OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Adur Anahid

Adur Anahid (segle iii) fou una reina sassànida. El nom està format probablement pel de dues deïtats, Adur (Foc), i Anahita, però no vol pas dir ‘foc d'Anahita’.
Apareix esmentada en una inscripció de Sapor I on diu que era filla seva i que el rei tenia també tres fills; en una altra part de la inscripció esmenta diverses persones de la cort que van rebre regals, entre els quals la filla del rei.

## Referències

* ↑ electricpulp.com. «ĀDUR-ANĀHĪD – Encyclopaedia Iranica» (en anglès). [Consulta: 12 octubre 2018].
# Acceleròmetre

Un acceleròmetre mesura els moviments que es duen a terme en més d'un pla. Igual que el podòmetre, és un instrument petit que es col·loca i se subjecta a l'altura de la cintura. Existeix una relació lineal entre l'acceleració del moviment i la despesa calòrica. L'acceleròmetre mesura la freqüència, durada i intensitat de l'activitat física.

## Funcionament

Consta de tres masses, però que en els acceleròmetres reals, aquest sistema de tres masses es posa en sèrie moltes vegades per aconseguir major precisió. La del mig està suspesa entre els laterals mitjançant unes molles. Quan no rep acceleració, aquesta es manté al mig, però si rep una excitació aquesta s'acosta més o menys. Mesurant aquesta distància es pot saber l'acceleració.
Normalment no es mesura la separació, sinó que se sotmeten les plaques a una diferència de potencial i si varia se sap l'acceleració.
Poden mesurar en les tres direccions de l'espai.

## Acceleròmetre piezoelèctric

L'acceleròmetre és un dels transductors més versàtils, essent el més comú el piezoelèctric per compressió. Aquest es basa en el fet que, quan es comprimeix un reticle cristal·lí piezoelèctric, es produeix una càrrega elèctrica proporcional a la força aplicada.

## Servoacceleròmetre

Un servoacceleròmetre es compon d'un galvanòmetre en forma de pèndol i un sensor òptic, per això tenen alta estabilitat davant canvis de temperatura, estabilitat a llarg termini del zero i són immunes a vibracions. Aquests acceleròmetres tenen molt altes prestacions a causa del seu funcionament en bucle tancat. Serveix per a controlar la velocitat i posició en trens, avions i altres vehicles.

## Vegeu també

* Xarxa acceleromètrica de Catalunya
# Francesc Andreu

Francesc Andreu (ca. 1698 - segle XVIII) fou un mestre de capella i organista català.
L'any 1728 va opositar al magisteri de la Catedral de València, que va avaluar Francesc Valls. L'any 1735, quan comptava 37 anys, es va presentar a les proves per la successió del mestre Tomás Milans al magisteri de la Catedral de Girona, però la plaça la va guanyar Emmanuel Gònima. En aquella data se sap que era clergue i mestre de capella de La Seu d'Urgell.
Es conserven villancets seus als arcxius d'El Escorial i a la Biblioteca de Catalunya. També es conserva una col·lecció de música per orgue a l'arxiu musical de la Catedral d'Astorga, que ha estat transcrita i publicada per l'actual mestre de capella de la catedral, José María Álvarez.

## Obra catalogada

Es conserva un total de 5 obres dividides entre els fons musicals de l'Arxiu Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar (CMar) i de l'Arxiu de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa (TerC).
Obres al fons musical CMar:
* Dues Completes per a 4 v i instruments.
* Seqüència per a 2 v i instruments, en Fa M.
Obres al fons musical TerC:
* Trisagi per a 4 v i Orgue en Si b M.
* Villancet per a 5 v i Acompanyament.

## Referències

* ↑ Rifé i Santaló, Jordi. «IX». A: Història de la música catalana, valenciana i balear. Barcelona: Edicions 62, 2003, p. 41. ISBN 84-297-5283-8 [Consulta: 14 novembre 2015].
* 1 2 3 GARBAYO, Javier. «Andreu, Francisco». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 1, p. 455.
* ↑ «Obres de Francesc Andreu a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya».
# Nanoarqueots

En taxonomia, els nanoarqueots (Nanoarchaeota) ("antic nan" en grec antic) són un fílum d'arqueus. Per bé que hi ha genomes seqüenciats per a diverses espècies dins el fílum, i algunes de candidates, l'única que es troba descrita amb profusió és el simbiont hipertermòfil d'Ignococcus hospitalis, Nanoarcheum equitans.

## Referències

* ↑ Vegeu: NCBI web sobre Nanoarchaeota. Dades extretes de «NCBI taxonomy resources». National Center for Biotechnology Information. [Consulta: 19 març 2007].
* ↑ «txid192989[Organism:exp - Genome - NCBI]». [Consulta: 14 novembre 2019].
# Tractat de la Haia (1698)

El Tractat de la Haia de 1698 o Primer Tractat de Partició fou un tractat signat l'11 d'octubre de 1698 entre el Regne d'Anglaterra i el Regne de França.
El tractat fou un intent de resoldre el problema de successió al tron espanyol en un moment que el govern estava en mans de la mare de Carles II de Castella i els seus partidaris, i des de petit s'havien fet evidents les xacres mentals i físiques del rei, i ja en 1668 França i Àustria havien signat en secret el tractat de Grémonville pel qual es repartirien les possessions de la Corona espanyola si Carles II moria sense descendència.
El tractat proposava com a hereu Josep Ferran de Baviera i que Lluís, el Gran Delfí obtingués el Regne de Nàpols, Sicília i el Gran Ducat de Toscana, mentre que l'arxiduc Carles VI obtenia els Països Baixos espanyols i Leopold I de Lorena rebia el Ducat de Milà, alhora que cedia el Ducat de Lorena i Bar al Delfí.
El rei Carles II de Castella es va oposar a aquest acord, ja que significava la divisió de l'imperi Espanyol, cosa que desitjava impedir a qualsevol cost. L'any 1699 després de la prematura mort de Josep Ferran de Baviera, França i Anglaterra van signar un nou acord, conegut amb el nom de Segon Tractat de Partició. Finalment, Carles II va llegar totes les seves possessions al segon fill del Delfí, Felip d'Anjou. A la mort de Carles, el rei Lluís XIV de França va renunciar als acords del tractat i així va acceptar el testament de Carles II que afavoria clarament els seus interessos. Aquests factors van dur al començament de la Guerra de Successió Espanyola, que va començar el 1701 amb la invasió imperial del ducat de Milà comandada per Eugeni de Savoia.

## Referències

* ↑ Mata, Jordi «Carles II, el reial nyap». Els protagonistes del drama. Avui, 11-09-2003, pàg. 3.
* ↑ Silva Soto, Álvaro. Entre Austrias y Borbones (en castellà). Dykinson, 2021, p. 137-138. ISBN 9788413772981.
* ↑ Albareda Salvadó, Joaquim. La Guerra de Sucesión de España (1700-1714) (en castellà). Barcelona: Crítica, 2010, p. 47. ISBN 978-84-9892-060-4.
* ↑ Sanvitali, Giacomo. Memorie istoriche delle guerra tra l'imperiale casa d'Austria, e la reale casa di Borbone per gli stati della monarchia di Spagna (en italià). Recurti, 1736, p. 81.

## Vegeu també

* Segon Tractat de Partició
# Leucípides (filles de Leucip)

Les Leucípides, en la mitologia grega, són les filles de Leucip, el germà d'Afareu i de Tindàreu.
Leucip va tenir en realitat tres filles, Hilaïra, Febe i Arsínoe, però només són conegudes com a Leucípides les dues primeres, que es van casar amb Càstor i Pòl·lux respectivament, i eren els seus cosins germans, per ser fills de Tindàreu.
La història de les Leucípides es resumeix en la lluita que va enfrontar, per la seva causa, els Dioscurs amb dos dels fills d'Afareu, Idas i Linceu.
En les formes més antigues del mite, s'explica que durant el banquet que els Dioscurs van oferir Esparta a Eneas i Paris, que hi havien anat a visitar Menelau, però amb el secret propòsit de raptar Helena, els fills d'Afareu, embriagats, van retreure als seus cosins, Càstor i Pòl·lux el fet d'haver-se casat sense haver pagat el dot. Els Dioscurs, enfadats van convertir la disputa en una batalla. Un d'ells va morir, però van matar Idas i Linceu.
En les formes recents del mite, les Leucípides estaven promeses amb els dos fills d'Afareu, i van ser raptades pels Dioscurs.
Una tradició local esmentada per Pausànias, presenta les Leucípides com a filles d'Apol·lo, i Leucip era només el pare mortal. L'altra germana, Arsínoe, va tenir com a amant Apol·lo, i Idas va lluitar amb el déu a causa de Marpessa. Pausànias, seguint una tradició dels messenis, diu que era la mare d'Asclepi.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 321-322. ISBN 9788496061972.
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 26, 7
# Bé públic

Un bé públic és un bé econòmic que té les propietats de ser no rival i no excloent; és a dir, on la rivalitat en el consum és baixa i les possibilitats d'excloure dels beneficis a tercers (per mitjans físics o legals) és relativament difícil. La rivalitat implica que el consum per part d'un individu redueix la quantitat disponible pels altres; la no rivalitat en el consum d'un bé significa que la seva quantitat disponible per la resta de persones no es veu reduïda pel fet que un n'hagi consumit. D'altra banda, la baixa capacitat d'exclusió implica que és molt costós prohibir el consum d'un bé a altres individus. Per exemple, si un individu es menja un pastís, no en queda per cap altre, a més d'ésser ben senzill excloure a qualsevol individu del seu consum, mentre que si l'individu respira, no redueix significativament la quantitat d'aire disponible pels altres, així com tampoc es pot excloure efectivament ningú del consum d'aire.
Això són definicions molt teòriques: al món real pot no haver-hi cap bé que sigui estrictament no rival i no excloent. No obstant això, els economistes pensen que alguns béns del món real s'aproximen molt a aquestes definicions, prou perquè aquestes tinguin sentit.

## Vegeu també

* Externalitat.

## Bibliografia

* Albert Esplugas Boter Béns públics: fallada del mercat o coartada de l'Estat Arxivat 2015-09-06 a Wayback Machine.
* Buchanan, James M.: Demanda i oferta de béns públics, 1968. (E-book en anglès Arxivat 2007-02-19 a Wayback Machine.)
* Hardin, Garrett: "La tragedia de los comunes", Gaceta Ecològica, núm. 37, Institut Nacional d'Ecologia, Mèxic, 1995. Traducció d'Horaci Bonfil Sánchez de l'original: "The Tragedy of Commons" en Science, v. 162 (1968), pàg. 1243-1248
* Germán Coloma La tragedia de los comuns y la tragedia de los anticomunes: una reinterpretación
* Garrett Hardin, La tragèdia dels comuns (castellà)
* Stiglitz, Joseph E.: La economía del sector públicp, Ed. Antoni Bosch Editor, 2003. ISBN 84-95348-05-5.
# Ibrahim (nom)

Ibrahim és un nom masculí àrab (àrab: إبراهيم, Ibrāhīm) que es correspon amb el català Abraham, que l'àrab pren directament de l'hebreu אַבְרָהָם, Avrāhām. Si bé Ibrahim és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Ebrahim, Abraham... Com a nom del patriarca del judaisme és un nom força usual entre els àrabs jueus, de la mateixa manera que, com a nom d'un dels principals profetes de l'islam, és dut per molts musulmans, arabòfons o no; aquests darrers l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua: albanès: Ibrahim; bosnià: Ibrahim; català medieval: Abrafim, Abrahim; indonesi: Ibrahim; kurd: Îbrahîm; malai: Ibrahim; persa: ابراهیم; turc: İbrahim.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. "إبراهيم". ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Limfòcit T col·laborador

Els limfòcits T col·laboradors (també coneguts com a limfòcits T efectors o limfòcits T$_h$ ) són un subgrup de limfòcits (un tipus de glòbuls blancs o leucòcits) que tenen un paper important a l'hora d'establir i maximitzar les capacitats del sistema immunitari. Són inusuals en què no tenen activitat ni citotòxica ni fagocítica; no poden matar cèl·lules pròpies infectades ni patògens, i sense les altres cèl·lules immunitàries, serien inútils en la lluita contra una infecció. Els limfòcits T$_h$ estan implicats en l'activació i direcció d'altres cèl·lules immunitàries, i són especialment importants en el sistema immunitari adaptatiu. Les variants de risc de malaltia autoimmunitària s'enriqueixen a les limfòcits T, especialment les del llinatge CD4+ o col·laboradors.

## Vegeu també

* Th22

## Referències

* ↑ Burren, Oliver S.; Rubio García, Arcadio; Javierre, Biola-Maria; Rainbow, Daniel B.; Cairns, Jonathan «Chromosome contacts in activated T cells identify autoimmune disease candidate genes». Genome Biology, 18, 1, 04-09-2017, pàg. 165. DOI: 10.1186/s13059-017-1285-0. ISSN: 1474-760X. PMC: PMC5584004. PMID: 28870212.
# Inugami

Els inugami (犬神) són unes criatures de la mitologia japonesa, són una barreja entre homes i gossos que actuen com a guardians dels seus amos.
Arrelats fins als darrers anys a l'est de la prefectura d'Ōita, la prefectura de Shimane i una part de la prefectura de Kōchi al nord de Shikoku, espai en el qual no es podien trobar guineus (kitsune), són el fonament principal de l'inugami. A més, hi ha rastres de creença en l'inugami a la prefectura de Yamaguchi, a Kyushu, fins i tot arribant a les illes Satsunan fins a la prefectura d'Okinawa. A la prefectura de Miyazaki, el districte de Kuma, la prefectura de Kumamoto i Yakushima, el dialecte local el pronuncia "ingami" i a Tanegashima, s'anomenen "irigami" També es pot escriure en kanji. com a 狗神.
Antigament es deia que per crear un inugami haver que enterrar un gos fins al coll i posar-li menjar però de tal manera que no la pogués arribar-hi, Durant aquest procés, l'amo del gos li deia que aquest patiment no era més que el seu propi. Quan el gos moria, es transformava en un inugami i se li deixava el menjar com a ofrena, cosa que feia que l'esperit li donés obediència.
Es diu que els inugami-mochi (amos dels inugamis) són beneïts amb bona sort i èxit a la vida, però a canvi els costava molt d'esforç trobar parella.

## Referències

* ↑ Matsuura, Thersa. The Book of Japanese Folklore: An Encyclopedia of the Spirits, Monsters, and Yokai of Japanese Myth: The Stories of the Mischievous Kappa, Trickster Kitsune, Horrendous Oni, and More (en anglès). Simon and Schuster, 2024-04-30, p. 143. ISBN 978-1-5072-2191-4.
* 1 2 Sakdiyah, Alifiyah Hidayatus; Santoso, Teguh «Naming Animals in Japanese Mythology: an Anthropolinguistic Study» (en anglès). The Virtual International Conference on Economics, Law and Humanities, 3, 1, 29-08-2024, pàg. 43–53.
* ↑ Blacker, Carmen. «Animal Witchcraft in Japan». A: The Witch Figure: Folklore essays by a group of scholars in England honouring the 75th birthday of Katharine M. Briggs (en anglès). Routledge, 2013-11-05, p. 1-19. DOI 10.4324/9781315018058. ISBN 978-1-315-01805-8.
* ↑ De Antoni, Andrea «Came Back Hounded: A Spectrum of Experiences with Spirits and Inugami Possession in Contemporary Japan». Spirits and Animism in Contemporary Japan, 2019, pàg. 109-125..
# Megalocnus rodens

Megalocnus rodens fou una espècie de mamífer prehistòric relacionada amb els peresosos d'avui en dia. Aquesta espècie de peresós terrestre visqué a Cuba durant el període Plistocè, però actualment està extinta.
Era un dels més grans animals terrestres del seu hàbitat. Aquests animals tenien la mida d'un os i també tenien urpes potents i una cua molt gran. S'alimentaven d'arrels, brots i branques fresques d'arbustos. A causa de la seva mida i a diferència dels peresosos actuals, no vivien als arbres.
El gènere Megalocnus també incloïa una altra espècie, Megalocnus zile.

## Referències

* ↑ Entrada «Megalocnus rodens» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 21 agost 2023].
# Lotus (gènere)

Lotus és un gènere de plantes de la família Fabaceae. Són plantes formadores de pastures que sovint s'utilitzen com a farratgeres. Poden tenir una tija llenyosa. Els fruits formen una beina. Hi ha altres plantes, aquàtiques, també anomenades Lotus en diverses llengües, com ara la Nelumbo nucifera o Lotus de l’Índia, que pertanyen al gènere Nelumbo.

## Taxonomia

En total hi ha unes 150 espècies del gènere Lotus. Algunes són autòctones als Països Catalans (marcades amb ∗):
* Lotus aboriginus
* Lotus aduncus
* Lotus alamosanus
* Lotus alpinus - Lot alpí
* Lotus angustissimus ∗
* Lotus argophyllus
* Lotus argyraeus
* Lotus benthamii
* Lotus berthelotii
* Lotus cedrosensis
* Lotus conimbricensis ∗
* Lotus corniculatus∗ - Corona de rei, banya de cabra, lot corniculat
* Lotus crassifolius
* Lotus creticus ∗
* Lotus dendroideus
* Lotus denticulatus
* Lotus edulis ∗
* Lotus formosissimus
* Lotus glaber
* Lotus grandiflorus
* Lotus greenei
* Lotus halophilus, ∗
* Lotus hamatus
* Lotus haydonii
* Lotus heermannii
* Lotus humistratus
* Lotus incanus
* Lotus intricatus
* Lotus jacobaeus
* Lotus japonicus
* Lotus junceus
* Lotus maculatus
* Lotus maritimus - Lot pèsol
* Lotus mearnsii
* Lotus micranthus
* Lotus mollis
* Lotus nevadensis
* Lotus nuttallianus
* Lotus oblongifolius
* Lotus ononopsis
* Lotus ornithopoides banya de cabra, lot ornitopodioide ∗
* Lotus palustris
* Lotus parviflorus ∗
* Lotus pedunculatus ∗
* Lotus pinnatus
* Lotus plebeius
* Lotus procumbens
* Lotus purshianus
* Lotus rigidus
* Lotus rubriflorus
* Lotus salsuginosus
* Lotus scoparius
* Lotus sessilifolius
* Lotus stipularis
* Lotus strigosus
* Lotus subbiflorus
* Lotus tetraphyllus ∗
* Lotus tetragonolobus
* Lotus unifoliolatus
* Lotus uliginosus - Lot palustre, lot d'aiguamoll
* Lotus utahensis
* Lotus wrangelianus
* Lotus wrightii
* Lotus yollabolliensis

## Referències

* ↑ Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Ed. Barcino. Barcelona, 1984. ISBN 9788472265974.

## Enllaços externs

* Espècies de Lotus (anglès)
# Atropa

Atropa és un gènere de plantes dins de la família de les Solanaceae.

## Característiques

El més conegut membre és la mortal Belladona Atropa belladonna. El principal ingredient farmacològicament actiu és l'atropina. El gènere va ser nomenat en honor d'una de les tres Moires aquella el nom de la qual és Àtropos.
En algunes classificacions antigues la Mandràgora (Mandragora officinarum) és considerada una espècie del gènere Atropa nomenant-li Atropa mandragora. El gènere té 56 espècies.

## Espècies seleccionades

* Atropa acaulis
* Atropa acuminata
* Atropa arborea
* Atropa arborescens
* Atropa baetica
* Atropa belladonna
* Atropa caucasica
* Atropa komarovii
# Ex nihilo

Ex nihilo és un terme en llatí que significa «del no-res». Generalment es fa servir en conjunt amb el terme «creació», com en creatio ex nihilo («creació del no-res»). A causa de la naturalesa d'aquest terme, se sol utilitzar en arguments filosòfics o creacionistes, ja que molts cristians, musulmans i jueus creuen que Déu va crear l'Univers del no-res. Açò contrasta amb creatio ex materia, el qual és creació de matèria eternament preexistent, i amb creatio ex deo, el qual és creació per Déu.
Un nombre d'antics filòsofs van fomentar un alt concepte de Déu com l'ésser suprem del món, però no van fomentar el concepte de Déu com la causa absoluta de tota existència finita. Abans de la idea bíblica de la creació, mites envisionaren el món tals com que va haver-hi matèria preexistent influïda per un déu o déus que retreballaren aquest material fins al món present.
Solament a causa del pensament religiós i la interpretació de la bíblia es va desenvolupar la visió formularia ex nihilo. Un exemple d'açò es troba en el llibre bíblic-apòcrif de Macabeos:
Jo et suplique, fill meu, que mires al cel i a la terra, i en veure tot el que hi ha en ells, reconegues que Déu ho feu tot del no-res, i que també el gènere humà fou fet de la mateixa manera. (2 Macabeus 7:28, 100BC)

## Vegeu també

* Metafísica

## Enllaços externs

* "Ex nihilo nihil fit" al Dicionario de Filosofía de Josep Ferrater Mora
# Irene Negre i Estorach

Irene Negre i Estorach (Tortosa, 4 d'agost de 1984) és una activista i política catalana.

## Trajectòria política

Va deixar els càrrecs orgànics i la seva militància en Esquerra Republicana de Catalunya pel discurs polític del partit després del referèndum de l'1-O en 2017, i es va passar a l'activisme a través l'Assemblea Nacional Catalana i altres entitats locals com la Plataforma en Defensa de l’Ebre. Per les eleccions municipals del seu municipi de residència del 2019, l'Aldea, va anar per primer cop a les llistes de Junts per Catalunya i ser elegida com primera tinenta d'alcalde.
En 2021, va fer el salt a la política catalana i va ser elegida diputada al Parlament de Catalunya. En 2023, va ser la número dos al Congrés dels Diputats en la demarcació de Tarragona, però el partit només en va treure un escó i no va ser escollida.

## Referències

* ↑ Rovira, Marc. «"Amb el president Puigdemont, vaig on sigui" - 28 set 2021», 10-11-2023. [Consulta: 10 novembre 2023].
* 1 2 3 Rovira, Marc. «"Amb el president Puigdemont, vaig on sigui" - 28 set 2021», 10-11-2023. [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ Prunera, Andreu. «Irene Negre destacada activista de l’ANC es passa a la política local a L’Aldea», 24-09-2018. [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ Ràdio, Redacció Imagina. «Irene Negre, candidata ebrenca de Junts al Congrés: "Cal que diumenge a la nit l'Estat espanyol tingui clar que l'independentisme no afluixa"», 21-07-2023. [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ Aguaita.cat. «Irene Negre, número dos al Congrés per Junts a la demarcació de Tarragona». [Consulta: 10 novembre 2023].
# Xeròfit

Un xeròfit (del grec: xero, 'sec'; phyto 'planta') és una planta que pot sobreviure i reproduir-se en un ambient amb relativament poca aigua disponible, normalment en ambients on l'evapotranspiració potencial supera la precipitació durant tota o a part de l'estació de creixement. Plantes com els cactus i altres plantes suculentes es troben als deserts i semideserts, però d'altres xeròfites com ara les bromeliàcies es troben en les selves plujoses però en certs nínxols ecològics on no hi ha gaire aigua (plantes epífites, per exemple). Les plantes que viuen en zones de clima àrtic i subàrtic amb permagel també en tenen adaptacions.
El xeromorfisme és la morfologia resultant de les adaptacions a la baixa disponibilitat d'aigua.

## Taula de mecanismes xerofítics

| Mecanisme | Adaptació | Exemple |
| Limitació de la pèrdua d'aigua | estomes cerosos | Opuntia |
| | pocs estomes | |
| | estomes enfonsats | Pi |
| | estomes oberts de nit | Planta del te |
| | fotosíntesi del tipus CAM | Cactus |
| | Grans pèls a la superfície | Bromeliàcies |
| | Fulles corbades | Stipa tenacissima |
| Emmagatzematge d'aigua | Fulles suculentes | Bryophyllum |
| | Plantes suculentes | Eufòrbia |
| | Tuber carnós | Raphionacme |
| Captació de l'aigua | arrels profundes | Acacia,"prosopis" |
| | Una capa freàtica pròxima | Nerium oleander |
| | Absorció de la humitat ambiental pels tricomes | Tillandsia |

## Referències

* ↑ «xeròfit». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 11 desembre 2022].
* ↑ Taylor, D. J.. Biological science 1 & 2. 3a edició. Cambridge: Cambridge University Press, 1997. ISBN 0-521-56178-7.