OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Magnenci Decenci

Magnenci Decenci (en llatí Magnentius Decentius, que de fet apareix a les monedes com Magn. Decentius i podria ser també per Magne Decenti) va ser un militar romà nomenat cèsar l'any 351 per l'emperador Magnenci, després de la mort de Constant l'any 350.
Era germà de Magnenci (segons Víctor, Eutropi i Joan Zonaràs) o cosí (de fet consanguineum, γένει συναπτομένον, «parent de sang», segons el mateix Víctor, i Zòsim), i l'emperador el va elevar a aquella dignitat perquè governés la Gàl·lia i controlés els limites del Rin. El cap dels alamans, Gundomar, el va derrotar. En aquell moment, o potser una mica abans, es van revoltar els trèvers (treviri) que van li van refusar l'entrada a la seva ciutat Trèveris.
Després de la derrota de Magnenci l'any 353 a la batalla de Mons Seleucus, descartant la possibilitat de rebre cap ajut, i rodejat per tot arreu, es va suïcidar a Sens el 18 d'agost del 353.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Magnentius Decentius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 21 juny 2022].

## Vegeu també

* Desideri (cèsar)
# Gai Didi

Gai Didi (en llatí: Caius Didius) va ser un militar romà llegat de Juli Cèsar. Formava part de la gens Dídia, una família romana d'origen plebeu.
Cèsar el va enviar l'any 46 aC a Hispània contra els pompeians. A la vora de Carteia va guanyar una victòria naval sobre Quint Ati Var. A l'any següent va sortir de Gades amb una flota per empaitar a Gneu Pompeu el Jove al que va agafar la major part dels vaixells i els va cremar. Didi va desembarcar i encara que Pompeu va morir a mans de Cesenni Lentó el lusitans al servei de Pompeu es van tirar sobre ell i el van matar.

## Referències

* Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III). 4. C. DIDIUS Vol. 1 pàg. 1005
# Canon EOS 1000

La Canon EOS 1000 (coneguda com a EOS Rebel a Amèrica del Nord) és una càmera SLR de 35mm fabricada per Canon entre el setembre de 1990 i el 1992. Aquesta forma part de la gamma Canon EOS i estava destinada a fotògrafs principiants.
Aquesta va ser substituïda per l'EOS 1000N (EOS 1000S al Japó, EOS Rebel SII a Amèrica del Nord) el 1992.

## Característiques

D'aquest model existeixen diferents versions:
* EOS 1000 / EOS Rebel: Model bàsic sense flaix ni databack
* EOS 1000F / EOS Rebel S: Model amb flaix integrat però sense databack
* EOS 1000F QD / EOS 1000 QD / EOS Rebel S QD: Model amb flaix integrat i databack de quars
* EOS 1000 QD-P: Model amb flaix integrat, databack de quars i mode panoràmic (mitjançant l'adaptador PA-1000). Aquesta només es va vendre al Japó
El databack és una petita pantalla amb diversos botons, per configurar les dades que apareixeran impreses a la pel·lícula, com la data i la configuració d'exposició utilitzada.
La Canon EOS 1000 incorpora un obturador de pla focal amb velocitats seleccionables de 30 fins a 1/1000 segons amb una sincronització de flaix d'1/90 segons. El sistema que mesura la llum inclou un díode de silici amb modes de mesura avaluatiu, parcial central i mitjana ponderada al centre amb un rang d'1 a 18 EV. La sensibilitat ISO es pot configurar de 25 fins a 5.000 ISO. L'enfocament es pot configurar en manual o automàtic des de l'objectiu.
La càmera consta dels següents modes d'exposició: prioritat d'obertura, prioritat d'obturació, programa, profunditat de camp AE, exposició manual i modes d'escena de retrat, paisatge, macro i esport. També consta d'un mode de compensació d'exposició que es pot seleccionar de -2 a +2 en 1/2 passes. El temporitzador automàtic (12 segons) pot reproduir una selecció de música en lloc d'un compte enrere.
El flaix integrat dels models F, té un número guia de 12. La càrrega i bobinat de la pel·lícula és automàtic. La pel·lícula avança fins a 1 fotogrames per segon. Utilitza una pila de liti 2CR5 de 6V.

## Referències

* ↑ «EOS 1000 S QD/QD-P» (en anglès). Canon camera museum.
* ↑ «CANON EOS 1000N/FN/Rebel II/SII QD (Quartz Date) film-based 135mm (36 x 24mm) format AF-SLR camera» (en anglès). MIR.
* 1 2 «CANON EOS 1000/Rebel QD (Quartz Date) film-based 135mm (36 x 24mm) format AF-SLR camera» (en anglès). MIR.
* ↑ «Canon Date/Data Backs» (en anglès). Flynn graphics.
* ↑ «EOS1000 QD/QD-P» (en anglès). Canon camera museum.
* ↑ «Instructions Canon EOS 1000F» (en anglès). Canon.
# Cant difònic

El cant difònic és una tècnica vocal que permet que un sol cantant produeixi dues notes alhora. La improvisació n'és una de les característiques principals.
Entre altres llocs, es practica a Mongòlia i Tuvà. La versió mongola, el khöömei, està llistada com Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat des del 2009. Tradicionalment interpretades amb motiu de cerimònies rituals, les cançons expressen respecte i elogis pel món natural, pels avantpassats del poble mongol i pels grans herois. Es canta khöömei per a esdeveniments especials i activitats de grup, com ara curses de cavalls, tornejos de tir amb arc i lluita, grans banquets i rituals de sacrifici.
Fent servir conscient els formants, es pot amplificar els harmònics de manera que s'experimenta una segona veu, a més del to fonamental que provoquen les cordes vocals.

## Referències

* ↑ Saus, Wolfgang. Oberton singen: Das Geheimnis einer magischen Stimmkunst ; jeder kann Obertonsingen lernen ; Drei-Stufen-Selbstlernkurs mit CD [Cant difònic: el secret d'un cant màgic. Tothom pot aprendre el cant difònic; Curs d'autoaprenentatge de tres nivells amb CD] (en alemany). 2a edició. Battweiler: Traumzeit-Verlag, 2006, p. 58. ISBN 978-3-933825-36-0.
* ↑ «Traditional Instruments and Music of the Mongolia people» (en anglès), 01-03-2016. [Consulta: 26 agost 2023].
* 1 2 «Mongolian art of singing, Khoomei» (en anglès). UNESCO. [Consulta: 26 agost 2023].

## Bibliografia

* van Tongeren, Mark C. Overtone singing: physics and metaphysics of harmonics in east and west (en anglès). 2a edició eixamplada. Amsterdam: Fusica, 2004. ISBN 978-90-807163-2-2.
# Singidúnum

Singidúnum (en grec antic Σιγγί(ν)δουνον, o Σιγίνδουνον) va ser una ciutat celta a la Mèsia Superior, allà on el Savus s'uneix al Danubi, a l'altre costat de la ciutat de Taurunum a Pannònia. Va ser una fortalesa seu de la Legió IV Flavia Felix.
Va estar habitada, primer pels escordiscs al segle iii aC, i després la van fortificar i romanitzar els antics romans. Avui dia és coneguda com a Belgrad (Beograd), la capital de la República de Sèrbia, i és una de les ciutats més antigues d'Europa. Segons la llegenda s'ha reconstruït de les seves cendres 38 vegades.

## Referències

* ↑ «De Singidinum à Belgrade ou l'histoire contrariée de la « Ville Blanche » en quelques dates…». [Consulta: 10 octubre 2018].
* ↑ Smith, William (ed.). «Singidunum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Belgrad: Història antiga Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine.
* Pàgina oficial de Belgrad: Imperi Romà d'Orient Arxivat 2008-04-16 a Wayback Machine.
* Mons antics: Singidúnum
* Fortalesa de Belgrad: Història
# Camí hamiltonià

En el camp matemàtic de la teoria de grafs, un camí hamiltonià és un camí en un graf no dirigit que passa per cada vèrtex del graf exactament un cop. Un cicle hamiltonià (o circuit hamiltonià) és un camí hamiltonià que retorna al vèrtex de sortida. La determinació de si existeixen aquests camins i cicles als grafs és el problema del camí hamiltonià, que és un problema NP-complet.
Els camins i cicles hamiltonians deuen el seu nom al matemàtic William Rowan Hamilton, qui va inventar el joc icòsic, ara també conegut com el puzzle de Hamilton, que tracta sobre trobar un cicle hamiltonià en el graf que formen les arestes del dodecàedre. Hamilton va resoldre aquest problema fent servir el càlcul icòsic, una estructura algebraica basada en arrels d'unitat amb moltes similituds amb els quaternions (també inventats i estudiats per ell mateix). Malauradament, aquesta solució no és generalitzable a grafs arbitraris.

## Referències

* ↑ Diccionari terminològic de sistemes d'informació geogràfica. Primera edició. Barcelona: ICC, Institut Cartogràfica de Catalunya, 2012. ISBN 978-84-393-8863-0.
* ↑ Dirac, G. A. «Some Theorems on Abstract Graphs» (en anglès). Proceedings of the London Mathematical Society, s3-2, 1, 1952, pàg. 69–81. DOI: 10.1112/plms/s3-2.1.69.
# Enclusa (os)

L'enclusa és un dels tres ossicles de l'orella, localitzat a la caixa del timpà. La seva forma recorda a una enclusa de ferrer. Connecta amb el martell mitjançant l'articulació incudomal·leal i amb l'estrep mitjançant l'articulació incudoestapedial.
Només els mamífers en tenen, tot i que deriva -filogenèticament parlant- d'un os que tenien antics rèptils.

## Referències

* ↑ hednk-023—Imatges d'embriologia a la Universitat de Carolina del Nord
Viccionari
# Jeferson Tenório

Jeferson Tenório (Rio de Janeiro, 8 de març de 1977) és un escriptor, professor i investigador brasiler, resident a Porto Alegre.

## Trajectòria

A principis de la dècada del 1990 es va traslladar a Porto Alegre, on ha desenvolupat la seva carrera literària. És doctor en Teoria de la Literatura per la Pontifícia Universitat Catòlica de Rio Grande do Sul, i treballa amb temes relacionats amb el colonialisme, la postcolonialisme, la identitat i la diàspora africana en la postmodernitat. És professor de Llengua i Literatura en el sistema d'educació públic.
Un dels motius pels quals va començar a escriure va ser perquè va tenir nombroses experiències amb agressions policials i va pensar que escriure podia ser una manera de fer front al racisme present a la societat. En la majoria de les seves obres escriu des del punt de vista de personatges joves. Les seves obres aborden generalment temes com la pobresa, la discriminació racial i la desigualtat de classe al Brasil.
La seva primera novel·la, O beijo na parede, va ser publicada l'any 2013, essent escollida com a Llibre de l'any per l'Associação Gaúcha de Escritores. Els seus textos teatrals i contes breus han estat traduïts a l'anglès i al castellà. L'any 2021, l'autor va guanyar el premi Jabuti per la seva novel·la, L'altra cara de la pell, que ressegueix la història d'un jove que ha d'enfrontar-se a la mort del seu pare, un professor negre.
Tenório també escriu columnes setmanals al diari Zero Hora i al portal digital Universo Online. Ha afirmat que «de vegades penso que nosaltres, els negres, al final, només tenim un viatge per fer: deixar de ser negres... Cap negre queda impune pel color».

## Referències

* ↑ «Jeferson Tenório - Grupo Companhia das Letras». www.companhiadasletras.com.br. [Consulta: 30 novembre 2022].
* 1 2 3 "Jeferson Tenório". Portal da Literatura Afro-Brasileira/UFMG, 29/07/2021
* 1 2 "Escritor Jeferson Tenório é Cidadão de Porto Alegre". Câmara Municipal de Porto Alegre, 14/06/2022
* ↑ RS, Literatura. «Jeferson Tenório lança nova edição de ‘Estela sem Deus'». Literatura RS, 17-08-2022. [Consulta: 6 novembre 2022].
* ↑ «Romance sobre assassinato de professor revela o processo de introjeção do racismo». Quatro Cinco Um: a revista dos livros. [Consulta: 6 novembre 2022].
* 1 2 «Escritor Jeferson Tenório é Cidadão de Porto Alegre». Câmara Municipal de Porto Alegre. [Consulta: 6 novembre 2022].
* ↑ «Estela Sem Deus». Escrita Criativa https://www.escritacriativa.com.br. [Consulta: 6 novembre 2022].
* ↑ Gabriel, Ruan de Sousa. "Jeferson Tenório: com o premiado ‘O avesso da pele', que ganhou o mundo e vai virar filme, autor sobe ao primeiro escalão da literatura brasileira". O Globo, 20/01/2022
* ↑ "Escritor Jeferson Tenório é novo colunista do UOL". UOL, 16/05/2022
* ↑ «Jeferson de Souza Tenório». Escavador. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ «Jeferson Tenório comenta assassinato de João Alberto Freitas». Quatro Cinco Um: a revista dos livros. [Consulta: 6 novembre 2022].
# Goldebek

Goldebek (frisó septentrional Golbäk, danès Goldbæk) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Mittleres Nordfriesland, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 25 kilòmetres al nord-est d'Husum i 25 kilòmetres al nord-oest de Flensburg.
# Mona esquirol de dors vermell

La mona esquirol de dors vermell (Saimiri oerstedii) és una espècie de mico de la família dels cèbids que viu a la costa pacífica de Costa Rica i Panamà.

## Subespècies

* S. o. citrinellus
* S. o. oerstedii
# Tití lleó daurat

El tití lleó daurat (Leontopithecus rosalia) és una espècie de primat de la família dels cal·litríquids que viu als boscos costaners atlàntics del Brasil.

## Referències

* ↑ Entrada «Leontopithecus rosalia» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 19 gener 2023].
* ↑ TERMCAT. «tití lleó daurat». [Consulta: 8 abril 2021].
# Pangolí xinès

El pangolí xinès (Manis pentadactyla) és una espècie de pangolí que habita el nord de l'Índia, el Nepal, Bhutan, possiblement Bangladesh, a través de Myanmar fins al nord d'Indoxina, passant per gran part del sud de la Xina, incloent-hi les illes de Taiwan i Hainan.

## Referències

* ↑ Entrada «Manis pentadactyla» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Tití de Goeldi

El tití de Goeldi (Callimico goeldii) és una espècie de mico de la família dels cal·litríquids que es troba a Bolívia, el Brasil, Colòmbia, l'Equador i el Perú.
Durant l'estació humida acostumen a menjar fruits, insectes, aranyes, llangardaixos, granotes i serps. A l'estació seca també s'alimenten de bolets, essent els únics micos tropicals que ho fan.
# Aproximació lineal

En matemàtiques, una aproximació lineal és una aproximació d'una funció qualsevol fent servir una funció lineal (de forma més precisa una funció afí).

## Definició

Donada una funció derivable f d'una variable real, el teorema de Taylor per a n=1 estableix que
    $f(x)=f(a)+f\ '(a)(x-a)+R_{2}$
on el terme $R_{2}$ és el residu o error. L'aproximació lineal s'obté depreciant el residu:
    $f(x)\approx f(a)+f\ '(a)(x-a)$
Lo qual és cert per a valors de x propers a a. L'expressió del cantó dret és precisament l'equació de la recta tangent a la gràfica de f al punt (a, f(a)), i per aquest motiu, d'aquest procés també se'n diu aproximació per la recta tangent.
Les aproximacions lineals per a funcions vectorials de variable vectorial, s'obtenen de la mateixa forma, substituint la derivada en un punt per la matriu jacobiana. Per exemple, donada una funció derivable $f(x,y)$ amb variables reals, es pot aproximar $f(x,y)$ per $(x,y)$ en punts proper a $(a,b)$ fent servir la fórmula
    $f\left(x,y\right)\approx f\left(a,b\right)+{\frac {\partial f}{\partial x}}\left(a,b\right)\left(x-a\right)+{\frac {\partial f}{\partial y}}\left(a,b\right)\left(y-b\right).$
L'expressió de la dreta és l'equació del pla tangent a la gràfica de $z=f(x,y)$ al punt $(a,b).$
En el cas més general d'espais de Banach, es té
    $f(x)\approx f(a)+Df(a)(x-a)$
on $Df(a)$ és la derivada de Fréchet de $f$ a $a$.

## Exemples

Per a trobar una aproximació de ${\sqrt[{3}]{25}}$ es pot fer tal com s'explica tot seguit.
* Es planteja la funció $f(x)=x^{1/3}.\,$ Per tant, el problema consisteix a trobar el valor de $f(25)$.
* Es té
    $f\ '(x)=1/3x^{-2/3}.$
* D'acord amb l'aproximació lineal
    $f(25)\approx f(27)+f\ '(27)(25-27)=3-2/27.$
* El resultat, 2,926, és força proper al valor de la funció 2,924…

## Referències

* Weinstein, Alan; Marsden, Jerrold E.. Calculus III. Berlin: Springer-Verlag, 1984, page 775. ISBN 0-387-90985-0.
* Strang, Gilbert. Calculus. Wellesley College, 1991, page 94. ISBN 0-9614088-2-0.
* Bock, David; Hockett, Shirley O.. How to Prepare for the AP Calculus. Hauppauge, NY: Barrons Educational Series, 2005, page 118. ISBN 0-7641-2382-3.
# Esteve Benet

Biografia
Esteve Benet va ser un mestre de capella i organista important a la parròquia de Sant Esteve d’Olot entre 1652 i 1680. No hi ha documents que confirmaran amb seguretat les dates de naixement i mort. D’acord amb la recerca de Francesc Civil, Benet va prendre el seu càrrec després de Joan Verdalet i va compartir la direcció de la capella de música amb l'organista Francesc Batlle. Va ser responsable de la música litúrgica durant un temps amb molta activitat musical.
Formació i Activitat Professional
Esteve Benet va ser mestre de capella i organista a la parròquia de Sant Esteve d’Olot. Va compartir la responsabilitat d'organista amb el mossèn Baile fins que aquest va morir l’any 1679. Al 1680, Jaume Sala va prendre el lloc de mestre de capella quan Benet va marxar de la direcció de la capella. No obstant això, Benet es va mantenir vinculat a l’església, ja que el 1681 va iniciar un litigi contra l'organista Gabriel Nadal, acusant-lo de no fer bé la seva feina; però aquesta acusació podria haver estat motivada per interessos econòmics i la poca edat de Nadal.

## Referències

* 1 2 Gregori i Cifré, Josep Maria; Monells i Laqué, Carme. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 6: Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2012, p. 30, 34-35, 104-105.
* 1 2 Civil Castellví, Francesc «Mestres de la Capella de Cant i organistes de la Parròquia de Sant Esteve de la vila d’Olot, segles XVII i XVIII». Quaderns de les Assemblees d’Estudis, 1973, pàg. 106.
* ↑ Murlà Giralt, Josep «Dades cronològiques sobre algunes peces d’orfebreria de la parròquia de Sant Esteve, d’Olot. Núm. 2». Annals del Patronat d’Estudis Històrics d’Olot i Comarca, 2017, pàg. 256, 263.
# Esteve Garrell Escorsell

Esteve Garrell Escorsell (Granollers, 27 de juny de 1851 - Granollers, 7 d'agost de 1922) va ser un impressor, escriptor, periodista, polític i activista liberal molt actiu a Granollers durant la segona meitat del segle XIX.

## Biografia

Era fill d'un sabater d'idees liberals ubicat a la plaça de la Porxada de Granollers que va voler donar-li estudis. Se sap que va arribar a cursar almenys dos anys de batxillerat amb el mestre Antoni Espí i Grau.
Va convertir el taller de sabateria del seu pare en una botiga d'objectes diversos. En el seu temps lliure escrivia poesia i tenia un gran interès per la política, relacionant-se amb els cercles liberals i republicans de la vila. El 1886 va decidir publicar un diari que promogués els seus ideals instal·lant així en el seu local una de les primeres impremtes de Granollers on es publicaria el diari El Congost. L'impremta Garrell i el diari que s'hi publicava es van convertir de seguida en el punt de trobada del liberalisme granollerí. Seria, de fet, aquesta publicació la principal impulsora de les idees progressistes que portarien a la creació, el 1887 de la societat Unió Liberal.
Dos anys després de la seva creació aquesta entitat va redactar un projecte per a construir un edifici que li servís de seu i que va ser també redactat per Esteve Garrell. A part de La Unió Liberal, uns anys abans, Garrell també havia participat en la fundació del Casino de Granollers.
Va ser regidor a l'Ajuntament de Granollers entre 1893 i 1895
Com a poeta va obtenir alguns premis en certàmens locals. També va escriure almenys set obres de teatre entre 1891 i 1923
El seu fill, Amador Garrell Alsina, va recollir la seva biografia en el llibre "La vida d'en Joan Gralla".

## Referències

* 1 2 3 Farnés, Josep Maria «Història i literatura: a propòsit de la vida d'en Joan Gralla». Ponències. Revista del Centre d'Estudis de Granollers, 2005, pàg. 109–130. ISSN: 2385-4413.
* ↑ Farnés Sararols, Josep Maria. Crònica de la Unió Liberal. Granollers: Ajuntament de Granollers, 1981.
* ↑ Fernández García, Mariano. La Unió Liberal i el Centre Catòlic, polaritzadors del teixit associatiu a Granollers (1881-1936). Granollers, Spain: Ajuntament de Granollers, 1999. ISBN 978-84-930014-1-4.
# Densitat de Planck

La densitat de Planck és una unitat de densitat, representada per ρ$_P$, en el sistema d'unitats naturals conegut com a unitats de Planck.
    $\rho _{P}={\frac {m_{P}}{l_{P}^{3}}}={\frac {c^{5}}{\hbar G^{2}}}$ ≈ 5,1 × 10$^{96}$ kg/m³
on:
* m$_P$ és la massa de Planck
* l$_P$ és la longitud de Planck
* c és la velocitat de la llum al buit
* $\hbar$ és la constant de Planck
* G és la constant de la gravitació
| Dimensió | Fórmula | Valor, en el Sistema SI | |
| Longitud de Planck | Longitud (L) | $l_{p}={\sqrt {\frac {G\hbar }{c^{3}}}}\;$ | 1.616 × 10$^{-35}$ m |
| Massa de Planck | Massa (M) | $m_{p}={\sqrt {c\hbar /G}}\;$ | 2.177 × 10$^{-8}$ kg |
Aquesta és una unitat molt gran, l'equivalent a 10$^{23}$ masses solars comprimit en l'espai d'un sol nucli atòmic. En una unitat de temps de Planck després del big-bang, la densitat de la massa de l'univers es pensa que podria haver estat aproximadament d'una unitat de densitat de Planck.
# Estilística

L'estilística és una escola crítica en lingüística i teoria de la literatura que analitza l'estil d'un text qualsevol, intentant determinar els trets formals emprats en relació a la intenció de l'autor i la resposta del públic. Així, considera la coherència i cohesió de l'escrit, l'estructura, els recursos literaris, el gènere a què pertany i les convencions que aquest l'imposa, el tipus de lèxic emprat i la mena de frases usades.
Es pot centrar en l'estudi d'un element d'estil concret o d'una obra completa, però sempre s'ha de partir del text, de la forma (en oposició a la crítica ideològica marxista o sociològica) i cal tenir un coneixement del lector ideal, per jutjar com aquest interpretarà els artificis del text. Es tenen en compte tots els nivells d'anàlisi lingüística (fonètic, sintàctic, etc.) per arribar a comprendre la unió entre la forma externa i el contingut o significa que es vol transmetre.
El màxim exponent de l'estilística és Charles Bally. Segons els seguidors tant de Bally com de Leo Spitzer, l'estil en el llenguatge sorgeix de la possibilitat d'elecció entre formes alternatives d'expressió, com per exemple, entre “nens”, “xiquets”, cadascun dels quals té un valor evocador diferent. Aquesta escola va tenir gran acceptació entre els filòlegs hispanistes a mitjans del segle xx, amb figures com Alarcos o Amado Alonso.

## Referències

* 1 2 «stylistics | linguistics | Britannica» (en anglès). [Consulta: 26 octubre 2022].
* ↑ «Estilística - EcuRed» (en castellà). [Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ «stilistica nell'Enciclopedia Treccani» (en italià). [Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ «Definción de Estilística» (en espanyol europeu). [Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ «Amado Alonso García | Real Academia de la Historia». [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ Gómez Alonso, Juan Carlos. La estilística de Amado Alonso como una teoría del lenguaje literario. Servicio de Publicaciones, 2002. ISBN 978-84-8371-322-8.

## Vegeu també

* Estilema
* Estilometria
* Leo Spitzer
* Lingüística aplicada
* Llengua estàndard
* Poètica (disciplina)
* Retòrica

## Enllaços externs

* «Estilística». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.