OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cinco horas con Mario

Cinco horas con Mario (literalment, en català, "Cinc hores amb Mario") és una novel·la de l'escriptor espanyol Miguel Delibes publicada l'any 1966. Aquesta obra està molt en consonància amb les dues tesis a l'entorn de les quals gira la producció literària de Delibes: l'autenticitat de la vida rural davant la civilització urbana i la mort com a pedra de toc del sentit últim de la vida.
El llibre va tenir una bona acollida. Posteriorment, se'n va realitzar una versió teatral també d'èxit, i l'any 1981 la directora de cinema Josefina Molina va rodar la pel·lícula Función de noche, inspirada en aquesta obra, i protagonitzada per l'actriu Lola Herrera (que representa l'obra teatral des del 1979) i Daniel Dicenta, que eren matrimoni en aquells moments.

## Argument

El nucli central d'aquesta narració el constitueix el soliloqui de Carmen Sotillo, el monòleg o monodiàleg d'una dona conservadora de classe mitjana amb el cadàver de Mario, el seu marit mort prematurament, que era un catedràtic d'institut, un compromès periodista i un intel·lectual. A través dels records de la seva vida, que revisa molts aspectes, i de la insatisfactòria vida en comú, Delibes recrea l'Espanya provinciana de l'època, els problemes de la falta de comunicació en el matrimoni, així com el conflicte de les "dues Espanyes".
L'obra consta d'un pròleg, un nucli central de vint capítols (el monòleg de Carmen) i un epíleg. Cada un d'aquests capítols del nucli central comença amb una cita bíblica, passatges que Mario havia subratllat en la seva Bíblia de capçalera. Partint d'aquestes cites, Carmen va desgranant els seus pensaments, fent-li continus retrets al seu marit per la seva integritat moral i falta d'ambició, que han impedit que arribessin el reconeixement i estatus social que ella ambicionava per a la seva família, així com per la seva actitud de superioritat i fredor cap a ella. Relata com es van fer nuvis, com van acabar casant-se i altres records que reviurà durant les cinc hores en les que ella vetlla el cos del seu difunt marit.

## Referències

* ↑ «Cinco horas con Mario». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 27 agost 2009].
* ↑ «Lola Herrera, Premio Max de Honor 2016» (en castellà). El País, 08-03-2016 [Consulta: 9 febrer 2020].
# Fulmar boreal

El fulmar boreal o senzillament fulmar (Fulmarus glacialis) és un ocell marí de la família dels procel·làrids (Procellariidae) d'hàbits pelàgics, que cria colonialment en penya-segats costaners, i habita la resta de l'any al nord dels oceans Atlàntic i Pacífic, i zones àrtiques adjacents.
Va ser descrit per primera vegada com a Procellaria glacialis per Carl Linnaeus el 1761, basant-se en un exemplar del cercle polar àrtic, a Spitsbergen.

## Referències

* 1 2 Maynard, B.J.. «Shearwaters, petrels, and fulmars (Procellariidae)». A: Grzimek's Animal Life Encyclopedia. 8 Birds I Tinamous and Ratites to Hoatzins. 2nd. Farmington Hills, MI: Gale Group, 2003, p. 123–133. ISBN 0-7876-5784-0.
* ↑ BirdLife International. The BirdLife checklist of the birds of the world, with conservation status and taxonomic sources, 2009b.
* ↑ «The IUCN Red List of Threatened Species» (en anglès). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. [Consulta: 26 abril 2009].
# IV Premis Turia

Els IV Premis Turia foren concedits el juliol de 1995 per la revista valenciana Cartelera Turia amb la intenció de guardonar les persones i col·lectius que haguessen destacat l'any anterior en qualsevol de les categories i seccions que cobria la revista: cinema (pel·lícula espanyola i estrangera, actor i actriu), teatre, arts plàstiques, literatura, gastronomia, mitjans de comunicació, esports, música, literatura, etc. La llista de guanyadors era escollida per l'equip de redactors i col·laboradors de la revista.
El premi consistia en una estàtua que imitava la que sortia a la mítica pel·lícula El falcó maltès (1950) de John Huston.

## Guardons

Els guanyadors de la segona edició foren:
| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor Pel·lícula Espanyola | Días contados | Imanol Uribe |
| Millor Pel·lícula Estrangera | Vides encreuades | Robert Altman |
| Millor Opera Prima | Ojalá Val del Omar | Cristina Esteban |
| Millor Actor | Gabino Diego | Los peores años de nuestra vida |
| Millor Actriu | Cristina Marcos | Todos los hombres sois iguales |
| Nous realitzadors | Juanma Bajo Ulloa | La madre muerta |
| Millor contribució teatral | L'Om Imprebís | |
| Menció especial teatre | Teatre Lliure | 20 Anys |
| Millor contribució gastronòmica | Restaurante Albacar | - |
| Millor contribució literària | Manuel Vicent | Tranvía a la Malvarrosa |
| Millor contribució als mitjans de comunicació | Concha García Campoy | Noches de radio |
| Premi Especial de Periodisme | José Luis Martín Prieto | |
| Millor contribució esportiva | Club Balonmano Alzira | |
| Millor contribució musical | Carles Santos | La granya de Pasqual Picanya |
| Premi especial musical | Al Tall | 20 Aniversari |
| Millor contribució a les arts plàstiques | Miquel Navarro | -- |
| Premi Especial de fotografia | Francesc Jarque Bayo | -- |
| Premi Especial Humor | Chumy Chúmez | -- |
| Millor pel·lícula porno «El rincón del piu» | Dracula | Mario Salieri |
| Millor Actor Porno Europeu | Rocco Siffredi | - |
| Premi Huevo de Colón | Javier Gurruchaga | |

## Premi per votació dels lectors

| Categoria | Pel·lícula | Director |
| Millor pel·lícula espanyola | Días contados | Imanol Uribe |
| Millor pel·lícula estrangera | Tres colors: Vermell | Krzysztof Kieslowski |

## Referències

* ↑ Manuel Salvador i Jardí 50 anys de Cartelera Turia. Una publicació insòlita en el sistema comunicatiu valencià, p. 42
* ↑ Cartelera Turia número 1571, catàleg a librosvobiscum
* ↑ Web de Bodegas Vinetur, guanyadores d'un premi a la XXI Edició, amb una foto de l'estatueta
* ↑ Guardonats als IV Premis Turia al web de Cartellera Turia
* ↑ Exposició "L'habitatge temporal", de Francesc Jarque, Ajuntament de Benicarló
* ↑ Dràcula de Mario Salieri a ficcioenvalencia.com

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1994
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1994
* IX Premis Goya
* IV Premis de la Unión de Actores
* 39a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
# L'alegre bevedor

L'alegre bevedor (en neerlandès: De vrolijke drinker) és una obra del pintor holandès Frans Hals pintada entre el 1627 i 1628. Està exposada permanentment al Rijksmuseum d'Amsterdam.
Aquesta obra és un retrat individual típic de l'obra de Frans Hals: el personatge central mira de front i saluda somrient amb la seva mà dreta mentre que amb l'esquerra sosté una copa de vi que estén a l'espectador, sortint del quadre. Es tracta d'un tipus del poble, de mitjana edat, vestit amb una àmplia xamberga. Hi ha un medalló amb l'efígie del príncep Maurici a tall de sivella. No se sap del cert quina persona és la que així es representa.
Està treballat en una gamma de colors clars, amb l'única nota fosca del barret, transmetent vitalitat i optimisme. Els llums són brillants, treballats de tal manera que donen una gran impressió de realisme i frescor. Resulta espontani, amb una gran força.
Els elements del quadre són visualment molt pròxims i immediats, exemplificant la tendència de la pintura holandesa a trencar el límit del quadre cap endavant.

## Referències

* Baer, H., “El Barroco en los Países Bajos” en Los maestros de la pintura occidental, Taschen, 2005, pàg. 296, ISBN 3-8228-4744-5
* Monreal, L., Grandes Museos, vol. 4, Editorial Planeta, 1975. ISBN 84-320-0460-X (col·lecció completa)
* Olivar, M., Cien obras maestras de la pintura, Biblioteca Básica Salvat, 1971. ISBN 84-345-7215-X
# Toxodon

Toxodon és un gènere de mamífer notoungulat extint de la família dels toxodòntids. Se n'han trobat restes fòssils a l'Argentina, Bolívia, el Brasil, Guatemala, Panamà, el Paraguai, el Perú i l'Uruguai.

## Referències

* ↑ Entrada «Toxodon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Amnesia: The Dark Descent

Amnesia: The Dark Descent és un videojoc de terror per a Windows, PlayStation 4 i Xbox One desenvolupat per Frictional Games. Va sortir a la venda el 8 de setembre de 2010.

## Jugabilitat

De forma similar als anteriors jocs desenvolupats per la companyia, Amnesia és un videojoc de terror basat en l'exploració i amb una perspectiva en primera persona. El jugador no té accés a armes, i ha d'utilitzar el seu enginy per evitar les truculentes criatures que habiten el castell de Brennenburg o bé amagar-se d'ells. El joc més manté la interacció física amb objectes utilitzada en Penumbra, permetent trencaclosques físics avançats com a obertura de portes i arranjaments de maquinària.

## Crítica

Amnesia ha rebut qualificacions positives en general, amb elogis per la seva atmosfera i elements de terror, John Walker de Rock, Paper, Shotgun va afirmar "puc dir amb seguretat que Amnesia és el joc més aterridor que s'ha fet mai." Sense això, Frictional Games havia expressat la seva inquietud sobre les vendes inicials del joc.
Amnesia és considerat per molts jugadors i aficionats a l'horror de supervivència com un dels millors jocs de terror mai creats, al nivell d'altres franquícies com Silent Hill i Project Zero.

## Referències

* ↑ Next Frictional Games Title Name Revealed! - Linux Gaming News
* ↑ Amnesia: The Dark Descent - PC Hands On Eurogamer, 25 de juliol de 2010
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Game rankings. [Consulta: 15 setembre 2010].
* ↑ «Amnesia: The Dark Descent Reviews». Metacritic. [Consulta: 23 setembre 2010].
* ↑ Berens, Nathaniel. «review: Amnesia: The Dark Descent». Adventure Gamers, 08-09-2010. Arxivat de l'original el 10 de setembre de 2010. [Consulta: 9 setembre 2010].
* ↑ Smith, Quintin. «Amnesia: The Dark Descent PC Review». Eurogamer, 07-09-2010. [Consulta: 7 setembre 2010].
* ↑ Biessener, Adam. «Horror Done Right». Game Informer, 08-09-2010. Arxivat de l'original el 2010-09-11. [Consulta: 9 setembre 2010].
* ↑ Onyett, Charles. «Amnesia: The Dark Descent Review». IGN, 03-09-2010. Arxivat de l'original el 2010-09-06. [Consulta: 7 setembre 2010].
* ↑ Bickham, Al. «Amnesia: The Dark Descent review». PC Gamer Magazine, 06-09-2010. [Consulta: 8 setembre 2010].
* ↑ Wot I Think: Amnesia – The Dark Descent Rock, Paper, Shotgun, 7 de setembre de 2010 (Article de John Walker)
* ↑ One week after the release of Amnesia Frictional Games Blog, 15 de septiembre de 2010

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès)
# Morganucodon

Morganucodon és un gènere de mamaliaformes extints que visqueren durant el Triàsic superior i el Juràssic inferior a Euràsia i Nord-amèrica. Aparegué fa uns 205 milions d'anys.
Encarna un avenç en l'evolució de l'articulació mandibular. En aquest animal, l'os dental ja tocava l'escatós, mentre que l'os suprangular ja no estava en contacte amb l'escatós, ans havia estat substituït per l'apòfisi condília, una eminència del dental que encaixa en la fossa glenoide de l'escatós. A més a més, les dents postcanines seguien el mateix patró que en els mamífers, amb dents premolars d'una sola cúspide i molars de tres cúspides. El material disponible fa pensar que era difiodont, és a dir, que inicialment desenvolupava una dentadura temporal («dents de llet») que donava pas a una dentadura permanent a mesura que l'animal creixia. Aquesta configuració ha estat interpretada com un argument a favor de la hipòtesi que alimentava les cries amb llet. Morganucodon presentava els tres ossos de l'orella típics dels mamífers. Per altra banda, l'oclusió era completa i, a diferència del que passa en Sinoconodon, les dents molars exhibeixen facetes de desgast. Tot plegat suggereix que Morganucodon es nodria d'insectes i altres invertebrats menuts. L'anatomia de la seva cintura escapular també ha proporcionat informació valuosa als científics.

## Referències

* ↑ Entrada «Morganucodon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Kielan-Jaworowska, 2013, p. 76.
* ↑ Benton, 2014, p. 324.
* 1 2 Benton, 2014, p. 331 i 332.
* ↑ Cartanyà Martí, 2005, p. 11.
* ↑ Kielan-Jaworowska, 2013, p. 94.
* ↑ Dial, Shubin i Brainerd, 2015, «Origin of the Mammalian Shoulder» (Z.-X. Luo).

## Bibliografia

* Benton, M. J. Vertebrate Palaeontology (en anglès). 4a edició. Wiley-Blackwell, 2014. ISBN 9781118407554.
* Cartanyà Martí, J. «Breu repàs al registre fòssil dels primers mamífers a la Conca de Barberà». Reboll: butlletí del Centre d’Història Natural de la Conca de Barberà, 2, 7, 2005, pàg. 11-14.
* Dial, K. P.; Shubin, N.; Brainerd, E. L. Great Transformations in Vertebrate Evolution (en anglès). University of Chicago Press, 2015. ISBN 978-0-226-26839-2.
* Kielan-Jaworowska, Z. In Pursuit of Early Mammals (en anglès). Indiana University Press, 2013. ISBN 978-0-253-00824-4.
# Miobatràquids

Els miobatràquids (Myobatrachidae) són una família de granotes que es troben a Austràlia i Nova Guinea.

## Taxonomia

Aquesta família se subdivideix en 3 subfamílies amb els seus respectius gèneres:
| Subfamílies | Espècies | Nom binomial |
| Limnodynastinae | 1 | Adelotus (Ogilby, 1907) |
| Limnodynastinae | 6 | Heleioporus (Gray, 1841) |
| Limnodynastinae | 4 | Lechriodus (Boulenger, 1882) |
| Limnodynastinae | 11 | Limnodynastes (Fitzinger, 1843) |
| Limnodynastinae | 10 | Neobatrachus (Peters, 1863) |
| Limnodynastinae | 4 | Notaden (Günther, 1873) |
| Limnodynastinae | 2 | Opisthodon (Steindachner, 1867) |
| Limnodynastinae | 6 | Philoria (Spencer, 1901) |
| Myobatrachinae | 1 | Arenophryne (Tyler, 1976) |
| Myobatrachinae | 1 | Assa (Tyler, 1972) |
| Myobatrachinae | 15 | Crinia (Tschudi, 1838) |
| Myobatrachinae | 7 | Geocrinia (Blake, 1973) |
| Myobatrachinae | 1 | Metacrinia (Parker, 1940) |
| Myobatrachinae | 8 | Mixophyes (Günther, 1864) |
| Myobatrachinae | 1 | Myobatrachus (Schlegel a Gray, 1850) |
| Myobatrachinae | 1 | Paracrinia (Heyer & Liem, 1976) |
| Myobatrachinae | 13 | Pseudophryne (Fitzinger, 1843) |
| Myobatrachinae | 1 | Spicospina (Roberts et. al., 1997) |
| Myobatrachinae | 6 | Taudactylus (Straughan & Lee, 1966) |
| Myobatrachinae | 25 | Uperoleia (Gray, 1841) |
| Rheobatrachinae | 2 | Rheobatrachus (Liem, 1973) |

## Referències

* Cogger, H.G.; R.G. Zweifel, i D. Kirschner. Encyclopedia of Reptiles & Amphibians Second Edition. Fog City Press, 2004. ISBN 1-877019-69-0.
# Prefecte de vigilància

Prefecte de vigilància (Praefectus vigilum) fou una magistratura instituïda per August per dirigir les anomenades Cohortes Vigilum o Vigiles urbani, un cos de vigilància urbana quasi militar amb la finalitat principal de lluitar contra els incendis (Adversus incendia excubias nocturnas vigilesque commentus est) que estava dividit en set cohorts (una per cada dues regions) i estacionades a catorze quarters (excubitoria). El prefecte era de rang eqüestre (cavaller) i els subordinats eren en general lliberts i, per tant, en posició inferior a la dels soldats regulars.
Es cuidava del clavegueram, empedrat, neteja pública, edificis ruïnosos, animals perjudicials, circulació de carros (sols permesa de nit), comunicacions, proveïment dels mercats, control de qualitat de mercaderies, control de monedes i pesos, banys públics, tavernes i cases "sospitoses". No intervenen a la xarxa de vies públiques (camins), aqüeductes i fortaleses.

## Les Cohortes Vigilum

Els vigiles eren un cos paramilitar que va sorgir al mateix inici de l'Imperi. Els Triumviri Nocturni (que significa "tres homes nocturns o de la nit") van ser els primers homes, esclaus de propietat privada, organitzats en un grup que lluitava contra els problemes d'ordre públic i els incendis a Roma. Aquesta organització privada era poc efectiva, i August va instituir unes cohorts especials per lluitar contra els incendis, anomenades Vigiles (vigilants). August va organitzar aquest cos de bombers a imitació de la brigada de bombers d'Alexandria. Els vigiles també eren coneguts pel sobrenom de Spartoli o "petits cubells", per les ferrades que duien on hi portaven aigua, construïdes amb corda impermeabilitzada.
L'any 6, August va instaurar un impost del 4% sobre la venda d'esclaus i va utilitzar els ingressos per finançar aquesta nova força, que estava comandada pel praefectus vigilum, de rang eqüestre i per un subpraefectus i dividida en set cohorts comandades per un tribú. Cada cohort es dividia en set centúries, cadascuna formada per 70 o 80 homes comandats per un centurió. Cada cohort patrullava per dues de les catorze zones administratives de la ciutat. Les cohorts van duplicar els seus efectius l'any 205.
Els vigiles també actuaven com a vigilants nocturns, ocupant-se dels atracadors i capturant els esclaus evadits, i en algunes ocasions mantenien l'ordre als carrers. El Prefecte més famós va ser Nevi Sertori Macró, que va succeir a Luci Eli Sejà com a prefecte de la Guàrdia pretoriana quan els seus homes van ser utilitzats per l'emperador Tiberi per recuperar el control de la ciutat que estava a les mans dels soldats de Sejà.
Sembla que els Vigiles van perdre la seva condició d'unitat independent i van quedar sota l'autoritat dels prefectes del pretori a principis del segle iii.

## Referències

* ↑ Investigación criminal en la Antigua Roma per Carlos J. López Gobernado
* ↑ La policía en la Antiguedad
* ↑ Le Boec, Y. El ejército romano: instrumento para la conquista de un imperio. Barcelona: Ariel, 2004, p. 30-31. ISBN 9788434467231.

## Vegeu també

* Cohort urbana
# Medalla de Jordi

La Medalla de Jordi (anglès: George Medal) és la segona màxima distinció civil del Regne Unit i de la Commonwealth
Va ser instituïda el 24 de setembre de 1940 pel Rei Jordi VI. Es va crear durant el Blitz, època en què hi havia un gran desig de recompensar moltes accions de valentia civil, accions però, que si s'haguessin recompensat amb la Creu de Jordi, aquesta hagués quedat devaluada. Per això es va crear la Medalla de Jordi com un grau inferior. El patiment del poble es veia recompensat per aquesta concessió.
La seva creació va ser publicada a la Gaseta de Londres del 31 de gener de 1941.
Durant la II Guerra Mundial no es podia atorgar de manera pòstuma, però això es modificà el 1977, i se n'han atorgat prou així.
S'ha atorgat unes 2.000 vegades. La primera dona a rebre-la va ser D. Clarke, i la primera concessió honorífica va ser al sr. JHF Hansen (ciutadà danès), el 18 de desembre de 1940.

## Disseny

Circular en argent d'1,42 polzades, amb el nom del receptor imprès en lletres majúscules. L'anvers mostra l'efígie del monarca britànic vigent coronat (Jordi VI ó Elisabet II), i al revers, Sant Jordi matant al drac amb la inscripció "The George Medal".
La cinta és vermella amb 5 franges estretes, de color blau, en honor de la banda del mateix Rei. Una barra sobre la cinta indica una segona condecoració.
# Rostra

Rostra, nom llatí que literalment vol dir becs, fou la denominació aplicada a unes plataformes del fòrum dalt de les quals els oradors s'adreçaven al poble. Originalment, aquesta edificació fou anomenada templum perquè era consagrada pels àugurs, però va agafar el nom de rostra (plural de rostrum) a la fi de la gran guerra llatina perquè fou adornada amb els «becs» o esperons dels vaixells capturats a la batalla d'Àntium); el costum d'arrencar la part de davant dels vaixells com a trofeu també apareix entre els grecs, que l'anomenaven akrotèrion (ἀκρωτήριον).
Les Rostra eren exactament entre el Comitium (plaça dels comicis de les cúries) i el fòrum (plaça dels comicis de les tribus) i l'orador es podia adreçar a l'una o a l'altra. Es creu que era un edifici circular amb una plataforma al capdamunt, vorejada per un parapet amb dos accessos, un per a cada costat.
Juli Cèsar va transferir les Rostra a una cantonada del fòrum, però les Rostra antigues van romandre-hi i foren conegudes com a Rostra Vetera, mentre que les noves eren anomenades Rostra Julia. Les dues edificacions van tenir estatuetes d'homes il·lustres; la nova tenia les de Luci Corneli Sul·la, Gneu Pompeu Magne, Juli Cèsar i August.
# Estació d'Arnes-Lledó d'Algars

Arnes-Lledó d'Algars va ser una estació ferroviària situada al municipi català d'Horta de Sant Joan, a la comarca de la Terra Alta, prop de les localitats d'Arnes (Terra Alta) i Lledó d'Algars (Alt Matarranya). Pertanyia al ferrocarril del Val de Zafan, que va estar operatiu entre 1942 i 1973. En l'actualitat l'estació es troba fora de servei, si bé el conjunt ferroviari ha estat incorporat a la Via verda de la Terra Alta.

## Situació ferroviària

Les instal·lacions ferroviàries es trobaven situades en el punt quilomètric 79,337 de la línia fèrria d'ample ibèric La Puebla de Híjar-Tortosa, a 430 metres d'altitud sobre el nivell de mar.

## Història

Els projectes per a la construcció de l'anomenat ferrocarril del Val de Zafan daten del segle xix , si bé les obres de la secció compresa entre Alcanyís i Tortosa no es van posar en marxa fins a la dècada de 1920. Al juny de 1938, en plena Guerra Civil, el ferrocarril va arribar fins al Pinell de Brai. A l'any següent començarien a operar els serveis regulars de passatgers entre Alcanyís i Bot. El tram restant fins a Tortosa va ser completat al setembre de 1941, entrant en servei tota la línia a l'any següent. Aleshores l'estació d'Arnes, igual que la línia fèrria, havia passat a les mans de l'acabada de crear RENFE. Afrontant una forta decadència, el 1973 la línia va ser clausurada al trànsit per RENFE, sent aixecades les vies l'any 1995. Anys després l'entorn de l'estació va ser rehabilitat i incorporat al traçat de la Via verda de la Terra Alta.

## Instal·lacions

L'estació comptava amb un edifici de viatgers, un moll de càrrega i una platja de quatre vies —una passant, dues d'aparador i una via morta. Arnes-Lledó d'Algars havia estat dissenyada per a ser una de les estacions més importants de la línia, perquè segons el projecte original estava previst que comptés amb un petit dipòsit de locomotores —que incloïa cotxeres cobertes i una placa giratòria per a girar les locomotores de vapor. Encara que van arribar a construir-se les instal·lacions, mai es va instal·lar el pont giratori ni va arribar a emprar-se el dipòsit.

## Referències

* ↑ Arnés-Lledó (Apd.) Euroferroviarios.
* ↑ Moreno i Guallar, 2003.

## Bibliografia

* Arija Rivarés, Emilio. Geografía de España. III. Madrid: Espasa-Calpe, 1975.
* García Raya, Joaquín «Cronología básica del ferrocarril español de vía ancha». IV Congreso Historia Ferroviaria: Málaga, septiembre de 2006. Consejería de Obras Públicas y Transportes de la Junta de Andalucía, 2006.
* Moreno i Guallar, Josep Antoni «La construcción del Ferrocarril de Val de Zafán a Sant Carles de la. Ràpita entre 1880 y 1906». III Congreso de Historia Ferroviaria «Siglo y medio de ferrocarri en Asturias». Gijón, 2003. Fundación de los Ferrocarriles Españoles, 2003.