OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Honorio Díaz Díaz

Honorio Díaz Díaz (Valdesoto, Siero, 28 de febrer de 1908 - 5 de juliol de 1993) fou un polític socialista asturià, diputat en la legislatura constituent i senador per Astúries en les dues primeres legislatures.

## Biografia

Va començar a treballar als 12 anys en la construcció i als 15 en un grup miner de marmitó de safareig de carbó. Va ser rentador de carbó fins als 20 anys que va passar a encarregat de safareig a Hulleras de Rosellón. En 1928 va entrar a formar part de les Joventuts Socialistes d'Espanya i el 1929 ingressa en el PSOE. Va ser president de l'Agrupació Socialista de Lamuño de 1929 a 1934 i de 1934 a 1936 va ser president de l'Agrupació Socialista de La Secada.
En 1933 va entrar a treballar en l'interior de la mina fins a 1936. Durant la revolució de 1934 participà en l'assalt d'una caserna de la guàrdia civil a Nava. Durant la guerra civil espanyola va estar en l'exèrcit republicà, sent ferit dues vegades. En acabar la guerra fou obligat a fer el servei militar a Larraix. Un cop llicenciat, en 1940 va entrar en la mina com tuber, on va estar fins a 1942. Va passar seguidament a ser maquinista d'extracció, labor que ocupà fins a 1952. Des d'aquesta data fins a 1968 va treballar com encarregat del servei elèctric d'Aramil i Toral. Es jubila en 1968 i es dedica a la ramaderia. Fou un dels fundadors de la Unió de Camperols Asturians i després del Congrés de Suresnes va militar al PSOE-històric. Tot i que després va retornar al PSOE, es va negar a formar part de la reconstituïda Federación Nacional de Trabajadores de la Tierra.
A les eleccions generals espanyoles de 1977 fou elegit diputat per Astúries pel PSOE, mentre que fou escollit senador a les eleccions generals espanyoles de 1979 i 1982. De 1979 a 1986 fou vicepresident primer de la Comissió d'Agricultura i Pesca del Senat d'Espanya. També va ser conseller d'agricultura del govern preautònom asturià presidit per Rafael Fernández Álvarez. Va morir en juliol de 1993 després d'una llarga malaltia

## Referències

* ↑ Honorio Diaz Enciclopedia de Oviedo
* ↑ Pugna de un diputado del PSOE con la UGT, El País, 20 de gener de 1978
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Obituari, diari ABC

## Bibliografia

* Diccionario Enciclopédico del Principado de Asturias (2004) Ed. Nobel, 2004, Oviedo.- ISBN 84-8459-266-9

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Peramelemorfs

Els peramelemorfs (Peramelemorphia) són un ordre de marsupials que conté els bàndicuts i bilbis. Comprèn aproximadament els marsupials omnívors. Tots els membres de l'ordre són endèmics d'Austràlia i Nova Guinea i la majoria tenen la forma típica dels bàndicuts: un cos grassonet amb una esquena arquejada, un musell llarg i que s'aprima vers la punta, orelles grans i erectes, potes relativament llargues i primes i una cua prima. La seva mida varia entre 140 grams i dos quilograms, però la majoria d'espècie pesen el mateix que un gatet en creixement: aproximadament un quilogram.
# Matronàlia

Les Matronàlia (en llatí Matronalia o Matronales feriae, literalment 'Festes Matronals') eren, a l'antiga Roma unes festes celebrades l'1 de març, el dia que començava l'any, en honor de Lucina la deessa dels parts, (o a Juno Lucina, Juno, la que porta els nens a la llum) i de la maternitat (mater vol dir 'mare'), i també de les dones en general. Tradicionalment es pensava que la festa la va instituir Ròmul. Representava la puresa de l'antiga vida romana i la santedat del lligam matrimonial. Per això només la celebraven les dones casades i les donzelles, explica Aulus Gel·li, i diu que la festa es va establir per una llei de Numa Pompili. Segons Ovidi l'origen de la festa es remuntava als inicis de la fundació de Roma, per commemorar la memòria de la pau entre romans i sabins, aconseguida per mitjà de les dones sabines. També commemorava la consagració del temple de Juno a l'Esquilí, feta l'any 375 aC, segons diu Plini el Vell.
Aquell dia, les dones participaven en els rituals al temple, encara que no se n'han conservat els detalls, només que portaven els cabells sense pentinar, quan normalment les dones no podien sortir de casa despentinades. Tampoc no se les permetia portar cinturons. o cenyir-se la roba.
Es feia una ofrena a les cases de les dones casades, i també pregàries perquè la vida matrimonial fos feliç. Segons Horaci els solters i les solteres no hi podien participar Durant aquell dia, les esposes rebien regals dels seus marits, segons Suetoni i Plaute, i oferien un banquet a les seves esclaves, tal com els seus marits n'oferien un als esclaus masculins a les Saturnals. Per això se les anomenava les Saturnalia de les dones. Les noies també rebien, almenys en èpoques posteriors, regals dels seus amants, que potser és la raó per la qual Marcial parla d'aquell dia com si fos consagrat a Venus.

## Referències

* ↑ Aulus Gel·li. Les Nits Àtiques, IV, 3
* ↑ Ovidi. Fastos, III, 229
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, XVI, 236
* ↑ Horaci. Odes, III, 8, 1
* ↑ Macrobi. De Differentiis et Societatibus Graeci Latinique Verbi, I, 12, 7
* ↑ Marcial. Epigrames, IX, 90, 13
* ↑ Smith, William (ed.). «Matronalia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 2 juny 2022].
# Microbioteris

Els microbioteris (Microbiotheria) formen un ordre de metateris. El seu representant més primitiu és Khasia cordillerensis, conegut a partir de dents fòssils de sediments del Danià de Tiupampa (Bolívia). L'únic membre vivent de l'ordre és el colocolo (Dromiciops gliroides).
# Telolècit

Un telolècit és una dent que utilitzen els rèptils i ocells nounats per sortir de l'ou. El telolècit cau poc després de l'eclosió i, en el cas de les aus, és l'única dent que tindrà l'animal en tota la seva vida.
Els monotremes, un tipus de mamífers, tenen una dent similar al telolècit, que també utilitzen per sortir de l'ou. Tanmateix, en aquest cas es tracta d'una molar tribosfènica, que és una de les característiques dels mamífers vivents. Els monotremes adults perden aquesta dent i, com les aus, no tenen dents.
# Escut de Sunyer

L'escut oficial de Sunyer aprovat el 14 d'abril del 2005 i publicat al DOGC el 5 de maig del mateix any. Fou esmenat al DOGC del 4 de novembre del 2008, amb l'afegitó de l'«iris de sinople».
Té el següent blasonament: escut caironat: de sinople, dos ulls d'argent amb l'iris de sinople i la pupil·la de sable. Per timbre, una corona mural de poble. Els dos ulls són el senyal tradicional de Sunyer, d'origen desconegut, amb el camper de sinople simbolitzant els camps de conreu que envolten el poble.
Existeix una llegenda medieval que ens parla de Sunyer al llibre de Joan Amades, Folklore de Catalunya. La llegenda relata que els veïns d'Aitona tenien molta afició a criar galls, i a la població n'hi havia uns quants milers. Quan els moros envaïren Catalunya, d'amagat varen concentrar un gros exèrcit a Soses amb el propòsit de destruir l'exèrcit cristià, que dormia a Sunyer. Déu volgué ajudar els cristians i feu cantar alhora tots els galls d'Aitona i van fer un soroll tan fort, que despertaren els cristians, que interpretaren el cas com un avís celestial, i van poder destruir a l'exèrcit moro. És per l'exèrcit cristià que dormia a Sunyer que l'escut té uns ulls que simbolitzen la son.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1352/2005, de 14 d'abril, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sunyer. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 5250, pàg. 81280, de 4.11.2008).» (pdf). DOGC num 4378, 14-04-2005. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 «Informació històrica sobre el municipi». [Consulta: 26 març 2023].
# Arc zigomàtic

L'arc zigomàtic és format per l'apòfisi zigomàtica temporal (de l'os temporal que s'estén cap endavant des del costat del crani, per sobre de l'obertura de l'orella) i l'apòfisi temporal de l'os zigomàtic (el costat de l'os del pòmul). Ambdós estan units per una sutura obliqua; el tendó del múscul temporal passa medial a l'arc per inserir-se a l'apòfisi coronoide de la mandíbula.
Viccionari
# Tarquini (família)

Tarquini (en llatí plural Tarquinii, Tarquinis) va ser una família de la primera història romana, que va donar els cinquè i el setè reis de Roma.
La llegenda els fa d'origen grec, descendents de Demarat, que era de la família coríntia dels Baquíades. Demarat va fugir a Itàlia quan la dinastia va ser enderrocada per Cípsel de Corint. Demarat es va establir a Tarquínia, a Etrúria, on tenia relacions comercials, ja que el comerç no era mal vist entre la noblesa de Corint. Va portar amb ell moltes riqueses i l'havien acompanyat el pintor Cleofant i diversos mestres en arts, i hauria introduït a Itàlia la pintura i l'alfabet. Es va casar amb una dona etrusca de la que va tenir a Lucumó i Arrunt. Lucumó el va heretar i es va casar amb Tanaquil una dona d'alt rang, però com a estranger estava apartat de la direcció de l'estat i per això va sortir de la ciutat i es va establir amb els seus familiars, esclaus i clients a Roma. Va ser ben rebut i tots van adquirir la ciutadania romana. Va agafar el nom de Luci Tarquini (segons Titus Livi el nom complet era Luci Tarquini Prisc). Tanaquil a més a més estava molt introduïda en la pràctica dels auguris i va fer diverses prediccions que es van complir. A la mort d'Anc Marci el poble romà va elegir Tarquini Prisc com a rei.

## Genealogia

* Demarat de Corint
** Lucumó, que va agafar el nom de Tarquini Prisc
*** Tarquínia Primera, casada amb Servi Tul·li
**** Una filla, Túl·lia Major, casada amb Tarquini el Superb
**** Una filla, Túl·lia Minor, casada amb Arrunt
*** Tarquínia Segona, casada amb Marc Brut
**** Marc Juni Brut (assassinat per Tarquini el Superb)
**** Luci Juni Brut, primer cònsol de la república
*** Tarquini el Superb, casat amb una filla de Servi Tul·li
**** Tit
**** Sext
**** Arrunt, mort per Luci Juni Brut
*** Arrunt, germà de Tarquini el Superb
** Arrunt, oncle de Tarquini el Superb
*** Egeri
**** Tarquini Col·latí, casat amb Lucrècia

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/984?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=TarquiniusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 976. ]
Viccionari
# Pedro de Vera

Pedro de Vera va ser un comandant castellà que va participar en la Conquesta de Canàries. El febrer del 1480 va obtenir el nomenament de Capità General de Canàries i alcaide de Tenerife. Va expulsar Juan Rejón el 18 d'agost, va sotmetre els menceys de Tenerife i va matar el resistent Doramas a Arucas.
Va desembarcar en 1488 en l'illa de La Gomera per a sufocar la rebel·lió de Hautacuperche, guerrer que va encapçalar la "Rebel·lió dels gomers de 1488", així com per a venjar la mort de Hernán Peraza, ajusticiat a l'illa a causa dels seus excessos. Va sotmetre la rebel·lió i va esclavitzar als guerrers supervivents. Va romandre com a governador fins al 1491.

## Vegeu també

* Conquesta de Canàries

## Bibliografia

* Abreu y Galindo, J. de, Historia de la conquista de las siete islas de Canarias, en A. Cioranescu (ed) Goya ediciones, Tenerife, 1977 ISBN 84-4003645-0
* Bethencourt Alfonso, J: Historia del Pueblo Guanche II Lemus editor, La Laguna, 1997.

## Enllaços externs

* Documents i bibliografia històrica sobre Canàries
# Revolta dels tuchins

La Revolta dels tuchins fou una revolta esdevinguda al Llenguadoc (Occitània) entre 1381 i 1384 contra les imposicions fiscals i la presència de mercenaris. El mot touchins deriva de la paraula francesa touche (en català, bruc).
Els tuchins, nascuts els anys 1360 com a bandolers rurals, esdevingueren una organització de defensa activa durant la Guerra dels Cent Anys contra les guarnicions d'anglesos i gascons, composta per bandes armades de pagesos i artesans i sostinguda per alguns grans senyors i l'elit urbana del Llenguadoc. Els tuchins van prendre també partit a favor de Carles III de Nàpols contra els angevins de la Provença durant la guerra de la Unió d'Ais.
L'episodi més dramàtic de la revolta esdevingué durant la presa d'Arle el 1384 pel cap Étienne Augier Ferragut, que s'instal·là a les Alpilles i va fer regnar el terror a la regió de les boques del Roine. Després d'algunes hores de problemes, els habitants es revoltaren contra els tuchins i els expulsaren de la ciutat. L'endemà s'engegà una repressió severa contra els seus partidaris. Tot i ser derrotats per Joan de Berry, la revolta contra els impostos es va encendre i del 1384 al 1389 la revolta es va estendre a Alvèrnia.

## Referències

* ↑ Artehistoria, La revolución inglesa Arxivat 2010-08-19 a Wayback Machine.
* ↑ (francès) Cf. Louis Stouff, Arles au Moyen Age, page 101: Cinq nobles sont décapités place du Setier (l'actuelle place du Forum), vingt et un individus sont pendus, trois sont noyés dans le Rhône, les biens d'un certain nombre de personnages sont confisqués.

## Bibliografia

* Vincent Challet, « Les tuchins ou la grande révolte du Languedoc », L'Histoire, maig de 2005, pp. 62 – 67.
* Vincent Challet, Au miroir du Tuchinat - Relations sociales et réseaux de solidarité dans les communautés languedociennes à la fin du XIVe siècle, Cahiers de recherches médiévales.
# Massacre de Mountain Meadows

La Massacre de Mountain Meadows fou un fet ocorregut l'11 de setembre de 1857 a l'actual estat de Utah als Estats Units d'Amèrica en el qual uns de 120 homes, dones i nens pioners van ser assassinats a sang freda al seu pas pel llavors territori de Utah. El testimoniatge jurat de James Lynch el 1859 declara que hi havia 140 víctimes assassinades a sang freda. El superintendent Indi Jacob Forney va declarar que unes 115 persones van ser assassinades. El monument erigit el 1932 declara que la companyia va consistir d'uns 140 emigrants i que tots amb excepció de 17 nens van ser morts. El monument erigit el 1900 té un llistat de 82 víctimes identificades per investigacions dels descendents dels supervivents. Mountain Meadows queda localitzat a uns 500 km (300 milles) al sud de Salt Lake City i era un dels llocs freqüentats per emigrants dels Estats Units en direcció a Califòrnia.

## Els migrants

A mitjans de 1857, un grup d'unes 40 famílies es van unir sota el lideratge d'Alexander Fancherper per travessar l'oest dels Estats Units des del seu estat natal d'Arkansas en direcció al sud de l'estat de Califòrnia. Van triar la seua travessia per la Spanish Trail (trajecte espanyol) tot i que passava pel territori de Utah. En aquests moments, Salt Lake City s'havia convertit en un dels punts de proveïment més importants en el curs cap Califòrnia.
Tot i que el grup d'emigrants pioners estava ben equipat i organitzat, van acampar en el Territori de Utah per aprovisionar-se i per esperar els endarrerits. Habitat per mormons en l'exili, el territori de Utah estava en eixe any en situació de tan gran preocupació per la seguretat que havien declarat un estat de setge. En entrar el grup o "Companyia de Fancher" com se'ls va anomenar, a Utah, van trobar hostilitat de part dels residents mormons, en particular pel fet de venir acompanyats del populatxo anomenat "Gats Salvatges de Missouri" amb el propòsit d'instigar en contra dels religiosos.
# Oracle de Claros

L'oracle de Claros va ser un oracle d'Apol·lo a Claros en territori de Colofó.
Segons Pausànias l'haurien fundat cretencs dirigits per Raci abans de l'establiment dels jonis a la costa asiàtica. En aquell moment Claros estaria habitat per caris. Raci es va casar amb una profetessa de Delfos, Manto, filla de Tirèsias, que hauria arribat allà per manament de l'oracle de Delfos amb altres presoners tebans quan els argius es van apoderar de Tebes. Raci i Manto van tenir a Mopsos, del qual els profetes de Claros se suposaven descendents. Per altra banda, Mopsos va ser un destacat endeví: després de la guerra de Troia va arribar a Claros l'endeví Calcant, que va desafiar Mopsos per saber quin dels dos era millor. Mopsos va guanyar i Calcant va morir de pena. L'Oracle de Claros va ser molt conegut i consultat fins al temps de l'Imperi.
Segons explica Tàcit, a Claros els oracles els donaven sacerdots procedents de determinades famílies de Milet, al contrari dels oracles de Delfos, donats sempre per dones. El sacerdot escoltava el número i el nom del consultant, baixava a una cova, bevia aigua d'una font misteriosa i donava les respostes en vers a les preguntes que se li feien.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia. III, 1,7 i IX, 33, 2
* ↑ Tàcit. Annals. II, 54
# Batalla d'Hormizdegan

La batalla d'Hormizdegan fou una batalla lliurada el 28 d'abril del 224 a Hormazan (Pèrsia) entre l'Imperi Part i els sassànides, amb victòria sassànida.

## Antecedents

Artaban V de Pàrtia tenia tota la confiança en el seu aliat i vassall Ardashir I, príncep de Pèrsia qui en realitat conspirava contra el rei arsàcida de l'Imperi Part. Ardashir estengué ràpidament els seus dominis exigint la lleialtat dels prínceps locals de Fars i obtenint el control sobre les províncies veïnes de Kerman, Isfahan, Susiana i Menese. Fomentà també una rebel·lió de nobles a l'Atropatene. Com a resposta, Artaban ordenà al governador del Khuzestan atacar. Els dos exèrcits es van trobar el 28 d'abril del 224 a la batalla d'Hormazan, a la província de Lurestan, on venceren els sassànides.

## Batalla

Artaban organitzà una segona campanya i els dos exèrcits s'enfrontaren de nou a finals del 226, prop d'Ormuz, entre Bebehan i Shushtar (Sosirate), en la que Artaban fou derrotat i mort.

## Conseqüències

Ardashir I va anar sent reconegut per les províncies de Mèdia, Sistan, Khurasan, Margiana i Aria, i fins i tot temporalment pels kushana i els indo-escites de l'Afganistan. Ardashir va agafar el títol de Shahanshah (rei de reis, en arameu malkan-malka) inaugurant quatre segles de govern sassànida. La seva investidura a Ctesifont, feta davant el déu Ahura Mazda o Ormazd, apareix als relleus de Naqsh-e-Radjab i Naqsh-e-Rostam, prop de Persèpolis.

## Referències

* ↑ (anglès) iranologie History of Iran, Chapter V: Sasanians Arxivat 2009-07-15 a Wayback Machine.
* ↑ Kennet, Derek; Luft, Paul. Current research in Sasanian archaeology, art and history: proceedings of a conference held at Durham University, November 3rd and 4th, 2001 (en anglès). Archaeopress, 2008, p. 138. ISBN 140730299X.
# Església de la Santa Creu (Nin)

L'església de la Santa Creu (croat Crkva svetog Križa) a Nin es una església catòlica preromànica que es va construir al voltant de l'any 800 i probablement va ser inicialment l'església episcopal de l'antiga diòcesi de Nin.
Se l'anomena també la "catedral més petita del món" encara que fa molt de temps ja no sigui seu d'un bisbe i fa 7,80 m de llarg, 7,60 m d'ample i 8,20 m d'alçada.

## Referències

* ↑ «episcopal». episcopal, 14-02-2024.
* 1 2 «Die Kirche des Heiligen Kreuzes - Tourist Board Nin». [Consulta: 16 novembre 2024].
# Putamen

El putamen és una estructura situada en el centre del cervell que juntament amb el nucli caudat forma el nucli estriat. El putamen i el globus pàl·lid formen el nucli lenticular.
És la porció dels nuclis basals que forma la part més externa del nucli lenticular. Sembla desenvolupar un paper important en el condicionament operant (aprenentatge a través de reforç). El còrtex somatosensorial i motor, el nucli intralaminar del tàlem i la substància negra projecten fibres cap al putamen i aquest, envia eferències a les àrees motores i premotores del còrtex a través del globus pàl·lid i del tàlem.
Viccionari
# Ellhöft

Ellhöft (danès Ellehoved) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Südtondern, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba al costat de la frontera amb Dinamarca. El 31 de desembre del 2023 tenia 113 habitants.

## Referències

* ↑ «Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2023» (en alemany), 28-10-2024. [Consulta: 15 març 2025].
# Esgrima als Jocs Olímpics d'estiu de 1964

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 celebrats a la ciutat de Tòquio (Japó) es disputaren vuit proves d'esgrima, sis d'elles en categoria masculina i dues en categoria femenina. La competició se celebrà entre els dies 13 i 23 d'octubre de 1964 en instal·lacions de la Universitat de Waseda de la ciutat japonesa.
Participaren 258 esgrimistes, 202 homes i 56 dones, de 30 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Floret individual Detalls | Egon Franke | Jean Claude Magnan | Daniel Revenu |
| Floret per equips Detalls | Unió SovièticaViktor Zhdanovic Yuri Sharov German Sveshnikov Mark Midler Yuri Sisikin | PolòniaZbigniew Skrudlik Ryszard Parulski Egon Franke Witold Woyda Jan Rozycki | FrançaJean-Claude Magnan Christian Noël Daniel Revenu Pierre Rodocanachi Jacky Courtillat |
| Espasa individual Detalls | Grigory Kriss | Henry Hoskyns | Guram Kostava |
| Espasa per equips Detalls | HongriaArpad Barany Istvan Kausz Gyözö Kulcsar Zoltan Nemere Tamas Gabos | ItàliaAlberto Pellegrino Giovanni Breda Gianluigi Saccaro Gianfranco Paolucci Giuseppe Delfino | FrançaJacques Brodin Claude Bourquard Yves Dreyfus Claude Brodin Jaques Brittet |
| Sabre individual Detalls | Tibor Pezsa | Claude Arabo | Umar Mavlikhanov |
| Sabre per equips Detalls | Unió SovièticaUmar Mavlikhanov Boris Melnikov Nugzar Asatiani Yakov Rylsky Mark Rakita | ItàliaGiampaolo Calanchini Wladimiro Calarese Cesare Salvadori Mario Ravagnan Pierluigi Chicca | PolòniaWojciech Zablocki Ryszard Zub Andrzej Piatkowski Jerzy Pawlowski Emil Ochyra |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Floret individual Detalls | Ildikó Ujlaki | Helga Mees | Antonella Ragno |
| Floret per equips Detalls | HongriaKatalin Juhasi Ildikó Ujlaki Lidia Dömölki Judit Agoston Paula Marosi | Unió SovièticaLyudmila Shishova Galina Gorokhova Tatyana Petrenko Valentina Prudskova Valentina Rastvorova | AlemanyaHelga Mees Rosemarie Scherberger Heidi Schmid Gudrun Theuerkauff |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Hongria | 4 | 0 | 0 | 4 |
| 2 | Unió Soviètica | 3 | 1 | 2 | 6 |
| 3 | Polònia | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 4 | França | 0 | 2 | 3 | 5 |
| 5 | Itàlia | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 6 | Alemanya | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 7 | Regne Unit | 0 | 1 | 0 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Fencing at the 1964 Summer Olympics». [Consulta: 17 desembre 2024].