OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Polífags

Els polífags (Polyphaga) constitueixen el subordre més extens i divers dels coleòpters. Els polífags comprenen 144 famílies repartides en 16 superfamílies, i presenta una gran diversitat d'especialitzacions i adaptacions, amb més de 300.000 espècies descrites, o aproximadament el 90% de les espècies d'escarabats conegudes.

## Característiques

La pleura protoràcica no es visible externament, sinó que està fusionada amb el trocantí i roman interna com a "criptopleura".

## Taxonomia

El subordre Polyphaga es divideix en cinc infraordres (s'esmenten les famílies més representatives):
* Bostrichiformia — inclou els corcs (Anobiidae) i els escarabats de les pells (Dermestidae).
* Cucujiformia — inclou les marietes (Coccinellidae), els tenebriònids, els cerambícids, els crisomèlids (escarabat de la patata i afins) i els morruts (curculionoïdeus).
* Elateriformia — inclou els elatèrids i els buprèstids.
* Scarabaeiformia — inclou els escarabats piloters (Scarabaeidae) i els escanyapolls (Lucanidae).
* Staphyliniformia — inclou la gran família Staphylinidae i alguns escarabats aquàtics (Hydrophiloidea).

## Referències

* 1 2 Lawrence, J. F. i Newton, A. F., Jr. 1995. Families and subfamilies of Coleoptera (with selectes genera, notes, references and data on family-group names). In: Pakaluk y Slipinski (Eds.). Biology, phylogeny and classification of Coleoptera: Papers celebrating the 80th birthday of Roy A. Crowson. Muzeum i Instytut Zoologii PAN, Warszawa. Pp. 779-1006. ISBN 83-85192-34-4
* ↑ S. A. Slipinski, R. A. B. Leschen & J. F. Lawrence, 2011. "Order Coleoptera Linnaeus, 1758." In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa, 3148: 203–208.
# Lleis Fonamentals

Les Lleis Fonamentals (en castellà, Leyes Fundamentales) eren el conjunt de lleis bàsiques del franquisme, que regulaven l'organització i les atribucions de les institucions polítiques del règim polític franquista.
No eren una constitució, ja que no es basaven en la sobirania nacional, sinó en la voluntat autoritària d'un dictador que havia arribat al poder a conseqüència de la Guerra Civil espanyola del 1936-1939.
N'eren set:
* Fuero del Trabajo (1938).
* Ley Constitutiva de las Cortes (1942).
* Fuero de los Españoles (1945).
* Ley de Referéndum (1945).
* Ley de Sucesión en la Jefatura del Estado (1947).
* Ley de Principios del Movimiento Nacional (1958).
* Llei Orgànica de l'Estat (1967).
Van ser derogades per la Constitució espanyola de 1978.

## Referències

* ↑ «Ley» (en castellà). BOE, 550, 24-04-1938, pàg. 6938.
* ↑ Nohlen, Dieter; Stöver, Philip. Elections in Europe: A Data Handbook (en anglès). Baden-Baden: Nomos, 2010, p. 1823. ISBN 978-3-8329-5609-7.
* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Castellnou Edicions. Barcelona, abril del 2006. Col·lecció Minimanual, núm. 14. ISBN 84-9804-211-9. Plana 136.

## Enllaços externs

* Text íntegre de la Ley de Referéndum de (castellà)
* Text íntegre de la Ley de Sucesión en la Jefatura del Estado de i correcció de la dita llei (castellà)
* Text íntegre de la Ley de Principios del Movimiento Nacional de (castellà)
* Text íntegre de la Ley Orgánica del Estado de (castellà)
* Esquema didàctic de les Lleis Fonamentals del règim franquista. (castellà)
# Semiuncial

La semiuncial és un tipus d'escriptura derivada de la capital romana clàssica.
Apareix en els llibres dels segles III al ix, i té influències tant de la lletra uncial com de la minúscula cursiva. La seua principal característica és l'alternança entre minúscules i majúscules sense que hi hagi una proporció fixa; això fa que sigui difícil determinar-ne els orígens i l'evolució.
L'aparició d'aquest tipus mixt d'escriptura cal cercar-lo, com en el cas de l'escriptura uncial, en els canvis de costums escriptòrics. La substitució del papir pel pergamí, per exemple, suposà la utilització de la ploma en lloc del càlam, fet que afavorí l'aparició de nous caràcters.
S'ha intentat establir la diferència entre els textos uncials i semiuncials basant-se en les formes minúscules de determinades lletres. Són semiuncials els textos que presenten la b, la d, la m i la r en forma minúscula, o, de vegades, la b, la g, la m i la s, segons sigui la combinació.
A Catalunya, només s'ha trobat un còdex escrit amb semiuncial, que procedeix d'Urgell i es troba actualment a la Biblioteca Municipal d'Autun.

## Evolució

Les reformes de l'emperador Carlemany que van provocar el renaixement carolingi van impulsar la creació de l'escriptura carolíngia, evolucionada a partir de la semiuncial i més llegible, que serà uniformement emprada en tots els documents del seu imperi.

## Referències

* ↑ Daniels, Peter T. The World's Writing Systems (en anglès). Oxford University Press, 1996, p. 319. ISBN 0195079930.

## Vegeu també

* Uncial.

## Bibliografia

* Sadurní i Puigbò, Núria: Diccionari de l'any 1000 a Catalunya. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 280. Barcelona, octubre del 1999. ISBN 84-297-4607-2, planes 132-133.
# Fetge de vaca

El fetge de vaca (Fistulina hepatica, del llatí fistula -tub- perquè fa referència als tubs de sota del capell que acullen l'himeni d'aquest bolet; i del grec modern hepatiké -relatiu al fetge- per la seua similitud amb un fetge) és un estrany i característic bolet de tardor molt corrent en alguns indrets i força rar en altres. És comestible. Es menja cru, tallat a flocs i afegit a les amanides. També es pot consumir tallat a llesques i ben fregit.

## Noms populars

També rep els següents noms: fetge de bou, llengua de vaca, llengua de bou, llengua de castanyer, orella de castanyer o sabatera.

## Morfologia

Té forma de llengua o de fetge (de vegades forma 2 o 3 lòbuls), d'un color roig viu o roig brunenc, talment "color de fetge", que pot fer un pam d'amplada i 3 o 4 cm de gruix. La part de sota és grogosa i porta tubets amb els porus grocs o rosats. Pot tindre un peu lateral molt curt o no tindre'n i aguantar-se directament del tronc on surt. La seua carn és fibrosa, de la qual regalima un suc vermell quan es talla, de gust una mica àcid i agradable.

## Hàbitat i distribució

Surt dels troncs de castanyers i de roures vells. Es troba principalment a la Gran Bretanya però també a la resta d'Europa, Amèrica del Nord i Austràlia. Viu en rouredes i castanyers (en eucaliptus a Austràlia) i es troba des d'agost fins a la fi de la tardor. En temps passats s'havia fet servir com substitut de la carn.

## Bibliografia

* N. Arlott, R. Fitter i A. Fitter: Collins Complete Guide: British Wildlife, ISBN 1-85927-092-1.
* Marchand, André: Champignons du Nord et du Midi, volum IV/IX, Hachette 1976, ISBN 84-399-4768-2.

## Enllaços externs

* Fotografia i informació d'aquest bolet (italià)
# Bandera d'Eslovàquia

La bandera d'Eslovàquia és la bandera oficial d'aquest estat de l'Europa oriental.
El territori d'Eslovàquia va pertànyer durant molt temps al regne d'Hongria, per bé que la majoria de gent era de parla eslava. Durant l'ocupació otomana de la plana de Pannònia, la capital hongaresa fou Pressburg, l'actual Bratislava.
Els eslovacs es van associar amb els txecs el 1918 quan l'Imperi Austrohongarès es va desmbembrar després de la Primera Guerra Mundial sobre la base del dret dels pobles, en el nou estat de Txecoslovàquia. Quan el primer de gener de 1993 Eslovàquia es va separar per segona vegada al segle xx de la República Txeca, es va adoptar la bandera dels tres colors paneslaus (tres bandes horitzontals, blanca, blava i vermella). L'escut nacional, de tipus neogòtic, està situat a la bandera per distingir-la d'altres banderes properes i està situat proper al pal, ocupant part de les tres bandes.
L'escut, de fons vermell, reprèn els tres colors eslaus i representa la creu patriarcal (amb doble travessa) d'argent (blanc), plantada sobre una muntanya de tres cims d'atzur (blau), sobre un camper de gules (vermell). Els tres cims representen els monts Tatra, Fatra i Matra. Durant la independència de 1939 es va fer servir la mateixa bandera.
Després d'un llarg parèntesi del règim comunista i amb la divisió de l'antiga Txecoslovàquia en dos estats independents, la nova bandera d'Eslovàquia es formalitzava d'1 de setembre de l'any 1992.

## Referències

* ↑ Bednar, Sylvie. Banderas: una bandera, un país, una historia (en castellà). Barcelona: Electa, 2010, p. 72. ISBN 978-84-8156-475-4.
* ↑ «Bandera de Eslovaquia» (en castellà). Banderas Mundo. Arxivat de l'original el 19 de gener 2019. [Consulta: 17 gener 2019].
# Publi Corneli Lèntul Sura

Publi Corneli Lèntul Sura (llatí: Publius Cornelius P. f. P. n. Lentulus) va ser un magistrat romà del segle i aC. Formava part de la família dels Cornelis Lèntuls, una branca patrícia de la gens Cornèlia.
Va ser qüestor de Sul·la el 81 aC. Va prendre testimoni en el judici a Verres en relació amb les quantitats que havia rebut com a qüestor a la Gàl·lia Cisalpina, i més tard ell mateix va haver de testimoniar sobre el mateix tema, però el van absoldre. Segons conta Plutarc, va ser en aquest context que va rebre el sobrenom de Sura: quan Sul·la el va fer cridar per retre comptes, va allargar el panxell de la cama (en llatí, sura) amb insolència, perquè aquesta era la part del cos on es castigaven els nens quan cometien una falta jugant a pilota. Altres fonts atribueixen aquest sobrenom a un avantpassat de la branca dels Lèntuls.
Més endavant va ser pretor, i Hortensi no va tenir cap dificultat d'obtenir l'absolució de Varró Lucul quan va ser acusat d'extorsió.
El 71 aC va ser elegit cònsol, i el 70 aC va ser expel·lit del senat amb seixanta-tres altres senadors per les seves formes de vida infames. Al cap d'un temps, potser en revenja, es va incorporar a la conspiració de Catilina. Un oracle li va predir que un tercer Corneli regiria Roma (després de Corneli Cinna i Corneli Sul·la) i esperava que, pel seu rang, seria el cap dels conspiradors.
El 63 aC va obtenir el càrrec de pretor i, quan Catilina va sortir de Roma, va agafar la direcció de la conspiració a la ciutat. Probablement va ser a causa de la seva manca de decisió que la ciutat no va ser incendiada. Uns ambaixadors dels al·lòbroges van arribar a Roma amb protestes sobre el govern dels pretors a càrrec del seu territori: Sura els va rebre i els va oferir per escrit suport armat per enderrocar el govern consolar. Els ambaixadors van visitar el seu patró, qui va fer saber el que passava a Ciceró. Quan Ciceró va conèixer la conspiració, va ser destituït de la pretoria, i va romandre en libera custodia a càrrec de l'edil Publi Corneli Lèntul Espinter. Va ser assassinat a la presó del Capitoli el 5 de desembre del 63 aC.

## Referències

* ↑ Ciceró, Verrines, I 14; apud Smith 1867.
* ↑ Plutarc, Vides paral·leles: «Ciceró», 17; apud Smith 1867.
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, XXII 31; Cassi Dió, Història de Roma, LXVIII 9.15; apud Smith 1867.
* ↑ Cassi Dió, Història de Roma, XXXVII 30; apud Smith 1867.
* ↑ Aulus Gel·li, Les nits àtiques, V 6; apud Smith 1867.
* ↑ Ciceró, Catilinàries, III 4; IV 1.6; apud Smith 1867.
* ↑ Sal·lusti, La conjuració de Catilina, 50-55; apud Smith 1867.
* ↑ Ciceró, Filípiques, II 7; apud Smith 1867.

## Bibliografia

* Smith, William (ed.). «18. Publius Cornelius Lentulus Sura». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown and Company, 1867, p. 730.
# Teixit adipós blanc

El teixit adipós blanc és el principal teixit de reserva en mamífers, acumulant grans quantitats de triacilglicèrids en el citoplasma de les seves cèl·lules, dins d'una gran vesícula lipídica que ocupa la major part de la cèl·lula o adipòcit. El protoplasma i el nucli queden reduïts a una petita àrea prop de la membrana. La resta és ocupat per una gran gota de greix.
El teixit adipós, que manca de substància fonamental, està dividit per fines trabècules de teixit fascicular en lòbuls.
El greix de les cèl·lules es troba en estat semilíquid i està compost fonamentalment de triacilglicèrids. S'acumula preferentment al teixit subcutàni, la capa més profunda de la pell. Les seves cèl·lules, adipòcits, estan especialitzades a sintetitzar i emmagatzemar greix. Aquesta capa es denomina, panicle adipós i fa d'aïllant del fred i de la calor. Actua com un coixinet i també com un magatzem de reserves energètiques.
Aquest tipus de teixit compleix funcions d'emplenat, especialment en les àrees subcutànies. També serveix de suport estructural. Finalment té sempre una funció de reserva. El greix varia, és de diferent consistència, líquida o sòlida.
El creixement d'aquest teixit es pot produir per proliferació cel·lular (creixement hiperplàsic), on augmenta el nombre d'adipòcits per divisió mitòtica o per augment de volum de la cèl·lula adiposa per acumulació d'una major quantitat de lípids en les cèl·lules ja existents (creixement hipertròfic). Durant la infantesa i l'adolescència el creixement és generalment, hiperplàsic i en l'individu adult hipertròfic.

## Vegeu, a més

Teixit adipós marró
# Custòdia

A la custòdia se l'anomena també ostensori o ostensorium del llatí ostentāre. Al culte catòlic, és la peça d'or, o altre metall preciós, on es col·loca l'hòstia, després de consagrada, per a adoració dels fidels. Les seves formes són variades, però una de les més comunes és la de sol, de l'origen del qual es tenen discrepàncies.

## Història

Les custòdies o ostensoris tenen el seu origen a la institució de la festa anomenada del Corpus a mitjan segle xiii. Però és molt rar trobar-les abans del segle xiv i no es fixen les seves formes sinó des de ja entrat el segle xv. Es van emprar per a aquest objecte al principi imatges, creus, reliquiaris acomodant-los a la seva nova destinació. Però des de mitjans del segle xv es va adoptar la forma de torreta o templet ogival (gairebé sempre de plata) estarrufat de pinacles i sostingut per una base artística quedant al mig, una lúnula o viril de plata o or per a col·locar en ell visiblement l'hòstia.
A l'època del Renaixement es van construir així mateix en forma de templet però d'estil romà i des de fins del segle xvi es comencen a donar les que avui estan més en ús en forma de sol radiant, les quals al segle xviii duen cercles de caparrons d'àngels envoltant al viril central.
A Espanya, es va establir a mitjan segle xv el costum de dur sobre una carrossa i sobre un tron la custòdia a les processons del Sagrament. Però les carrosses que avui existeixen són generalment de fusta tallada i orada i d'estil Xorigueresc del segle xviii.

## Custòdies destacades

Algunes de les majors i més artístiques custòdies processionals del món es troben a les catedrals d'Espanya i entre elles, destaquen en estil gòtic:
* la de la catedral de Vic per la seva antiguitat, ja que data del 1413
* la de la catedral de Toledo, de 1517-1524, per la seva riquesa artística, obra d'Enrique de Arfe
* la de la catedral de Barcelona, per la seva pedreria
* la de la catedral de Cadis per la seva elevació, ja que fa quatre metres. També és obra d'Enrique de Arfe
La de la catedral de València, d'època franquista i amb materials recaptats per donació dels fidels, és considerada la més gran del món, amb 600 kg d'argent, 5 d'or i 75 grams de platí, a més de perles i pedres precioses, i una alçada de 4 metres. Data de 1940-1954.
Fora d'Espanya, són notables les custòdies colonials de la Col·lecció d'Art del Banc de la República a Bogotà, Colòmbia. Una d'elles, coneguda popularment com La Lechuga, fabricada per José de Galaz en 1707, està ornada per més de 1480 maragdes.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.151. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 28 novembre 2014].
* ↑ "Descubiertas piezas desaparecidas en la custodia de la Catedral de Valencia", Europa Press, 5 de juny 2015 (castellà) [Consulta: 14 gener 2017].

## Enllaços externs

* Imatge de la custòdia La Lechuga Arxivat 2017-01-16 a Wayback Machine.
Viccionari
# Carnaval d'Encamp

El Carnaval d’Encamp és una festa popular i tradicional andorrana que se celebra anualment a la parròquia d’Encamp amb motiu del Carnestoltes. És considerat un dels esdeveniments festius clau del Principat i especialment pel seu ball de l’Ossa, que és una manifestació cultural distingida com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat segons la UNESCO del 2022 ençà.
Es tracta d’una festa pagana circumscrita en la litúrgia de la quaresma que fou reviscolada en la seva plenitud, durant els anys 1950, per l'advocat Rossend Marsol Clua, també conegut com a Sícoris o «l'advocat dels pobres», que s'havia establert a Encamp procedent d’Artesa de Segre. Les particularitats més destacades que té aquest esdeveniment són la coneguda com a operació i posterior crema d’un ninot que representa el rei Carnestoltes, la dansa teatral del Ball de l’Ossa –que mimetitza l’antiga cacera d’aquest mamífer autòcton de les Valls– i també la farsa teatral dels Contrabadistes, guionitzada pel mateix Marsol Clua i que representa la detenció i judici d’estraperlistes. També hi ha l'habitual desfilada de comparses pels carrers de la parròquia i la clausura de la festa amb l'enterrament de la sardina.
L'organització de les festes és d'un marcat lideratge juvenil; antany havia depès de diverses colles, però arran de mitjan segle xx s'agruparen per a constituir la Comissió de Festes d'Encamp. Aquesta organització, que no havia mai format part del comú per tal d'evitar censures o la intervenció del consistori, sí que passà a estar regulada, des de l'any 2007, per l'administració local i amb un reglament de règim intern. En aquesta nova Comissió coral, n'organitzen el Carnaval representants del jovent, del comú, dels comerços, de les entitats esportives i culturals i també una mostra dels encampadans més vells que hi viuen.
El conjunt de celebracions està protegit per les lleis andorranes com un dels quinze Béns Immaterials del Patrimoni Andorrà. Existeix un refrany històric vinculat a l’esdeveniment: «Per Carnaval, tot s'hi val a Encamp».

## Referències

* 1 2 3 4 5 Roig i Burgos, 2019.
* 1 2 3 Lizarte Fernàndez, Robert «El carnaval d’Encamp, un símbol d’arrel i d’identitat». Trobades Culturals Pirinenques, 10, 2014, pàg. 207–210. ISSN: 2696-2381.
* ↑ «Primer Ball de l’Ossa des de que es considerada Patrimoni Cultural». El Periòdic d'Andorra [Escaldes-Engordany], 21-02-2023 [Consulta: 22 març 2024].
* 1 2 Valls Oliva, 2006, p. 102.
* ↑ Villaró, Albert «Història de la creació cultural: de l'antiguitat al segle XX» ( PDF). Relat històric d'Andorra. Govern d'Andorra, pàg. 34 [Consulta: 22 març 2024].
* ↑ Valls Oliva, 2006, p. 149.

## Bibliografia

* Burgos, Albert. Les Festes d'Interès Cultural. Patrimoni Immaterial d'Andorra ( PDF). Ministeri de Cultura, Joventut i Esports d'Andorra. Govern d'Andorra, 2019. ISBN 78-99920-0-875-1.
* Valls Oliva, Àlvar. Diccionari Enciclopèdic d'Andorra. Andorra la Vella: Fundació Crèdit Andorrà, 2006. ISBN 9789992016299.
# Carrer de les Galanes

El carrer de les Galanes és un carrer de la ciutat de Reus que sortia de la plaça del Mercadal, tocant a l'Ajuntament, i acabava als Quatre Cantons, la cruïlla amb el carrer de santa Anna i el de la Presó fins a l'any 1939, quan el franquisme li va canviar el nom pel de «General Goded» i va unificar els tres carrers existents, el de les Galanes pròpiament dit, i els que el continuaven, el d'Ossets i el de Singles. A partir de l'any 1979 es va dir carrer de les Galanes a tota la llargada del carrer fins a la plaça de Catalunya, on hi arribava abans el carrer de Singles. És un carrer estret, i abans encara havia portat el nom de carrer d'en Garcia, de mossèn Pere Reboster i de Bellveny. Segons Gras i Elias el carrer celebrava la festa de la seva patrona, santa Marina, amb música i balls al carrer, i en una de les cases hi havia una fornícula amb la imatge de la santa.
Fa anys, el carrer era ple de petites botigues, sobretot de queviures, i algun taller de manufactures tèxtils, amb les voreres molt estretes. Era (i és) molt transitat, i és el camí per on arriben a la plaça del Mercadal els habitants de la part nord-est de la ciutat. Conserva encara alguns comerços tradicionals.
Actualment està empedrat a un sol nivell, i s'hi poden veure algunes cases interessants. A l'inici, a més de l'Ajuntament hi ha cal Pinyol, i més enllà la del número 15, i també la façana que dona a aquest carrer de la Casa Font de Rubinat, estructurada per Domènech i Montaner, que combina a la façana el parament d'obra vista i la pedra calcària emmarcant els balcons i altres elements. En aquest carrer tenia la botiga l'impressor Pere Bofarull, i acollia la redacció i administració d'algunes revistes reusenques, com ara La Lira i Reus Alegre.

## Referències

* ↑ Amigó Anglès, Ramon. Materials per e l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 251. ISBN 8486387655.
* ↑ Gras i Elias, Francesc. Las calles de Reus. Reus: Imprenta y librería de Eduardo Navás, 1902, p. 32.
* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 10. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 43. ISBN 9788409559398.
* ↑ Aguadé, Enric. Impressors i llibreters a Reus: 1720-1900. Reus: Centre de Lectura, 1996, p. 104-106. ISBN 8487873189.
# Talp daurat gegant

El talp daurat gegant (Chrysospalax trevelyani) és una espècie amenaçada de talp daurat. El seu hàbitat natural són els boscos de la província del Cap Oriental de Sud-àfrica.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :