OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Don Giovanni (Gazzaniga)

Don Giovanni o sia Il convitato di pietra és una òpera en un acte de Giuseppe Gazzaniga, amb llibret de Giovanni Bertati. S'estrenà al Teatro San Moisè de Venècia el 5 de febrer de 1787. A Catalunya s'estrenà l'octubre de 1787 al teatre de la Santa Creu de Barcelona.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ p. 267
* ↑ (castellà) ALIER, Roger. Guia Universal de la ópera. Barcelona, 2007, Ediciones Robinbook. ISBN 978-84-96924-03-1
# Núfar

Nuphar és un gènere de plantes amb flor, també conegudes com a núfars, de la família de les nimfeàcies.

## Particularitats

És un gènere de plantes aquàtiques d'aigua dolça conegudes popularment com a nenúfars. La més representativa és el nenúfar groc (o núfar groc), que té propietats anafrodisíaques.

## Taxonomia

* Nuphar advena (Aiton) W. T. Aiton
** Nuphar advena subsp. advena
** Nuphar advena subsp. orbiculata (Small) Padgett
** Nuphar advena subsp. ozarkana (G. S. Mill.& Standl.) Padgett
** Nuphar advena subsp. ulvacea (G. S. Mill.& Standl.) Padgett
* Nuphar japonica DC.
* Nuphar lutea (L.) Sm. - nenúfar groc o núfar groc
* Nuphar microphylla (Pers.) Fernald
* Nuphar polysepala Engelm.
* Nuphar pumila (Timm) DC.
** Nuphar pumila subsp. oguraensis (Miki) Padgett
** Nuphar pumila subsp. pumila
** Nuphar pumila subsp. sinensis (Hand.-Mazz.) Padgett
* Nuphar ×rubrodisca Morong (Nuphar microphylla × Nuphar variegata)
* Nuphar sagittifolia (Walter) Pursh
* Nuphar ×saijoensis (Shimoda) Padgett (Nuphar japonica × Nuphar pumila)
* Nuphar ×spenneriana Gaudin (Nuphar lutea × Nuphar pumila)

## Referències

* ↑ DIEC
* Perry D. Slocum. Waterlilies and Lotuses. Timber Press 2005, ISBN 0881926841.

## Enllaços externs

* Herbari virtual del Mediterrani occidental Arxivat 2010-04-05 a Wayback Machine..
# Gerard Vázquez i Illa

Gerard Vázquez i Illa (Barcelona, 1959) és un dramaturg català. Llicenciat en Psicologia per la Universitat de Barcelona, va iniciar-se en el teatre amateur com a actor i dramaturg. Posteriorment, va assistir a cursos de Sanchis Sinisterra a la Sala Beckett de Barcelona. Com a dramaturg, és autor de guions com Cansalada cancel·lada (1999), Premi SGAE de Teatre de 1995, Magma (1998), Premi Born de Teatre de 1997, El somriure del guanyador (2001), Premi Ciutat d'Alcoi de teatre de 2001, El retratista (2003), Premi de Teatre 50è Aniversari Crèdit Andorrà de 2002 i Premi Crítica Serra d'Or de Teatre de 2004, Quid pro quo (2005), Premi Recull de Teatre Josep Ametller de 2004, Uuuuh! (2005), Premi Butaca de 2006, entre d'altres. També és autor de traduccions i adaptacions d'estrenes teatrals, com Una parella oberta, de Dario Fo, Un riure en la foscor de Vladímir Nabókov, Bartleby d'Herman Melville o La strada, de Federico Fellini i Tullio Pinelli. Alguns dels seus textos s'han traduït a l'anglès, al francès, a l'alemany, a l'italià, al suec, al serbocroat i a l'albanès, i algunes de les seves obres s'han representat als Estats Units, al Canadà, a Itàlia, a Suècia, a l'Argentina i a Kosovo.

## Obres

* Cançons d'Alabama (1998)
* Cansalada cancel·lada (1999, Premi SGAE de teatre 1995)
* Magma (1998, Premi Born de teatre 1997)
* El somriure del guanyador (2002, Premi Ciutat d'Alcoi de teatre 2001)
* El retratista (2003, Premi de teatre 50è Aniversari Crèdit Andorrà 2002 i Premi Crítica Serra d'Or de Teatre 2004)
* Numbert (2004)
* Uuuuh! (2005, Premi Butaca de 2006)
* Quid pro quo (2008, Premi Recull de teatre Josep Ametller de 2004)

## Referències

* 1 2 «Gerard Vázquez i Illa». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Gerard Vázquez». CatalanDrama.cat. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Gerard Vázquez» (en castellà). Parnaseo. Universitat de València. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Premi Born de Teatre». Institut del Teatre. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ Gadea, Lucía «Gerard Vázquez gana el Ciutat d'Alcoi de teatro en la clausura de la Mostra» (en castellà). El País [Madrid], 02-06-2001. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Crèdit Andorrà obre la convocatòria dels premis de teatre, poesia, pintura i escultura». Bondia.ad. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Premis Crítica 'Serra d'Or' 2004». UAB.
* ↑ «Marila Pons, Josep Lluís Roig, Núria Gas, Gerard Vázquez i Xevi Camprubí guanyen els Premis Recull de Blanes». Vilaweb. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «'Antígona' y 'Paradís' triunfan en los Premis Butaca de Teatre» (en castellà). Europa Press, 21-11-2006. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Gerard Vázquez». Sala Beckett. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Biografia Gerard Vàzquez | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 17 abril 2020].
# Falstaff (Salieri)

Falstaff és una òpera en tres actes d'Antonio Salieri, amb llibret de Carlo Prospero Defranceschi, basada en The Merry Wives of Windsor de Shakespeare. S'estrenà al Teatre de la Cort de Viena el 3 de gener de 1799. A Catalunya, es va estrenar el 25 de juliol de 1987 al Festival de Peralada, a l'Alt Empordà.

## Arranjaments

Beethoven feu servir el duet La stessa, La stessissima per la sèrie de variacions, WoO 73.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Referències

* ↑ (castellà) ALIER, Roger. Guia Universal de la ópera. Barcelona, 2007, Ediciones Robinbook. ISBN 978-84-96924-03-1
* ↑ Rice, John A.: Falstaff en 'The New Grove Dictionary of Opera', ed. Stanley Sadie (Londres, 1992) ISBN 0-333-73432-7
# Joan de Déu Trias i Giró

Joan de Déu Trias i Giró (Barcelona, 28 de juny de 1859 - Barcelona, – 29 de novembre de 1914) fou un jurista i professor universitari català.
Fill de Frederic Trias i Planas, fou catedràtic de dret internacional a la Universitat de Barcelona. Fou delegat a Barcelona en les assemblees catalanistes de Manresa (1892) i de Reus (1893). Intervingué en la defensa del dret català i publicà obres sobre aquesta qüestió.
Cursà la carrera de dret a la Universitat de Barcelona, llicenciant-se el 1880 i, posteriorment, es doctorà en dret civil i dret canònic a la Universitat Central de Madrid el 1881. El novembre de 1881 és nomenat professor auxiliar de dret, i imparteix docència en les càtedres de dret romà, dret polític i dret administratiu, dret canònic i disciplina eclesiàstica. El 1886, després de concursar, és nomenat catedràtic de dret internacional públic i privat de la Universitat de Barcelona. L'any acadèmic 1897-1898, per designació del rectorat, imparteix un curset sobre dret civil català. Fou catedràtic d'Història i Elements de Dret Romà de la Universitat de Salamanca, mitjançant oposició, el 1883, i de Dret natural de la Universitat de Saragossa (1884) i, després, de Dret internacional públic i privat de la Universitat de Barcelona el 1886.
Fou membre de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya, de la qual va arribar a ostentar la presidència entre els anys 1901 i 1903. A causa de la seva projecció internacional, va ser nomenat membre de l'Institut de Dret Comparat de Brussel·les. Entre les seves publicacions destaquem les molt nombroses que va tenir de Dret internacional tant públic com privat (extraterritorialitat, nacionalitat, persones jurídiques de fi no utilitari, reenviament, protecció internacional de la propietat industrial, etc.) i aquelles altres dedicades al Coprincipat d'Andorra, arribant a qualificar aquesta institució com funesta. Els seus treballs de Dret civil català evidencien la influència del Dret canònic i del dret romà en el substrat constitutiu de la mateixa i el seu caràcter supletori. Va redactar amb Francesc Romaní i Puigdengolas un "Anteproyecto de Apéndice de Derecho Civil de Cataluña", que fou oficialment presentat el 1902.
Va contreure matrimoni amb Rosa Bes Baquer i és el pare del famós catedràtic de Dret Internacional Josep Maria Trias de Bes.

## Família

Joan de Déu Trias és fill de Frederic Trias i pare de Josep Maria Trias de Bes i Giró. Alhora, és avi de Santiago Dexeus i Trias de Bes i de Josep Maria Dexeus i besavi de Xabier Añoveros, Julio Añoveros, Josep Maria Trias de Bes i Serra, Francesc Tusquets i Carles Tusquets.
És sogre de Santiago Dexeus i Font.

## Referències

* ↑ «Joan de Déu Trias i Giró». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Peláez, Manuel J. «Joan de Deu Trias i Giró». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 6 febrer 2021].
* ↑ Martín, Sebastián. «Trías Giró, Juan de Dios (1859-1914)». Diccionario de catedráticos españoles de derecho (1847-1943). Universitat Carles III de Madrid, 2014. Arxivat de l'original el 14 de febrer 2021. [Consulta: 6 febrer 2021].
# Mega-

Mega (símbol M) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10⁶, o 1.000.000. Aquest prefix en concret no se sol utilitzar per als grams, sinó que s'utilitza el terme tona (en lloc de megagram). Confirmat el 1960, prové del grec μέγας (megas), que significa gran.

## Exemples

    1 megawatt = 1 MW = 10⁶ watts = 1000 kilowatts
    1 megaelectró volt = 1 MeV = 10⁶ electró volts
    1 tona = 1 t = 1000 quilograms = 10⁶ grams
    1 megàlitre = 1 Ml = 10⁶ litres
    1 megàmetre = 1 Mm = 10⁶ metres
    1 megasegon = 1 Ms = 10⁶ segons
En informàtica mega vol dir 1.048.576 (1024² o 2$^{20}$), en lloc d'1.000.000, especialment quan és usat el prefix byte o bit, obtenint un megabyte o un megabit. Per a resoldre aquesta ambigüitat, s'ha proposat el terme mebibyte i mebibit per al valor 2$^{20}$ bytes i 2$^{20}$ bits. Però la utilització d'aquest terme no està gaire estesa. Tot i així hi ha termes informàtics, com la velocitat de transferència de dades, on un megabit per segon = 1 000 000 bits per segon.

## Referències

* ↑ «Oxford English Dictionary (OED Online)» (en anglès). www.oed.com. Oxford University Press, 01-06-2001. [Consulta: 18 setembre 2017].
Viccionari
# Ramon de Roda

Ramon de Roda, de Ribagorça, de Barbastre o Ramon del Monte (Durban, Gascunya, 1067 - Osca, 1126) va ser bisbe de Roda-Barbastre. És venerat com a sant en l'Església catòlica. El seu cos va ser traslladat a Roda i va ser sebollit a la catedral el 26 de juny. Canonitzat, la seva festivitat se celebra el 21 de juny. És patró de la diòcesi i la ciutat de Barbastre.

## Biografia

Nascut a Durban, al vessant nord dels Pirineus, en el si d'una família noble, el seu nom era Raimon Guillem. Va tenir una bona educació i va començar la carrera militar, però va abandonar-la per a dedicar-se a l'estudi i la religió. Va ser canonge regular a Pàmies. Alfons I d'Aragó el tria com a bisbe de Barbastre-Roda en 1104, amb seu a la catedral de Roda, per a resoldre la disputa que mantenien els bisbes Sant Ot d'Urgell i Esteve d'Osca (tots dos argumentaven que la conquerida ciutat de Barbastre havia de formar part de les seves diòcesis, no de la de Roda).
Ja en la seu rodenca, va tenir conflictes amb els bisbes de d'Osca i d'Urgell i amb el rei Alfons, principalment per qüestió de límits. Els papes Pasqual II i Calixt II el sostingueren. L'any 1100, Pasqual II, en lletres del bisbe Ponç de Roda, havia delimitat la diòcesi, tot declarant-la immune i inviolable. Però el rei Alfons I d'Aragó i Pamplona i el bisbe d'Osca no la respectaren. En una carta d'Oleguer de Barcelona al papa Innocenci II, el prelat barceloní diu que el rei Alfons tenia rancúnia a Ramon de Roda "perquè el bisbe no el volia seguir en les guerres contra els cristians".
En 1116, el bisbe Esteve d'Osca, amb l'ajut de nobles de Barbastre i del mateix rei Alfons I, aconseguí que Ramon fos desterrat de Roda, acusant-lo d'oposar-se a combatre amb les armes als musulmans i altres heretges. Barbastre va passar a la diòcesi d'Osca i, quan Ramon va tornar el 1119, s'instal·là a Roda (Barbastre no tornà a la diòcesi de Roda fins al 1133 i el 1145 passà definitivament a la d'Osca).
* Capitell amb la figura del bisbe a la portalada de la catedral de Roda (ca. 1120)
* Presbiteri i cripta de la catedral de Roda, construïda per Sant Ramon
* Sepulcre de Sant Ramon a la cripta de la catedral
Durant el seu bisbat es van iniciar les obres de reconstrucció de l'edifici de l'actual catedral romànica de Roda i van consagrar-se nombroses esglésies a la diòcesi, com les de Taüll o Alaó, o els altars d'Alquézar i Roda, que introduïen l'art romànic més innovador en aquell moment.
Ramon va marxar fins al seu retorn a Roda en 1119. Una ermita a la muntanya, propera a la ciutat, marca el punt on, en marxar, el sant va plorar i va beneir la ciutat. Posteriorment, en 1125, va acompanyar el rei Alfons a la campanya de reconquesta a Andalusia, amb la intenció de conquerir Granada. La campanya va afectar la seva salut: en tornar a Osca ja venia malalt i hi va morir el 21 de juny de 1126.

## Bibliografia

* Antoni Rovira i Virgili, Història de Catalunya (Bilbao: Ed. La Gran Enciclopedia Vasca), vol. IV, p. 298.
# Clergues regulars

Els ordes de clergues regulars són comunitats religioses catòliques compostes majoritàriament o exclusivament per sacerdots que opten per viure en comunitat, seguint una regla determinada, per tal de perfeccionar la seva vida i el seu ministeri.

## Ordes de clergues regulars

Aquest tipus d'orde religiós es van fundar al segle xvi, amb la fundació de l'orde dels teatins en 1524. Des de llavors, no se n'han fundat més, tot i que el terme de "clergues regulars" s'ha afegit als noms d'algunes congregacions religioses o pies.
* Congregació de Clergues Regulars (Teatins), Roma, 1524
* Clergues Regulars del Bon Jesús, Ravenna, 1526-1651
* Clergues Regulars de Sant Pau (Barnabites), Milà, 1530
* Clergues Regulars de Somasca (Somascos), Somasca, 1532
* Companyia de Jesús (Jesuïtes), París, 1534
* Clergues Regulars de la Mare de Déu (Lleonardins), Lucca, 1583
* Clergues Regulars Ministres dels Malalts (Camils), Roma, 1584
* Clergues Regulars Menors (Caracciolins), Nàpols, 1588
* Clergues Regulars Pobres de la Mare de Déu de les Escoles Pies (Escolapis), Roma, 1597
La Congregació de Clergues Marians va néixer a Polònia en 1673 com a orde de clergues regulars, però més tard (1910) va ser transformada en congregació clerical.
# Gerònim Anicet Baylon

Gerònim Anicet Baylon (València, segle XVII - 1684) fou un organista i compositor valencià. Exercí com a capellà cantor de la capella reial de Madrid. Seguidament, l'any 1664, guanyà la plaça de compositor i mestre de capella de l'església de Xàtiva. Després substituí per oposició a Antonio Teodoro Ortells com a organista del Reial Col·legi del Corpus Christi de València, lloc que ocupà des de 1677 fins a 1684, l'any en què morí.
Es conserven obres de Baylon en la British Library i en el fons CMar (Fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar). També es conserven diverses obres en la Catedral de Sogorb.

## Obres

* Villancicos y Letras qve se han de cantar en la Santa Iglesia de la Ciudad de Xativa, el dia y octava de la Festividad del Corpus del presente año 1666.
* Villancet per a 8 v i Ac en Sol M.
* Misses: Missa 16V, 5Co, 1677; Missa, 12V, bc, vn, 4V, ac órg; Missa, 8V, bc; Missa, 4V, ac.
* Antífones: Salve Regina, 6V, vn, 1677.
* Càntics: Magnificat, 13V, 2ac; Magnificat, 12V, ac arp, 2ac; Magnificat, 12V, bc; Magnificat, 3r to, 10V, 3ac; Nunc dimitis, 13V, 1er to; Nunc dimitis, 12V, 4 ac; Nunc dimitis, 12V, bc.
* Himnes: Te lucis ante terminum, 10V, vn, 1679; Te lucis ante terminum, 12V.
* Responsoris: In manus tuas, Domine, 10V, vn; In manus tuas, Domine, 12V.
* Motets: Ave María, 8V, bc; Hodie completi sunt dies, 8V, 3bc; Imperterritus adolescens, 12V, bc; Iste cognovit justitiam, 8V, ac; Sancta Maria succurre miseris, 8 v, 3bc; Vidi Dominum, 8V, 2ac.

## Referències

* ↑ Garcia Company, Josep Manel. «La música a Xàtiva durant el S. XVIII». Departament de Filosofia. Universitat de València.
* ↑ Torrente, Álvaro; Marín, Miguel Ángel. Pliegos de villancicos en la British Library (Londres) y la University Library (Cambridge). Kassel: Reichenberger, 2000, p. 56. ISBN 9783931887957.
* ↑ Bonastre i Beltran, Francesc; Gregori i Cifré, Josep Maria; Guinart i Verdeguer, Andreu. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar. Volum 2/1, 2/2. Arxius i documents. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009, p. 53. ISBN 9788439379676.
* 1 2 3 4 5 6 Climent, José. «Bailón, Aniceto». A: Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana (en castellà). Vol. 2. Madrid: SGAE, 1999-2002, p. 59, 60. ISBN 84-8048-305-9.

## Bibliografia

* Gran Enciclopedia de la Música Clásica (en castellà). I. SARPE, p. 84. ISBN 84-7291-226-4.
# T

La T és la vintena lletra de l'alfabet català i setzena de les consonants. El seu nom és te.
Prové de la lletra Tâw que era última de l'alfabet semític oriental i de l'hebreu. D'aquestes llengües va passar al grec Tαυ (Tau), després a l'etrusc i després al llatí, sempre amb el so de /t/.

## Fonètica

En català representa l'oclusiva alveolar sorda. Amb la ics forma el dígraf tx que representa el so palatal africat (dutxa). Amb la g fa el dígraf tg que representa el so /dʒ/ menys en els dialectes apitxats que sona com tx

## Significats de T

* Bioquímica: en majúscula és el símbol de la timina i de la treonina.
* Física: en minúscula és el símbol del temps i en Majúscula de la tesla. Pot designar també la temperatura
* Lingüística: és la segona lletra més comuna de l'anglès i la lletra per la qual comencen més paraules en aquest idioma
* Química: en majúscula és el símbol del Triti.
* SI: en majúscula símbol de tera.

## Símbols derivats o relacionats

| Caràcter | Descripció | Unicode (maj./min.) | Html (maj./min.) | Notes d'ús |
| Ť | T amb anticircumflex | U+0164 U+0165 | | txec |
| Ț | T amb coma inferior | U+021A U+021B) | | romanès |
| Ţ | T amb cedilla | U+0162 U+0163 | | (cap llengua, confusió històrica per anologia amb C,S amb cedilla del turc i S,T amb coma inferior del romanès) |
| Ṫ | T amb punt superior | U+1E6A U+1E6B | | irlandès |
| Ṭ | T amb punt inferior | U+1E6C U+1E6D) | | (transcripció de l'àrab) |
| Ŧ | T barrada | U+0166 U+0167 | | lapó |
| Þ | thorn | U+00DE U+00FE | &THORN; &thorn; | islandès |
Viccionari
# Y

La Y és la vint-i-cinquena lletra de l'alfabet català, i vintena de les consonants. El seu nom és i grega.

## Fonètica

En català només s'utilitza per representar el dígraf ny que representa un so nasal palatal, i en alguns estrangerismes com ara playback, keynesià o royalty.
En català antic també havia servit per substituir la lletra i en moltes posicions com quan per exemple fa de conjunció. Amb la lletra ela feia el dígraf <ly> equivalent al dígraf <ll> actual.

## Significats de la Y

* Biologia: Cromosoma sexual dels mamífers que determina el sexe masculí i que només es troba en els mascles.
* Bioquímica: En majúscula és el símbol de la tirosina.
* Física: S'usa per a referir-se al color groc.
* Matemàtiques: Indica sovint la segona coordenada cartesiana i la segona incògnita d'una equació.
* Química: En majúscula és el símbol de l'element químic itri.
* SI: En majúscula símbol de yotta i en minúscula símbol de yocto.
* Quan està invertida indica elecció entre el bé i el mal, per exemple a l'ull de drac germànic.

## Símbols derivats o relacionats

| Caràcter | Descripció | Unicode (maj./min.) | Html (maj./min.) | Notes d'ús |
| Ý | Y amb accent agut | U+00DD U+00FD | &Yacute; &yacute; | islandès, txec |
| Ŷ | Y amb accent circumflex | U+0176 U+0177 | | gal·lès |
| Ÿ | Y amb dièresi | U+0176 U+00FF | &yuml; (només minúscula) | francès |
| Ỹ | Y amb titlla | U+1EF8 U+1EF9 | |
| ¥ | ien | U+00A5 | &yen; | |
| Ẏ | Y amb punt superior | U+1E8E U+1E8F | | |
| Ỵ | Y amb punt inferior | U+1EF4 U+1EF5 | | |
Viccionari
# Buri (mitologia)

En la mitologia escandinava Buri va ser el primer déu (el seu nom significa "el productor"). Audhumla se'l va trobar enterrat en el glaçi el va treure llepant-lo durant tres dies. Va tenir sense companyia un fill anomenat Bor.
El nom Búri, com el nom del seu fill Borr, deriva del protogermànic *buriz "fill, nascut". Així, els dos noms signifiquen bàsicament el mateix. En la investigació, el nom de Buri es tradueix com "engendrat, pare" i Borr com "engendrat, fill", probablement a causa de la seqüència generacional. Tanmateix, no s'explica com va ser pare del seu fill; sigui per si mateix, o mitjançant la reproducció sexual. Finalment Borr, tindria com a fill Odin.

## Referències

* ↑ Mark, Joshua J. «Los nueve reinos de la cosmología nórdica» (en castellà). World History Encyclopedia, 20-12-2018. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Germ.rel.gesch. Quellen U.quellenprobl. Rga-e 5 (en alemany). Walter de Gruyter, 1992, p. 495. ISBN 978-3-11-012872-7.
* ↑ Blumetti, Robert. Vril: the Life Force of the Gods (en anglès). iUniverse, 2010-08-05, p. 50. ISBN 978-1-4502-3695-9.
* ↑ Blumetti, Robert. The Norse Gods and Their Myths (en anglès). Lulu.com, 2019-09-08, p. 21. ISBN 978-0-359-91843-0.
* ↑ Goos, Gunivortus. Illustrated Lexicon of Germanic Deities (en anglès). BoD – Books on Demand, 2022-10-26, p. 75. ISBN 978-3-7568-5597-1.

## Enllaços externs

* http://www.hi.is/~eybjorn/gg/ Arxivat 2008-06-11 a Wayback Machine.
* http://www.hi.is/~eybjorn/ugm/skindex/tblond.html Arxivat 2008-03-06 a Wayback Machine.
# Bandera de l'Argentina

La bandera de l'Argentina és obra de Manuel Belgrano que la va manar fer amb els colors de l'escarapel·la nacional, blau cel i blanca, i que va voleiar per primera vegada a la ciutat de Rosario el 27 de febrer de 1812
Adoptada oficialment com a símbol de la República Argentina el 29 de juliol de 1816.
La bandera, de proporcions 9 a 14, està dividida en tres franges horitzontals de la mateixa mida, de color blau cel la superior i inferior i de color blanc la central. En el centre d'aquesta última s'hi troba un sol figurat de color or groc amb trenta-dos rajos flamígers i rectes col·locats alternativament, segons el disseny de la primera moneda argentina. Les mesures de la bandera oficial són 1,40 m de llarg per 0,90 m d'alt (és a dir, una proporció 9/14).
Dia de la Bandera: 20 de juny, aniversari de la mort del dissenyador Manuel Belgrano.