 2 «Veronica hederifolia» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ Bolòs i Vigo, 2002, p. 465.
* ↑ «Veronica hederifolia L.» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ «Veronica hederifolia subsp. insularis» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 14 maig 2023].

## Bibliografia

* Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. vol. IV. Barcelona: Ed. Barcino., 2001. ISBN 84-7226-698-2.
# Tenge

El tenge (en kazakh теңге i en rus тенге) és la moneda del Kazakhstan. El codi ISO 4217 és KZT. Se subdivideix en 100 tin (тиын), fracció que actualment no s'utilitza.
El nom de la moneda està relacionat amb la paraula russa деньги (transcrit dengi), que prové del turc. La paraula tenge significa balança en kazakh i altres llengües turqueses i va arribar del xinès (tengse) a través del mongol (tenkh(e)). Es podria dir que el nom és similar, quant a significat, al de monedes com la lliura, la lira o el peso.
Es va introduir el 15 de novembre del 1993 en substitució del ruble soviètic, a raó de 500 rubles per tenge. És emès pel Banc Nacional del Kazakhstan (Қазақстан Ұлттық Банкі, Qazaqstan Ûlttyq Banki).
Des del 20 de març del 2007 té un nou símbol gràfic, consistent en una T majúscula amb una ratlla al damunt, que té el codi d'Unicode U+20B8.
Hi ha monedes d'1, 2, 5, 10, 20, 50 i 100 tenge, i bitllets de 200, 500, 1.000, 2.000, 5.000 i 10.000 tenge.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 433,188 KZT
* 1 KZT = 0,00230656 EUR
* 1 USD = 383,179 KZT
* 1 KZT = 0,00260809 USD
* 1 RUB = 5,92388 KZT
* 1 KZT = 0,168808 RUB
* Dades actualitzades el dilluns 10 de juny de 2019.

## Referències

* ↑ «XE Currency Converter. EUR to KZT.».
* ↑ «XE Currency Converter. USD to KZT.».
* ↑ «XE Currency Converter. RUB to KZT.».

## Enllaços externs

* Banc Nacional del Kazakhstan (en kazakh, rus i anglès)
# Dòlar del Carib Oriental

El dòlar del Carib Oriental (en anglès East Caribbean dollar o, simplement, EC dollar, per bé que sovint es pronuncia com si s'escrigués easy dollar) és la moneda de vuit dels nou membres de l'Organització dels Estats del Carib Oriental. Sis membres són estats: Antigua i Barbuda, Dominica, Grenada, Saint Kitts i Nevis, Saint Lucia i Saint Vincent i les Grenadines; i dos són territoris dependents britànics: Anguilla i Montserrat. El codi ISO 4217 és XCD i s'acostuma a abreujar $, o bé EC$ per diferenciar-lo d'altres tipus de dòlars. Se subdivideix en 100 cents o cèntims.
El dòlar del Carib Oriental és emès pel Banc Central del Carib Oriental situat a Saint Kitts i Nevis. El banc es va crear en un acord signat a Port of Spain el 5 de juliol de 1983 com a successor de l'Autoritat Monetària del Carib Oriental. El dòlar del Carib Oriental va substituir el dòlar de les Índies Occidentals. Tots els membres de l'Organització dels Estats del Carib Oriental utilitzen aquest dòlar excepte les illes Verges Britàniques, que fan servir el dels Estats Units.
En circulen monedes d' 5, 10 i 25 cents i d'1 dòlar, i bitllets de 2, 5, 10, 20, 50 i 100 dòlars.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 3,66903 XCD (5 de gener del 2014)
* 1 USD = 2,700 XCD (fixa des del 1976)

## Vegeu també

* Dòlar
* Unió monetària

## Enllaços externs

* (anglès) Eastern Caribbean Central Bank (Banc Central del Carib Oriental)
# Barraca C-10

La barraca C-10 és una barraca de vinya situada al municipi de Subirats (Alt Penedès), a l'est de la pista de Can Vidal a Can Ros, prop del nucli dels Casots.
És una construcció aixecada en pedra seca situada en una superfície lleugerament desnivellada al costat d'un camp de vinya, de planta circular i forma troncocònica, de 3 m de diàmetre a la base i una alçada màxima de 3 m. La construcció és de la tipologia de sostre de falsa volta, típic en aquestes edificacions (acostament de filades de pedra seca, sense cap mena de material d'unió, i amb una gran llosa per tapar el sostre). El llindar de la porta està fet, als laterals, amb les mateixes pedres irregulars que conformen la paret de la barraca, mentre que com a llindar superior hi ha una gran llosa. El portal està orientat al sud-sud-est, té una alçada de 130 cm, una amplada de 75 cm i un gruix de 100 cm. El sostre està cobert de terra amb plantes, les arrels de les quals ajuden a consolidar la unió de les pedres que formen la falsa cúpula.
El codi utilitzat en la denominació d'aquesta barraca (lletra + número) procedeix d'un estudi realitzat per Araceli Soler i Jaume Rovira, que intenta sistematitzar la informació sobre aquests elements arquitectònics al terme de Subirats.

## Referències

* 1 2 3 «Barraca C-10». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ «Barraques de pedra seca de Subirats». Ravalnet, 01-02-2007.
# Francesquina de Carcassona

Francesquina, de Carcassona (Lleida, segle XV - Alguaire, 12 d'octubre de 1494) va ser priora del monestir d'Alguaire.

## Biografia

Després de la mort de la senyora Blanca de Vilallonga, priora del monestir Santjoanista d'Alguaire (1421-1446), va ser escollida Francesquina de Carcassona, que ocuparia el priorat durant gairebé cinquanta anys, el període més llarg en la història del convent.
Durant la segona meitat del segle xiv, en època de la priora Romia de Vilanova, la baronia d'Alguaire (amb el seu monestir inclòs) va quedar sota el veïnatge de Lleida, fruit d'un pacte amb la paeria lleidatana. Aquest tractat va facilitar que una nissaga de la ciutat ocupés per primer cop el priorat. Els Carcassona eren un llinatge que ja es troba entre els primers repobladors de Lleida.
Durant la seva llarga etapa al capdavant del monestir, Francesquina hagué de fer front a les greus tensions i enfrontaments polítics i socials que va viure Catalunya en la segona meitat del segle XV: conflictes de banderies i de bandolers, la guerra civil en l'època de Joan II (membres de la família Carcassona van lluitar en el bàndol del rei i en el de la Generalitat, mentre el convent i la fortalesa, al 1462, passaven a mans de l’exèrcit reial) i el conflicte dels remences. Fou precisament després de la sentència arbitral de Guadalupe, dictada per Ferran II (1486), que els pagesos d'Alguaire es van negar a pagar els censos imposats pels Hospitalers en el moment de la fundació del monestir tres segles enrere, després d'identificar-los amb els mal usos suprimits pel rei. El conflicte fou resolt amb un pacte entre els alguairencs i la priora, que modificava el cens però no trencava la relació de vassallatge.
Després de la mort de Francesquina, que va tenir lloc el 12 d'octubre de 1494, les religioses van escollir com a priora Caterina de Vilanova (1494-1505), la qual ja regia de fet el monestir des de feia anys.

## Referències

* ↑ Sagués San José, Joan. «Biografia 1119. Francesquina de Carcassona». Diccionari Biogràfic de Dones, 28-09-2010. [Consulta: 8 setembre 2024].
* 1 2 3 Lladonosa i Pujol, Josep. «Patronat Josep Lladonosa». Ajuntament d'Alguaire, 1981. [Consulta: 8 setembre 2024].
* 1 2 3 4 Sagués San José, Joan «Francesquina, de Carcassona». Diccionari Biogràfic de Dones - DBD. Associació Institut Joan Lluís Vives [Barcelona], s.d.. Arxivat de l'original el 2016-03-04 [Consulta: 29 juliol 2015].
* ↑ «Història i patrimoni». Ajuntament d'Alguaire. [Consulta: 8 setembre 2024].

## Bibliografia

* Lladonosa Pujol, Josep (2007). Història de la Vila d'Alguaire i el seu Monestir Santjoanista. Alguaire: Ajuntament d'Alguaire.
# Concert per a trompa núm. 4 (Mozart)

El Concert per a trompa núm. 4 en mi bemoll major, K. 495, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart completada l'any 1786. El manuscrit, escrit en tinta vermella, verd, blau i negre, fou considerat un intent jocós dirigit al destinatari de la composició, el trompa i amic de Mozart Joseph Leutgeb. No obstant, recentment s'ha suggerit que la partitura multicolor podia ser també una mena de "codi de colors".
Consta de tres moviments:
* Allegro moderato
* Romanze (Andante)
* Rondó (Allegro vivace), en compàs 6/8.
L'últim moviment és un exemple "bastant obvi" del tòpic musical sobre la caça, "en què la construcció dels intervals, caracteritzada per prominents tríades de tònica i dominant en la melodia principal, era una mica dictada per la capacitat del trompa, i així estava més estretament relacionat amb les característiques típiques del chassé, com un toc inicial de caça.
La gran absència de semicorxeres en el darrer moviment és també un incentiu contra els tempi relativament ràpids, i és el motiu pel qual els moviments finals dels concerts per a trompa K. 386b, K. 417 i K. 447 són interpretats gairebé sempre més ràpids que 88/264. El moviment final del K. 417 acaba amb una coda marcada com a Più allegro, i l'últim moviment de quart concert per a trompa (KV 495), encara que molt similar en estil als altres tres, està marcat com a Allegro vivace.
Aquest concert és un dels dos concerts per a trompa de Mozart en els que hi ha trompes de ripieno (trompes incloses en l'orquestra a part dels solistes), encara que al contrari que en el K. 417, la trompa solista dobla en aquest concert la primera part de ripieno de les trompes en els passatges dels tutti.

## Notes

* ↑ Una vegada definit, però, com característic del chassé va poder sobreviure transportat a altres instruments i gèneres, com ara el Quartet de corda en si bemoll major (K. 458).

## Referències

* ↑ Mozart, W. A.; Wiese, Henrik (preface). Hornkonzert Nr. 4 Es-dur KV 495. Klavierauszug (Piano Reduction). München: G. Henle Verlag, 2002, p. III. ISMN M-2018-0704-1
* ↑ John Irving, Mozart, the "Haydn" quartets. Cambridge: Cambridge University Press (1998): 95
* ↑ Jean-Pierre Marty, The Tempo Indications of Mozart. New Haven & London: Yale University Press (1988): 43.
* ↑ Leavis R «Mozart's Last Horn Concerto». Music & Letters, 34, 4, 1953, pàg. 316.

## Enllaços externs

* Concert per a trompa núm. 4, K. 447: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe