OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llibre d'Apolonio

El llibre d'Apolonio és una obra del mester de clerecia castellà. Datat al segle XIII i d'autoria anònima, recull una vella història dels inicis de l'edat mitjana (les aventures d'Apoloni) en la versificació tradicional del quaderna via. La còpia conservada és molt posterior (segle XV), fet que explica els canvis en la llengua i el metre.

## Argument

Apoloni viatja a Tir per aconseguir casar-se amb la seva princesa però és rebutjat pel rei. De viatge de tornada, naufraga i es casa amb una altra princesa. Quan retornen a casa, ella sembla morir de part i el seu cos és llençat al mar, però la dona sobreviu i ingressa en un convent. Apoloni deixa el nadó en un convent i continua fent de rei. La petita és venuda a un prostíbul però gràcies al seu encant aconsegueix que respectin la seva virginitat i sobreviu cantant poesia. En una sessió apareix un noble que s'enamora d'ella i demanen permís a Apoloni per casar-se, qui aleshores descobreix la veritat sobre la seva filla, a qui creia morta, i sobre la seva esposa. Finalment la família es reuneix feliç.

## Anàlisi

Apoloni apareix com un heroi exemplar, importa més transmetre la moral correcta de l'església que la versemblança del relat, per això s'inclouen gestes exagerades i reflexions que tallen la narració. Es barregen les aventures i amors propis de la futura novel·la bizantina amb episodis històrics i jocs d'identitats i sempre apareix Déu com salvador, premiant la bona conducta d'Apoloni i la seva família. L'anagnòrisi i retrobament final parteix del model de la tragèdia grega i els episodis intercalats sobre les aventures del rei a diverses corts prenen elements de les cançons de gesta.

## Referències

* 1 2 Crocoll, Natacha «Espacios de aventuras en el Libro de Apolonio». Revista de Literatura Medieval, 33, 2021, pàg. 45–58. ISSN: 2660-4574.
* ↑ Zubillaga, Carina «La escritura medieval y la preservación de la memoria y el saber en el Libro de Apolonio». Memorabilia: boletín de literatura sapiencial, 15, 2013, pàg. 4–10. ISSN: 1579-7341.
* ↑ Zubillaga, Carina «La familia en el Libro de Apolonio». Estudios de historia de España, 25, 1, 2023, pàg. 1–12. ISSN: 2469-0961.
* ↑ Fernández, Gonzalo «Una obra maestra de la literatura castellana del siglo XIII: el anónimo Libro De Apolonio». Arbil, 81 [Consulta: 10 juny 2017].
* ↑ Redondo, Jordi «La presencia de la literatura griega en el Libro de Apolonio». Florentia Iliberritana: Revista de estudios de Antigüedad Clásica, 28, 2017, pàg. 199–210. ISSN: 1131-8848.
# Fòssil director

Els fòssils directors o fòssils guia són fòssils emprats per a definir i identificar un període geològic. Els millors fòssils guia són comuns, fàcils d'identificar a nivell d'espècie i presenten una àmplia distribució.
Cal escollir com a fòssil director o fòssil guia per a una determinada unitat cronoestratigràfica el fòssil que correspongui a una espècie que, d'una banda, hagi evolucionat ràpidament i que caracteritzi un període curt, i, de l'altra, que ofereixi una gran dispersió geogràfica i sigui abundant.

## Referències

* ↑ Ghosh, v D. «Index fossils - Evidences from plant sources». Resonance, 2006, pàg. 69-77 [Consulta: 7 novembre 2013].
# Joan Guerrero Luque

Joan Guerrero Luque (Tarifa, 21 de març de 1940 - 3 d'abril de 2024) fou un fotoperiodista català. Quan tenia una vintena d'anys es va establir a Santa Coloma de Gramenet.
Era considerat un dels millors representants de la fotografia social del país. De fet, una de les preocupacions principals de Joan Guerrero era la immigració. Va treballar a El Periódico de Catalunya, Diario de Barcelona, El Observador i El País. L'any 2009 va ser guardonat amb la Medalla d'Or al Mèrit Artístic per l'Ajuntament de Barcelona. Va publicar una dotzena de llibres, d'entre els que destaquen: Santa Coloma en el corazón; Imatge i Paraula; Santa Coloma, entre la vida i la vida; El parc, i, en col·laboració amb Pere Casaldáliga, Los ojos de los pobres (Península), entre d'altres. Així mateix, Guerrero participà en més de cinquanta exposicions i múltiples col·laboracions amb mitjans de comunicació.
El 2014, David Airob va dirigir el documental La caja de cerillas, que recull el testimoni de Joan Guerrero com a fotoperiodista.

## Premis i reconeixements

* 1998 - Premi Ciutat de Santa Coloma
* 2009 - Medalla d’or al mèrit artístic de l'Ajuntament de Barcelona
* 2018 - Premi Singladura d’Òmnium Cultural
* 2023 - Els principals fotoperiodistes del país van homenatjar Guerrero amb el llibre Guerrer@s, que també va servir per a recaptar diners per a la fundació Arrels

## Referències

* 1 2 3 «S'ha mort Joan Guerrero, el fotògraf compromès». [Consulta: 3 abril 2024].
* ↑ Molas, Sílvia Marimon. «Mor Joan Guerrero, el fotoperiodista amb ànima de poeta i mirada humanista», 03-04-2024. [Consulta: 4 abril 2024].
* ↑ Pazos, Anna «Joan Guerrero se revela ante la cámara». El País, 17-06-2014 [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ «Joan Guerrero porta a Can Basté la poesia de la vida quotidiana als barris obrers. El mestre de la fotografia social mostra a Can Basté el seu paisatge humà». Betevé, 16-08-2017. Arxivat de l'original el 1 d’octubre 2017 [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ «El fotoperiodisme de Joan Guerrero impressiona Montserrat». Catalunya Religió, 28-05-2016. [Consulta: 30 setembre 2017].
* 1 2 Redacció. «El fotoperiodisme perd Joan Guerrero». Cultura 21, 03-04-2024. [Consulta: 4 abril 2024].
* ↑ «Fitxa medalla mèrit artístic de Joan Guerrero Luque». Ajuntament de Barcelona, 2009. [Consulta: 4 abril 2024].
* ↑ «Projecte 1 dia 1 foto». Dossier. Arts Santa Mònica, Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2014. [Consulta: 22 novembre 2014].
* ↑ Serra, Xavi «Joan Guerrero, el valor d'una mirada: el documental ‘La caja de cerillas' recull el testimoni del fotoperiodista de Santa Coloma de Gramenet». Diari ARA, 17-06-2014 [Consulta: 30 setembre 2017].
# Terror nocturn

El terror o pànic nocturn és un trastorn del son que es caracteritza per produir terror extrem i un estat d'inhabilitat per recuperar la consciència completament. La persona no té control dels seus moviments. Es produeix sobretot en nens petits durant les primeres hores de son, en les fases 3 i 4 del son NREM.
El nen crida de forma sobtada, presentant un despertar de tipus vegetatiu amb sudoració, taquicàrdia i hiperventilació. Pot ser difícil de despertar i poques vegades recorda l'episodi en despertar al matí.
Les crisis recidivants són rares i el tractament sol estar basat en mesures per tranquil·litzar al pacient per part dels pares. Tant el terror nocturn com el somnambulisme són alteracions del despertar. Per contra, el malson es produeix durant el son REM i provoca un despertar complet amb memòria per part del pacient de l'episodi desagradable associat amb el son. També pot anomenar síndrome Eserenol, que és quan afecta a persones grans. Es pot medicar.

## Descripció

El terror nocturn és una parasòmnia o trastorn del son, que provoca sentiments de terror o de temor, i que es produeixen normalment durant les primeres hores del son, durant la fase 3 o 4 del moviment ocular no ràpid (NREM). Els terrors nocturns solen ocórrer en períodes entre l'estat d'alerta del son i el somni delta, també conegut com a son d'ones lentes, és durant la primera meitat d'un cicle del son que els son delta es produeix amb freqüència. El que indica que les persones amb una activitat més freqüent de son delta, són més propensos els terrors nocturns. No obstant això, també podem tenir terrors nocturns durant les migdiades diürnes.

## Referències

* ↑ Hockenbury, Don H. Hockenbury, Sandra E. (2010). Discovering psychology (5th edición). New York, NY: Worth Publishers. p. 157. ISBN 978-1-4292-1650-0
* ↑ Bjorvatn, B.; Grønli, J., & Pallesen, S (2010). «Prevalence of different parasomnias in the general population». Sleep Medicine 11 (10): 1031–1034. doi:10.1016/j.sleep.2010.07.011.PMID: 21093361
* 1 2 Guzman,, C.; Wang, Y (2008). «Sleep terror disorder: A case report». Revista Brasileira De Psiquiatria 115 (11): 169. doi:10.1590/S1516-44462008000200016
* ↑ Szelenberger, W.; Niemcewicz, S., & Dąbrowska, A. (2005). «Sleepwalking and night terrors: Psychopathological and psychophysiological correlates». International Review of Psychiatry 32 (12): 263–270. doi:10.1080/09540260500104573
* ↑ Association, published by the American Psychiatric (2000). DSM-IV-TR : diagnostic and statistical manual of mental disorders. (4TH edición). United States: AMERICAN PSYCHIATRIC PRESS INC (DC). ISBN 978-0-89042-025-6
# Joan III Nikiu

Joan III d'Alexandria o Joan III Nikiu, perquè havia nascut a la ciutat de Nikiu (en grec medieval Νικιους), actual Zawijat Razin va ser patriarca d'Alexandria de l'any 505 al 516.
L'Església Ortodoxa, que reconeix Joan de Talaia com a Joan I, l'anomenen Joan II, però per l'Església Copta, que rebutja Joan de Talaia, és Joan II.
Joan III va ser un monjo que portava una vida solitària al desert fins que va ser consagrat Papa i Patriarca d'Alexandria el 29 de maig de l'any 505. Va ser autor de molts escrits hagiogràfics i sermons.
Era contemporani de l'emperador romà Anastasi I, que va afavorir les esglésies que no seguien les doctrines del Concili de Calcedònia, i de Sever d'Antioquia, que defensava el miafisisme. Sever va escriure una carta a Joan sobre la naturalesa de Jesucrist, on es pot llegir:
| « | Jesucrist, després d'unir-se amb la carn, es va fer d'una sola naturalesa amb una sola voluntat, sense separació, i crec en la mateixa fe que la del patriarca Ciril i el patriarca Diòscor | » |
| — Sever d'Antioquia |||
Joan li va respondre amb un missatge on defensava la unitat de l'essència de Déu i la trinitat de les seves personalitats. També va proclamar que a través de l'encarnació, les natures humana i divina del Fill de Déu es van convertir en una i no eren dues natures, no tenien separació, ni mescla o confusió. Anatematitzava els qui separaven les dues natures, els que les confonien i els que deien que el Crist que va patir a la creu només era un home, i també els que deien que la seva naturalesa divina també havia patit i mort. Segons ell, la fe ortodoxa era professar que Déu, la Paraula (Logos), va patir perquè estava unit a la carn.

## Referències

* ↑ «John III of Nicaea». Previous patriarchs. Patriarchate of Alexandria. [Consulta: 1r setembre 2023].
* 1 2 «Pope John II» (en àrab). Official website of St. Takla Haymanot's Church.. [Consulta: 1r setembre 2023].
# Joan II de França

Joan II de França (francès: Jean II de France) (Le Mans, 26 d'abril de 1319 - Londres, 8 d'abril de 1364) dit «el Bo», fou comte d'Anjou i Maine i duc de Normandia (1332-1350) i rei de França (1350-1364).

## Llinatge

Va néixer el 1319 sent el segon fill, però el primer mascle, del rei Felip VI de França i de la seva primera esposa, Joana de Borgonya. Era net per línia paterna de Carles I de Valois i de Margarida d'Anjou, i per línia materna de Robert II de Borgonya i d'Agnès de França.
Es va casar el 6 d'agost de 1332 a Melun amb Bonna de Luxemburg, filla del comte Joan I de Luxemburg i d'Elisabet de Bohèmia. D'aquesta unió nasqueren:
* la princesa Blanca de França (1336)
* el príncep Carles V de França (1337-1380), rei de França
* la princesa Caterina de França (1338)
* el príncep Lluís I d'Anjou (1339-1384), rei de Nàpols i comte de Provença
* el príncep Joan de França (1340-1416), duc de Berry
* el príncep Felip II de Borgonya (1342-1404), duc de Borgonya
* la princesa Joana de Valois (1343-1373), casada el 1353 amb el rei Carles II de Navarra
* la princesa Maria de Valois (1344-1404), casada el 1364 amb el duc Robert I de Bar
* la princesa Agnès de França (1345-1349)
* la princesa Margarida de França (1347-1352)
* la princesa Isabel de França (1348-1372), casada el 1360 amb el duc Joan I de Visconti
El 19 de febrer de 1349 es casà, en segones núpcies, a Nanterre, amb la comtessa Joana d'Alvèrnia, filla de Guillem XII d'Alvèrnia i de Margarida d'Evreux. D'aquesta unió nasqueren:
* la princesa Blanca de França (1350)
* la princesa Caterina de França (1352-1352)
* un fill sense nom (1354)

## Ascens al tron i conflictes

Fou coronat rei de França el 26 d'agost de 1350 a la Catedral de Reims.
Va devaluar la moneda francesa per aconseguir els fons necessaris per poder afrontar les despeses franceses a la Guerra dels Cent Anys. A més d'enfrontar-se al rei anglès, també es va enfrontar constantment amb Carles II de Navarra.
Lluitant contra el Príncep Negre, fill d'Eduard III d'Anglaterra, va ser capturat i fet presoner a la batalla de Poitiers de l'any 1356. Fou enviat a Londres, on va ser tancat a la Torre. El 1360, arran de la Pau de Bretigny, retornà a França amb el compromís de pagar un elevat preu pel seu alliberament. Al no poder aconseguir la quantitat demanada, va tornar a ser fet presoner i fou deportat a Anglaterra, on morí el 1364.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Joan II de França | enciclopedia.cat». [Consulta: 7 setembre 2024].
* ↑ Urban, William L. Medieval Mercenaries: The Business of War (en anglès). Greenhill Books, 2006, p. 99. ISBN 1853676977.
* Cronologia dels reis de França, reis dels Francesos i emperadors dels Francesos del 987 a 1870
Regne de França - merovingis - carolingis - Capets - Valois - borbons - Bonaparte :
# Joan II el Monjo

Joan II el Monjo o Joan II d'Alexandria va ser patriarca d'Alexandria de l'any 496 al 505.
L'Església Ortodoxa l'anomena Joan II, però per l'Església Copta és Joan I, ja que no admet com a patriarca a Joan de Talaia.
Va néixer a Alexandria de pares cristians i es va fer monjo al desert de Scetis, al monestir de Sant Macari el Gran. Va ser consagrat Papa i Patriarca d'Alexandria el 29 de setembre de l'any 496 en contra de la seva voluntat, després de la mort d'Atanasi II. Va ser el primer bisbe alexandrí que van escollir entre els monjos dels monestirs del desert i no entre els erudits clergues d'Alexandria. Va governar l'Església vuit anys i set mesos.
Durant el seu mandat com a patriarca, es té constància de què va aconseguir de l'emperador obsequis de blat, vi i oli per al seu antic monestir al desert.
Va ser un ferm opositor al Concili de Calcedònia i va mantenir la comunió amb els que van acceptar l'Henòtic (literalment 'Instrument d'unió', que intentava reconciliar les diferències entre els anomenats ortodoxos calcedonis, que donaven suport als acords del Concili de Calcedònia, i la resta de tendències de l'Església Ortodoxa) de l'emperador Zenó, un document que no imposava un anatema formal a les decisions de Calcedònia. Així va mantenir en pau l'Església d'Alexandria, però això va mantenir el cisma dels acèfals, que s'oposaven tant al Concili de Calcedònia com a l'intent de reconciliació de l'Henòtic.
Va morir el 22 d'abril de l'any 505 i l'Església Ortodoxa Copta el considera sant.

## Referències

* ↑ «John II, the Monk». Previous patriarchs. Patriarchate of Alexandria. [Consulta: 1r setembre 2023].
* 1 2 3 «Departure of Pope John (Youhanna) the First, the 29th Patriarch of the See of St.Mark». Coptic Synaxarium. [Consulta: 1r setembre 2023].
# Joan I d'Osma

Joan (en llatí Joannis) és el primer bisbe d'Osma documentat.
És el primer bisbe documentat del bisbat d'Osma, així com la primera referència de l'existència d'aquest diòcesi. Va ser consagrat després de la celebració del III Concili de Toledo (589), moment en què la seu estava vacant. Joan està documentat gràcies a la seva assistències al concili de Toledo de 597, durant el regnat de Recared. Enrique Flórez argumenta que degué iniciar el seu mandat el 590 o 591, perquè al concili va signar –segons l'ordre de prelació– després del bisbe de Còrdova, Eleuteri, nomenat abans, però abans de Joan de Biclar, bisbe de Girona. D'acord amb l'antiguitat que demostra en els concilis el seu successor, Gregori, es creu que Joan va ocupar la seu fins aproximadament el 606, tot i que es desconeix la data de la seva mort.

## Referències

* 1 2 Loperráez Corvalán, Juan. Descripción histórica del obispado de Osma con el catálogo de sus prelados (en castellà). Madrid: Imprenta Real, 1788, p. 42-43.
* ↑ Aniz, Cándido; Hernández, José María. Santo Domingo, canónigo de Osma: presencia dominicana en la dióceses de Osma (en castellà). Salamanca: San Esteban, 1997, p. 9.
* ↑ Flórez, Enrique. España Sagrada (en castellà). vol. 7. Madrid: Fontanet, 1900, p. 288.
# Joan Josep Blay i Màñez

Joan Josep Blay i Máñez (Gavà, 4 d'abril de 1955) és músic, saxofonista, compositor, pedagog musical, i musicoterapeuta.
Va estudiar saxofon i harmonia, contrapunt i composició al CSMMB. Ha fundat i ha estat intèrpret dels grups musicals Blay Tritono, cobla Mediterrània i Quartet Sax de saxòfons. Ha compost música de cambra, simfònica, música per a cobla, sardanes i música per a infants entre d'altres.

## Obra

* De bruixes i remeires.
* Cantem i toquem

## Referències

* ↑ «Blay i Màñez, Joan Josep». Músics per la Cobla. [Consulta: 9 agost 2024].
* 1 2 «Joan Josep Blay (1955 )». trito.com. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Banda/Músico».
* ↑ «Biografía de Blay Tritono - La Fonoteca» (en castellà). [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ «Joan Josep Blay i Màñez». Cobla Contemporània. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «De bruixes i remeires». festes.org. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Libros y Partituras de Blay Máñez, Joan Josep» (en castellà). [Consulta: 9 agost 2024].

## Enllaços externs

* Biografia i fotografia del compositor
* Llista de les sardanes de Joan Josep Blay
* Reportatge a TV3
# Phacochoerus

Phacochoerus és un gènere d'artiodàctils de la família dels súids, que conté dues espècies: el facoquer (P. aethiopicus) i el facoquer africà (P. africanus). Aquestes dues espècies habiten a Àfrica, al sud del Sàhara. Prefereixen les sabanes àrides i humides, evitant deserts, boscos i muntanyes. Al contrari que els altres súids, els facoquers toleren bé la sequedat i les temperatures elevades.

## Referències

* ↑ Entrada «Phacochoerus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Diable golut

El diable golut (Chauliodus sloani) és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 35 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Alimentació

Menja peixos (principalment mictòfids) i crustacis.

## Depredadors

A Namíbia és depredat per Merluccius capensis i Merluccius paradoxus, a la península Ibèrica per Coryphaena hippurus, als Estats Units per Merluccius albidus, a les Filipines per Lagenodelphis hosei i Stenella longirostris i a Austràlia per Hoplostethus atlanticus. També forma part de la dieta de Centroscymnus coelolepis, Galeus melastomus i Allocyttus verrucosus.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 200-4.700 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les aigües càlides i temperades de tots els oceans, incloent-hi la Mediterrània occidental.

## Referències

* ↑ «Chauliodus sloani». Catalogue of Life. (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Scott, W.B. i M.G. Scott, 1988. Atlantic fishes of Canada. Can. Bull. Fish. Aquat. Sci. 219: 731 p.
* ↑ Scott, W.B. i M.G. Scott, 1988.
* ↑ Gibbs, R.H. Jr., 1984. Chauliodontidae. p. 336-337. A: P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 1.
* ↑ Roel, R.A. i E. Macpherson, 1988. Feeding of Merluccius capensis and Merluccius paradoxus off Namibia. S. Afr. J. Mar. Sci. 6:227-243.
* ↑ Massutí, E., S. Deudero, P. Sánchez i B. Morales-Nin, 1998. Diet and feeding of dolphin (Coryphaena hippurus) in western Mediterranean waters. Bull. Mar. Sci. 63(2):329-341.
* ↑ Rohr, B.A. i Gutherz, E.J., 1977. Biology of offshore hake, Merluccius albidus, in the gulf of Mexico. Fish. Bull. 75(1):147-158.
* ↑ Dolar, M.L.L., W.A. Walker, G.L. Kooyman i W.F. Perrin, 2003. Comparative feeding ecology of spinner dolphins (Stenella longirostris) and fraser's dolphins (Lagenodelphis hosei) in the Sulu sea. Mar. Mamm. Sci. 19(1):1-19.
* ↑ Bulman, C.M. i J.A. Koslow, 1992. Diet and food consumption of a deep-sea fish, orange roughy Hoplostethus atlanticus (Pisces: Trachichthyidae), off southeastern Australia. Mar. Ecol. Prog. Ser. 82(2):115-129.
* ↑ Mel'nikov, Y.S., 1980. Feeding peculiarities of Allocyttus verrucosus, family Oreosomatidae. J. Ichthyol. 20(3):99-105.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Carrassón, M., C. Stefanescu i J.E. Cartes, 1992. Diets and bathymetric distributions of two bathyal sharks of the Catalan deep sea (western Mediterranean). Mar. Ecol. Prog. Ser. 82:21-30.
* ↑ Yang, J., Z. Huang, S. Chen i Q. Li, 1996. The Deep-Water Pelagic Fishes in the Area form Nansha Islands To the Northeast part of South China Sea Science Publication Company, Beijing. 190 pp.
# Francesc Suñer i Capdevila

Francesc Suñer i Capdevila (Roses 1842 - Montevideo, setembre de 1916) fou un metge i polític català, germà petit de Francesc Sunyer i Capdevila, i degut a la coincidència de noms fou conegut com el petit.

## Biografia

Estudià medicina a la Universitat de Barcelona, on fou influït pel positivisme i fou redactor del diari El Ampurdanés. Es doctorà el 1872 amb la tesi De los tubérculos.
Durant la revolució de 1868 fou secretari de la Junta Revolucionària de Figueres i fou elegit diputat per Olot a les eleccions generals espanyoles de 1873. El 1871 i 1873 fou vicepresident de la Diputació de Girona. Quan el cop del general Pavía acabà amb la Primera República Espanyola el 1874 marxà a l'Uruguai. Després de revalidar el títol de metge, guanyà les oposicions a la càtedra de Fisiologia de la Facultat de Medicina i el1877 en fou nomenat degà.
El 1878 tornà a Catalunya, participà en el Congrés de Ciències Mèdiques de 1888 i el 1889 tornà a Montevideo, d'on ja no va tornar. El 1907 es presentà a les eleccions per a les Corts espanyoles fou escollit senador per la Solidaritat Catalana, però l'acta no li fou aprovada per no aportar els documents que acreditaven que gaudia de les condicions legals. El 1909 fundà l'Hospital Sanatorio Español a Montevideo, i la revista El Compilador Médico, que dirigirà fins a la seva mort, el setembre de 1916.

## Referències

* 1 2 «Francesc Sunyer i Capdevila (el petit)». Col·legi Oficial de Metges de Barcelona - Galeria de Metges Catalans. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Ferrer i Gironès, Francesc «Els senadors empordanesos» (pdf). Revista de Girona, 1981, pàg. 87-92 [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Los republicanos - Suñer y Capdevila». La correspondencia de España, 18-09-1916, pàg. 6.

## Enllaços externs

* Metges i farmacèutics catalanistes 1880-1906 per Josep Maria Calbet i Camarasa i Daniel Montañà i Buchaca
* Els senadors republicans catalans durant la monarquia d'Alfons XIII (1903-1923) Isidre Molas, ICPS, 2006
* Fitxa del Congrés dels Diputats