OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crisi dels ostatges a l'Iran

La Crisi dels ostatges a l'Iran fou un episodi en les relacions entre l'Iran i els Estats Units que es va iniciar el 4 de novembre de 1979, quan un grup d'estudiants seguidors de l'aiatol·là Ruhol·lah Khomeini assaltà l'ambaixada dels Estats Units a Teheran, on van prendre com a ostatges seixanta-tres ciutadans americans, i el Ministeri d'Afers Estrangers Iranià, on van fer tres ostatges més. Aquests arrestos violaven el principi de la immunitat diplomàtica.
Tretze dels trenta-sis ostatges foren alliberats al cap de dues setmanes i un altre més el juliol de 1980, però la resta, cinquanta homes i dues dones, foren retinguts durant quatre-cents quaranta-quatre dies com a protesta per la negativa del govern dels Estats Units de lliurar a l'Iran l'ex xa Mohammad Reza Pahlavi, que havia estat destronat per la revolució islàmica, per a ser-hi jutjat.

## Referències

* ↑ Amiguet, Teresa. «La crisis de los rehenes en Irán» (en castellà). La Vanguardia, 03-11-2019. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ Sahimi, Muhammad. «The Hostage Crisis, 30 Years On» (en anglès). Frontline, 03-11-2009. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ Makiya, Kanan. Republic of Fear: The Politics of Modern Iraq, Updated Edition (en anglès). University of California Press, 1998-06-15, p. ix. ISBN 978-0-520-92124-5.
* ↑ Kinzer, Stephen. «Thirty-five years after Iranian hostage crisis, aftershocks remain» (en anglès americà). The Boston Globe, 16-04-2018. [Consulta: 27 octubre 2024].

## Vegeu també

* Crisi de l'Iran de 1953
* Revolució islàmica
* Canadian Caper
* Argo (pel·lícula)
# Nebulosa de l'anell

La nebulosa de l'Anell (també coneguda com la nebulosa de la Lira, Messier 57, M57 o NGC 6720) es troba a la constel·lació de la Lira. Es tracta d'una de les més conegudes i un exemple de nebulosa planetària. Va ser descoberta per Antoine Darquier de Pellepoix el 1779. El 1800, Friedrich von Hahn va descobrir una tènue estrella central al centre de la nebulosa.
La nebulosa es troba 2.300 anys llum de la Terra. Té una magnitud aparent de 9,7. S'expandeix a raó d'1 segon d'arc per segle (és a dir, 20–30 km/s). La seva massa és aproximadament 1,2 masses solars. M57 està il·luminada per una nana blanca central de magnitud aparent 14,7. Es creu que M57 ha estat expandint-se durant aproximadament 1.610± 240 anys. És bipolar, és a dir, té uns anells equatorials gruixuts amb ampliacions de l'estructura al llarg del seu eix de simetria. Sembla ser una esferoide prolat amb fortes concentracions de material al seu equador. Aquesta estructura és producte d'un model bipolar. Des de la Terra, es veu sobre 30° des de l'eix de simetria.
M 57 exhibeix nòduls caracteritzats per un desenvolupat sentit de simetria. No obstant això, només són visibles com una silueta contra l'emissió de fons de l'anell equatorial de la nebulosa. M 57 pot incloure emissió HII localitzada al final dels nòduls que es dirigeixen cap a l'estrella central. No obstant això, la majoria dels nòduls en són neutres i apareixen només en extinció. L'existència d'alguns nòduls amb possible emissió HII mostra que estan situats més a prop del front d'ionització que els trobats a IC 4406. Alguns dels nòduls mostren cues ben desenvolupades que sovint són d'un gruix detectable òpticament en l'espectre visible.

## Observació

La nebulosa de l'Anell es presenta a l'hemisferi nord entre maig i setembre. Se situa dins la constel·lació de la Lira, al sud de la seva estrella més brillant, Vega. Vega es troba al vèrtex nord-est de les tres estrelles del triangle d'Estiu. M57 es pot veure amb un telescopi de 8 polzades, però amb un de 3 ja se'n pot visualitzar l'anell. Instruments més grans mostraran unes petites zones fosques en els marges est i oest, i una tènue nebulositat dins del disc.

## Referències

* ↑ «Spectroscopic investigation of old planetaries. III. Spectral types, magnitudes, and distances» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1995, pàg. 545–558.
* 1 2 3 4 5 «Messier 57». [Consulta: 13 agost 2018].
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «Vitesses radiales. Catalogue WEB: Wilson Evans Batten. Radial velocities: The Wilson-Evans-Batten catalogue». Astronomy and Astrophysics, 12-1995, pàg. 269–280.

## Enllaços externs

* SEDS (anglès).
# III Concili de Toledo

El tercer Concili de Toledo fou una reunió general dels bisbes de les províncies del Regne de Toledo celebrada el 589, que marca l'entrada de l'Espanya visigòtica a l'Església Catòlica, i és conegut per codificar la clàusula filioque en el cristianisme occidental. El consell també va promulgar restriccions als jueus, i la conversió del país al cristianisme catòlic va portar a diversos conflictes amb els jueus.

## Antecedents

Poc abans de celebrar-se el Concili el rei Recared va convocar assemblees informals de bisbes per resoldre el cisma religiós del seu regne. A la segona assemblea, tant els bisbes arrians com els catòlics van presentar els seus arguments, i Recared va assenyalar que cap bisbe arrià havia fet mai un miracle curatiu. L'última assemblea estava formada només per bisbes catòlics, on després Recared va acceptar la fe catòlica.
El Concili va ser organitzat pel bisbe Leandre de Sevilla, que havia treballat incansablement per convertir els reis visigots arrians i havia succeït amb Recared. L'abat Eutropi portava gestió diària del concili, segons el cronista Joan de Biclar. En nom del rei, Leandre va reunir bisbes i nobles el maig de 589. Tanmateix, el rei Recared i el bisbe Leandre només van poder convèncer vuit bisbes arrians perquè assistissin al concili.

## Desenvolupament

El 8 de maig del 589 es va iniciar el III Concili. Recared va fer professió de fe catòlica i va anatematitzar Arri i les seves doctrines; es va atribuir la conversió del poble got i sueu al catolicisme. Diversos bisbes arrians van abjurar de la seva heretgia, entre ells quatre probablement sueus: Beccila de Lucus (Lugo), Garding de Tuti (Tui), Argiovittus de Portus Cali (Porto) i Sunnila de Vaceum (Viseu, segurament de la província Lusitana); i uns altres quatre gots: Ugnus de Barcino (Barcelona), Fruisclus de Dertosa (Tortosa), Murila i Ubiligisclus de Valentia (València, el primer en realitat de Palència). Les resolucions del sínode arrià de Toledo del 580 van ser condemnades.
Van assistir al Concili setanta-dos bisbes, personalment o mitjançant delegats (a més dels cinc metropolitans), sent les figures principals Leandre de Sevilla (instigador de la conversió d'Ermenegild) i l'abat de Servitanum , Eutropi.
Les decisions del Concili van adquirir força de llei en publicar el rei un edicte de confirmació del Concili. La desobediència era castigada amb greus penes (la confiscació de la meitat dels béns per als honestiores i el desterrament i la pèrdua de les propietats per als inferiors).

## Referències

* ↑ "Filioque." Cross, F. L., ed. The Oxford dictionary of the Christian church. New York: Oxford University Press. 2005
* ↑ Siecienski, A. Edward. The Filioque: History of a Doctrinal Controversy. New York: Oxford University Press, 2010, p. 68–69. ISBN 978-0-19-537204-5.
* ↑ Durant, Will. Age of Faith. New York: Simon and Schuster. 1972
* ↑ Rachel L. Stocking, Bishops, Councils, and Consensus in the Visigothic Kingdom, 589–633, (The University of Michigan Press, 2000), 60–61.
* 1 2 Rachel L. Stocking, Bishops, Councils, and Consensus in the Visigothic Kingdom, 589–633, (The University of Michigan Press, 2000), 60–61.
# Argot

Un argot, o parlar murriesc, és una manera de parlar molt estretament vinculada a un grup social, sovint marginals, amb la intenció de resultar incomprensible pels altres. Segons Joan Coromines, és una varietat de la parla diferenciada de la llengua estàndard i fins i tot incomprensible per als seus parlants, generalment usada per grups socials marginals. És una parla privada adoptada com a senyal distintiu i en principi hermètica.
A més, per extensió, hom considera que certs grups constitueixen argots particulars per diversos motius:
A diferència del dialecte, l'argot no és una variant geogràfica d'una llengua. Té una extensió menor i sovint es converteix en subbranques del dialecte d'una llengua.
Normalment, els termes usats en l'argot de grups específics són temporaris (excepte els argots professionals) i se'n perd l'ús poc de temps després de ser adoptats.

## Referències

* 1 2 «argot». Arxivat de l'original el 2023-04-19. [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ «Optimot. Consultes lingüístiques - Llengua catalana». [Consulta: 27 desembre 2024].
Viccionari
# Il cavaliere per amore

Il cavaliere per amore és una òpera en dos actes composta per Niccolò Piccinni sobre un llibret italià de Giuseppe Petrosellini. S'estrenà al Teatro Nuovo de Nàpols l'hivern de 1762.
A Catalunya s'estrenà el 20 de gener de 1766 al Teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Niccolò Piccinni». [Consulta: 19 desembre 2017].
* ↑ Alier, Roger. L'òpera a Barcelona: orígens, desenvolupament i consolidació de l'òpera com a espectacle teatral a la Barcelona del segle XVIII. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 8472831655.
# Eugen Schüfftan

Eugen Schüfftan (Breslau, 21 de juliol de 1893 - Nova York, 6 de setembre de 1977) va ser un director de fotografia alemany.
Inicialment un pintor decoratiu i arquitecte expressionista, va començar a desenvolupar tècniques d'efectes especials per al cinema a partir de 1920.
Va inventar el procés Schüfftan, una tècnica d'efectes especials que empra miralls per a inserir actors en conjunts en miniatura. Un dels primers usos del procés va ser a Els Nibelungs i Metropolis (1927), ambdues dirigides per Fritz Lang. Aquesta tècnica va ser emprada àmpliament fins que fou suplantada per la tècnica de la pantalla verda.
Va dirigir dos pel·lícules, Das Ekel (1931) i Die Wasserteufel von Hieflau (1932) encara que se li va denegar aparèixer als crèdits de la última.
Exiliat després de l'ascens dels nazis al poder el 1933 a causa de la seva ètnia jueva, la majoria de les seves contribucions foren a pel·lícules franceses dels anys trenta i de després de la Segona Guerra Mundial, com ara Le Quai des brumes (1938) de Marcel Carné. També va treballar per Hollywood durant els anys quaranta, esquivant l'ocupació nazi de França, on va haver d'enfrontar-se a nombrosos entrebancs per trobar pel·lícules on treballar a causa de la seva condició d'extranger.
El 1962 Schüfftan va guanyar el Premi de l'Acadèmia a la millor fotografia en blanc i negre pel seu treball a la pel·lícula El vividor. Va contribuir a una pel·lícula per última vegada el 1966 amb Chappaqua de Conrad Rooks.
Eugen Schüfftan va morir el sis de setembre de 1977 a Nova York.

## Premis i distincions

* 1951: Premi del Turisme Francès per el documental L'Hotel-Dieu de Beaune.
* 1962: Oscar a la millor fotografia en blanc i negre per El vividor.
* 1962: Premi Corona de Llorer a la millor cinematògrafia en blanc i negre per El vividor.
* 1964: Premi del Cinema Alemany en reconeixement de les seves contribucions al cinema alemany.
* 1975: Premi Billy Blitzer del Gremi Internacional de Cinematògrafs.

## Vegeu també

* Efecte Schüfftan

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Eugen Schüfftan | filmportal.de». [Consulta: 26 agost 2024].
* ↑ «El cine y la tecnología: El proceso Schüfftan – NeoTeo». [Consulta: 26 agost 2024].
* 1 2 «BFI Screenonline: Schüfftan, Eugen (1893-1977) Biography». [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ «Eugen Schüfftan - Writer - Films as Special Effects Photographer:, Films as Cinematographer:». [Consulta: 27 agost 2024].
* 1 2 «Eugen Shuftan» (en anglès). Academy Awards Database. [Consulta: 26 agost 2024].
# Estercoràrids

Els estercoràrids són una família d'ocells marins de l'ordre dels caradriformes, d'aspecte similar a les gavines i de grans dimensions, a la qual pertanyen les diferents espècies de batlles, cagaires o paràsits.

## Morfologia

* Mida mitjana-gran.
* Plomatge fosc.
* Bec gran, robust i amb la mandíbula superior ganxuda.
* Ales llargues i punxegudes.
* Cua amb les plomes centrals més llargues.
* Potes curtes i peus palmats.

## Reproducció

Nien a terra a les regions temperades i a l'Àrtida.

## Alimentació

Mengen peixos, insectes, vísceres i carronya. En època de cria, també mengen lèmmings i els ous i pollets d'altres ocells. Les espècies més grosses poden matar ocells adults i menjar-se'ls.

## Distribució geogràfica

Crien a l'Europa septentrional, Àsia, Nord-amèrica, sud de Sud-amèrica i illes antàrtiques.

## Costums

Tenen hàbits rapinyaires (encalcen gavines i altres ocells marins per furtar-los el menjar), migren a llargues distàncies i tenen un vol acrobàtic.

## Taxonomia

Les tres espècies més petites d'aquest gènere, totes natives de l'hemisferi nord (longicaudus, parasiticus i pomarinus) tenen, en època de reproducció, unes plomes allargassades al centre de la cua i sovint plomatges groc pàl·lid o blanc pels costats, que manquen en les espècies grans, totes aquestes australs a excepció del paràsit gros. Aquestes diferències d'aspecte han motivat que sovint s'ubiquin els paràsits més grans en un gènere diferent, Catharacta (Brunnich, 1764), mentre que els tres més petits resten en Stercorarius. No obstant això, estudis genètics i del comportament han motivat que s'incloguin tots en el mateix gènere.
Segons la classificació del congrés Ornitològic Internacional (versió 2.11, 2011), els paràsits formen un gènere amb 7 espècies:
* Paràsit cuaample (Stercorarius pomarinus).
* Paràsit cuallarg (Stercorarius longicaudus).
* Paràsit cuapunxegut (Stercorarius parasiticus).
* Paràsit boreal (Stercorarius skua) o (Catharacta skua)..
* Paràsit subantàrtic (Stercorarius antarcticus) o (Catharacta antarctica).
* Paràsit de Xile (Stercorarius chilensis) o (Catharacta chilensis).
* Paràsit austral (Stercorarius maccormicki) o (Catharacta maccormicki).

## Referències

* ↑ Cohen, Baker, Belchschmidt, Dittmann, Furness, Gerwin, Helbig, de Korte, Marshall, Palma, Peter, Ramli, Siebold, Willcox, Wilson and Zink (1997). Enigmatic phylogeny of skuas. Proc. Biol. Sci. 264(1379): 181–190. Rev. 31/03/2012
* ↑ AOU (2000). Forty-second supplement to the American Ornithologists' Union Check-list of North American Birds. Arxivat 2011-08-05 a Wayback Machine. The Auk 117(3):847–858. Rev. 31/03/2012
* ↑ Els estercoràrids a l'Avibase. Arxivat 2007-02-12 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Els estercoràrids a la UICN. (anglès)

## Enllaços externs

* Els estercoràrids a l'Enciclopèdia Catalana
* Informació diversa sobre 8 espècies d'estercoràrids (francès) i (anglès)
* Taxonomia d'aquests ocells (anglès)
# Bec de serra mitjà

El bec de serra mitjà o ànnera/àneda peixatera (Mergus serrator) és un ànec marí de règim alimentari piscívor.

## Morfologia

* Fa 58-60 cm de longitud total i 67-82 cm d'envergadura alar.
* El mascle té el cap de color verd amb una trossa característica, el coll amb franja blanca, el pit terrós i els flancs grisos.
* Bec, ulls i potes vermells.
* Té el bec molt allargat i proveït de petits denticles que faciliten la captura dels peixos evitant que rellisquin i s'escapin.
* En vol s'observen les ales fosques a la part distal i amb blanc abundant travessat per dues línies negres a la part proximal.
* La femella té el cap amb trossa i coll terrosos, flancs grisos, i una ampla zona grisa a les ales en vol.

## Subespècies

* Mergus serrator schioleri
* Mergus serrator serrator

## Reproducció

Nia en matolls i roques, prop de llacs i rius o a la tundra.

## Alimentació

És capaç de cabussar-se i nedar sota l'aigua per enxampar peixets, insectes aquàtics, crustacis i granotes.

## Hàbitat

Es troba en badies i llacunes salabroses i en salines.

## Distribució geogràfica

Viu a Nord-amèrica, Groenlàndia i Euràsia. Hiverna regularment al Delta de l'Ebre, a Mallorca, i és molt rar a la resta dels Països Catalans, on es pot considerar accidental.

## Costums

Als Països Catalans és un ocell hivernant (de novembre a abril) que també pot observar-se en pas. La població total d'hivernants hi deu voltar a l'entorn de només uns 100 individus.

## Referències

* ↑ http://ibdigital.uib.es/greenstone/collect/monografiesHistoriaNaturalVolums/index/assoc/Monograf/ies_SHNB/_2016_vo/l024.dir/Monografies_SHNB_2016_vol024.pdf Arxivat 2018-02-01 a Wayback Machine.
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, plana 31. ISBN 84-315-0434-X
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, planes 94-95. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6

## Enllaços externs

* Estudi de la població d'aquest ànec al Principat de Catalunya. (català)
* Informació sobre la població d'aquest ànec a Portugal. (portuguès)
* Fotografies i enregistraments sonors d'aquest ocell. (anglès)
* Descripció i hàbitat d'aquesta espècie. (francès)
* Taxonomia d'aquest ocell. (anglès)
# Jaisamand

Dhebar, també Debar, Jaisamand o Jaisamudra és un llac artificial del Rajasthan, considerat el segon més gran d'Àsia, al districte d'Udaipur a uns 45 km al sud-est d'Udaipur (Rajasthan). La longitud del llac d'est a oest és d'uns 15 km i la seva amplada mitjana d'un kilòmetre i mig. La circumferència és de 48 km. A la part nord hi ha algun poblet de pescadors.
Fou construït al segle xvii (1685) pel maharana Jai Singh (1680-1698) que al temps de la inauguració (2 de juny de 1691) va fer la cerimònia taludaan i va repartir or com a caritat.
El llac té tres illes principals i quatre més de menors, habitades per bhils; a uns turons de la vora i ha dos palaus construïts també per Jai Singh, el Hawa Mahal (Palau de la Brisa) i el Rang Kunwar; també destaquen un embarcador de marbre amb escalons que baixen fins al llac i sis pavellons de marbre blanc i elefants gravats, i un temple quadrangular de Xiva, i diversos palaus d'estiu de les reines. Avui dia a la part nord-est hi ha el Jaisamand Island Resort, un centre turístic. La superfície és de 36 km² i la llarga és d'uns 14,5 km i amplada de 9 km; la profunditat màxima és de 31,62 metres; conté 560 milions de metres cúbic d'aigua; la seva circumferència mesura 88 km; la seva conca és de 1.787 km². A la rodalia els terrenys es dedicaven a la cacera pels maharanes i són avui dia (des de 1957) una reserva o santuari anomenat Jaisamand Wildlife Sanctuary, de 62 km²
El llac és abastit per les aigües del riu Gomti, al que es va construir una presa de pedra de 36,6 metres d'altura i 330 metres de llarg
El nom del llac (Jai Samand o Jaisamand o Jaya Samudra), agafat del maharana Jai Singh que el va construir, vol dir també "Oceà de la Victòria, Mand = Oceà). Dhebar vol dir "conca (hidrològica)". Generalment el llac està ple excepte durant les sequeres.
És anomenat Jai Samand (o Jaya Samudra, "mar de la Victòria") pel raja Jai Singh que el va construir després del 1681 (acabat el 1685).

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Referències

* ↑ segons l'Enciclopèdia de Mewar, fou el més gran del món fins a la construcció d'Aswan
* ↑ l'illa més gran es diu Babaka Bhagra (o Bada) i la segona Piari
* ↑ aquest temple té sis exòtic cenotafis i un Xiva al centre
* ↑ entre 1 i 10 km
* ↑ set vegades la del llac Rajsamand
* ↑ d'uns 370 metres al punt més llarg i 21 a la base
# Ehrhartòidia

Ehrhartòidia (Ehrhartoideae) és una subfamília de la família de les poàcies). Inclou de 105 a 120 espècies, entre les quals es troben els membres de la tribu Ehrhartia de l'hemisferi sud i també el cosmopolita Orízia, aquàtic o de terres humides, el representant més conegut de la qual és l'arròs asiàtic Oryza sativa, un dels conreus més importants del món.

## Gèneres

* Tribu Ehrharteae
** Ehrharta
** Microlaena
** Tetrarrhena
** Zotovia
* Tribu Oryzeae
** Chikusichloa
** Hygroryza
** Leersia
** Luziola
** Maltebrunia
** Oryza
** Porteresia
** Potamophila
** Prosphytochloa
** Rhynchoryza
** Zizania
** Zizaniopsis
* Tribu Phyllorachideae
** Humbertochloa
** Phyllorachis
* Tribu Streptogyneae
** Streptogyna
# Bandera de Malta

La bandera de Malta és la bandera nacional de la República de Malta. És bicolor, blanc al costat del fust i vermell al costat del vent. Duu una Creu de Jordi al costat superior esquerre. La bandera va ser reconeguda per primera vegada el maig de 1952.
Malta va tenir un paper important durant la II Guerra Mundial a causa de la seva situació estratègica i d'estar a prop de les costes italianes. El coratge del poble maltès per defensar-se dels atacs alemanys i ser una base segura pels aliats va fer que el rei Jordi VI del Regne Unit li atorgués la seva creu, d'aquí que la bandera porti aquesta condecoració.

## Colors

Els colors vermell i blanc han estat associats sempre a Malta, les armes de l'antiga capital Mdina reflecteixen aquesta tradició. Així doncs, és normal que esdevinguessin els colors de l'ensenya nacional. La tonalitat vermella de la bandera maltesa està documentada oficialment com a Pantone 186 C, RGB (207,20,43), |Hexadecimal #CF142B o to de color - 50% vermell robí • 50% vermell càlid.

## Referències

* ↑ «LEĠIŻLAZZJONI MALTA». legislation.mt. [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ Murphy, Philip. Monarchy and the End of Empire: The House of Windsor, the British Government, and the Postwar Commonwealth (en anglès). OUP Oxford, 2013. ISBN 978-0-19-921423-5.
* ↑ Gonzi, Lawrence. Graphical Specifications for the National Flag of Malta (en maltès). Office of the Prime Minister of Malta, 2008, p. 2.
# Europa dels Pobles

Europa dels Pobles és una coalició formada per diversos partits polítics per tal de concórrer a les eleccions europees. Els seus precedents foren la Coalició per l'Europa dels Pobles que es presentà a les eleccions de 1987, Per l'Europa dels Pobles de 1989 i 1994 i en la Coalició Nacionalista - Europa dels Pobles, presentada el 1999.

## Història
### 2004

Els partits que formaren la coalició foren: Esquerra Republicana de Catalunya, Eusko Alkartasuna, Chunta Aragonesista, Partido Socialista de Andalucía, Andecha Astur, Conceju Nacionaliegu Cántabru i Iniciativa Ciudadana. El cap de llista fou Bernat Joan.
Alternativa Popular Canaria no va formar part de la coalició però va demanar-ne el vot.

### Integrants

Partits :
* Esquerra Republicana de Catalunya (ERC)
* Eusko Alkartasuna (EA)
* Chunta Aragonesista (CHA)
* Partit Socialista d'Andalusia (PSA)
* Assemblea d'Esquerres–Iniciativa per Andalusia (A–IZ)
* Andecha Astur (AA)
* Conceju Nacionaliegu Cántabru (CNC)
* Iniciativa Ciutadana La Rioja (ICLR)

### 2009

Els partits que formen la coalició són: Esquerra Republicana de Catalunya, Bloque Nacionalista Galego, Aralar, Eusko Alkartasuna, Chunta Aragonesista, Entesa per Mallorca i Els Verds - Confederació Ecologista. El cap de llista és Oriol Junqueras.

## Resultats electorals

Parlament Europeu :
| Any | Llista | Vots | % | Escons | +/- |
| 1987 | Coalició per l'Europa dels Pobles | 326,911 (#7) | 1.70 | 1 / 60 | Nou |
| 1989 | Coalició per l'Europa dels Pobles | 238.909 (#11) | 1.51 | 1 / 60 | = |
| 1994 | Per l'Europa dels Pobles | 239.339 (#6è) | 1,20 | 0 / 64 | 1 |
| 1999 | Coalició Nacionalista - Europa dels Pobles | 613.968 (#6è) | 2,90 | 2 / 64 | 2 |
| 2004 | Europa dels Pobles | 380,709 (#5è) | 2.45 | 1 / 54 | 1 |
| 2009 | Europa dels Pobles | 391.962 (#6è) | 2,50 | 1 / 54 | = |

## Referències

* ↑ Els Verds-Confederació Ecologista se suma a la candidatura d'ERC a les eleccions europees, Agència Catalana de Notícies.

## Enllaços externs

* Europa dels Pobles Arxivat 2009-04-03 a Wayback Machine.