OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eiderstedt

Eiderstedt (alemany: Eiderstedt; en danès:Ejdersted en frisi del nord:: Ääderstää) és una península situada en el districte de Nordfriesland a l'estat federal alemany de Schleswig-Holstein.
Fa uns 30 km de llargada i uns 15 km d'amplada i es va crear per la construcció d'un dic (polders) des de tres illes: Eiderstedt:Tönning, Utholm Tating, i Evershop Garding. Els dics es van començar a fer cap a l'any 1000.
Aquesta zona originàriament es deia Dreilande - "Tres terres".
El sòl al·luvial és molt adequat per l'agricultura. Actualment l'activitat dominant és el turisme, particularment a la ciutat de Sankt Peter-Ording a la punta occidental de la península. El far de Westerhever és el far amb més prominència d'Alemanya. Altres atractius turístics de la península són la Mar de Wadden i l'aiguamoll de Katinger Watt.

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Eiderstedt
* Eiderstedt.de (German) Arxivat 2006-06-13 a Wayback Machine.
# Eleccions parlamentàries poloneses de 1961

Les Eleccions parlamentàries poloneses de 1961 es van celebrar a la República Popular de Polònia per a renovar el Sejm el 15 d'abril de 1961, amb el Partit Comunista i els partits satèl·lits en un sistema de candidatures úniques per circumscripció, cosa que facilitava que sempre sortissin elegits el mateix nombre d'escons per als diferents partits. La participació fou del 95,00%.
El secretari del partit Władysław Gomułka va mantenir com a primer ministre de Polònia el continuista Józef Cyrankiewicz.

## Resultats

| | FJN | | Partit Obrer Unificat Polonès | 17,342,570 | 98.34 | 255 / 460 | 17 |
| | FJN | | Partit Popular Unit | 17,342,570 | 98.34 | 117 / 460 | 1 |
| | FJN | | Partit Demòcrata | 17,342,570 | 98.34 | 39 / 460 | = |
| | FJN | | Independents | 17,342,570 | 98.34 | 49 / 460 | 15 |
| Vots vàlids | Vots vàlids | Vots vàlids | Vots vàlids | 17,634,579 | 99.89 | – |
| Vots invàlids | Vots invàlids | Vots invàlids | Vots invàlids | 19,067 | 0.11 | – |
| Total | Total | Total | Total | 17,653,646 | 100.00 | 460 | 1 |
| Votants registrats/participació | Votants registrats/participació | Votants registrats/participació | Votants registrats/participació | 18,615,185 | 94.83 | – |
| Font: Nohlen & Stöver ||||||||

## Bibliografia

* Jerzy Drygalski, Jacek Kwasniewski, No-Choice Elections, Soviet Studies, Vol. 42, No. 2 (Apr., 1990), pp. 295-315, JSTOR
* George Sakwa, Martin Crouch, Sejm Elections in Communist Poland: An Overview and a Reappraisal, British Journal of Political Science, Vol. 8, No. 4 (Oct., 1978), pp. 403-424, JSTOR

## Referències

* ↑ Elections in Europe: A Data Handbook. 1. Auflage. Baden-Baden: Nomos Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
# Palics

Els Palics (en grec antic Παλικοι Palikoi), d'acord amb la mitologia grega, foren divinitats sicilianes, fills d'Hefest i d'Etna (o, segons altres, de Zeus i de la nimfa Talia).
Eren dos bessons nascuts sota terra, als quals els sículs atribuïen l'origen de les fonts termals i sulfuroses dels voltants de l'Etna.
Les tradicions que els fan fills de Talia, diuen que la nimfa, embarassada i tement la gelosia d'Hera, es va amagar a l'interior de la terra. Quan va arribar el moment del part, els infants, dos bessons, van sortir de la terra i van néixer. El seu culte se situava vora el llac de Nàftia, vora Leontins, on hi havia alguns fenòmens volcànics: del llac brollava un doll d'aigua calenta en forma de cúpula que tornava a caure sense que en sortís ni una gota fora, i desprenia una forta olor de sofre. Es creia que les aus que hi sobrevolaven morien al cap de poques hores, i les persones que s'hi apropaven morien al cap de tres dies. Els Palics eren divinitats terribles, en nom dels quals els sicilians feien els seus juraments més solemnes. Quan algú volia acordar alguna cosa sota jurament, ho escrivia sobre una tauleta i la llançava al llac. Si la tauleta flotava, el jurament era autèntic, i si se submergia hi havia perjuri. També es deia que els Palics feien tornar cecs els mentiders que els invocaven en fals.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 406. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 165-166. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Meninge

Les meninges (del grec μῆνιγ-ξ/-γος, "membrana") són un teixit conjuntiu molt especialitzat que recobreix l'encèfal i el tub neural (medul·la espinal), que tenen una funció de protecció, com impedir lesions i infeccions cerebrals. Es distingeixen tres capes o meninges: la duramàter, la meninge aracnoide i la piamàter (de més externa a més interna).

## Anatomia
### Duramàter

La duramàter és la meninge més externa. La regió externa limita amb el periosti a l'encèfal i amb l'espai epidural al tub neural. Per la part interna limita amb l'espai subdural, just per sota queda la meninge aracnoide. L'espai subdural només apareix com a conseqüència d'una lesió que ocasioni una hemorràgia, en aquest cas la sang forçaria a separar-se les dues capes.

### Meninge aracnoide

La meninge aracnoide o, senzillament, l'aracnoide, és la meninge intermèdia, se situa entre la duramàter i la piamàter. Es tracta d'una capa avascular encara que a través d'ella passin vasos sanguinis que es dirigeixen cap a la piamàter. La meninge aracnoide se subdivideix en tres espais:
* Membrana aracnoide. Està formada per entre 5 i 8 capes de fibroblasts units per unions de tipus GAP.
* Trabècules. Estan fetes de fibres de col·lagen i acaben penetrant la piamàter.
* Espai subaracnoidal. Se situa entre les trabècules i és ple de líquid cefalorraquidi.

### Piamàter

La piamàter és la capa més interna de les meninges i està molt vascularitzada. Es troba en estret contacte amb l'encèfal, resseguint el contorn del teixit cerebral. Tot i estar en estret contacte sempre s'hi interposa una capa de processos glials.
La piamàter és una capa prima en la que trobem fibroblasts similars als de les trabècules aracnoidees. També hi trobem molts vasos sanguinis rodejats per cèl·lules pials barrejades amb macròfags i limfòcits.
Viccionari
# Eleccions parlamentàries poloneses de 1980

Les Eleccions parlamentàries poloneses de 1980 es van celebrar a la República Popular de Polònia per a renovar el Sejm el 23 de març de 1980 amb el Partit Comunista i els partits satèl·lits en un sistema de candidatures úniques per circumscripció, cosa que facilitava que sempre sortissin elegits el mateix nombre d'escons per als diferents partits. La participació fou del 98,90%.
El nou secretari general Stanisław Kania, no va aconseguir augmentar el suport a la política del partit, molt deteriorat després de les protestes de 1976, i el setembre del mateix any es va constituir el sindicat i moviment polític Solidarność, amb suport de l'Església Catòlica.

## Resultats

| | FJN | | Partit Obrer Unificat Polonès | 24,683,056 | 99.52 | 261 / 460 | = |
| | FJN | | Partit Popular Unit | 24,683,056 | 99.52 | 113 / 460 | = |
| | FJN | | Partit Demòcrata | 24,683,056 | 99.52 | 37 / 460 | = |
| | FJN | | Independents | 24,683,056 | 99.52 | 49 / 460 | = |
| Vots vàlids | Vots vàlids | Vots vàlids | Vots vàlids | 24,802,612 | 99.94 | – |
| Vots invàlids | Vots invàlids | Vots invàlids | Vots invàlids | 13,692 | 0.06 | – |
| Total | Total | Total | Total | 24,816,304 | 100.00 | 460 |
| Votants registrats/participació | Votants registrats/participació | Votants registrats/participació | Votants registrats/participació | 25,098,816 | 98.87 | – |
| Font: Nohlen & Stöver ||||||||

## Referències

* ↑ Nohlen, D & Stöver, P (2010) Elections in Europe: A data handbook, p1491 ISBN 978-3-8329-5609-7
* ↑ Andrzej Paczkowski; Jane Cave The spring will be ours: Poland and the Poles from occupation to freedom. Penn State Press, 2003, p. 229. ISBN 978-0-271-02308-3 [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ Norman Davies. God's Playground: 1795 to the present. Columbia University Press, maig 2005, p. 459. ISBN 978-0-231-12819-3 [Consulta: 3 juny 2011].
# Ronquières

Ronquières (en való Ronkière) és un antic municipi de Bèlgica, a la província d'Hainaut de la Regió valona que el 1977 va integrar-se al municipi del Braine-le-Comte. El poble va néixer a la confluència de la Sennette i del Samme fins que aquest darrer al segle xix va ser desviat per a alimentar el canal.
Tot i que el poble té uns monuments i paisatges interessants, és principalment conegut pel seu pla inclinat al canal Brussel·les-Charleroi que supera un desnivell de 68 metres amb una capacitat vaixells de 1350 tones.

## Llocs d'interès

* L'antic molí a aigua al Sennette
* L'església de Sant Gàugeric
* El pla inclinat
* El passeig al camí de sirga de l'antic canal
* El pla inclinat
* El molí (front)
* El molí vista lateral, damunt el riu
* El Sennette

## Enllaços externs

* El pla inclinat de Ronquières Arxivat 2008-11-18 a Wayback Machine.
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Ronquières
# Cèl·lula de Paneth

Les cèl·lules de Paneth són cèl·lules que es troben a les criptes de Lieberkühn de la túnica mucosa de l'intestí prim. En el citoplasma contenen grànuls de secreció proteics. Secreten lisozima que és capaç de destruir la paret bacteriana regulant d'aquesta manera la Microbiota intestinal. Per sota de les cèl·lules de Paneth trobem un corion de teixit conjuntiu. Gossos i gats no presenten cèl·lules de Paneth.

## Referències

* ↑ «Paneth's cell | anatomy». [Consulta: 17 setembre 2016].
# Eores

Les Eores (en grec antic: αἰώρα o ἐώρα, derivat d'ἀείρω 'penjar') eren unes festes celebrades a Atenes que se celebraven en honor d'Erígone, filla d'Icari. Consistien en una sèrie de sacrificis i banquets durant els quals es penjaven ninots i es cantava una cançó, anomenada aletis (ἀλῆτις).
El motiu de l'acte característic d'aquestes festes variava. Segons Gai Juli Higí, el seu origen era el següent: Icari havia estat mort pels pastors a qui havia donat vi, perquè que en desconeixien els efectes i van creure que els havia donat verí. Erígone, la seva filla, guiada per un gos, va trobar el cadàver del seu pare, a qui havia estat cercant durant molt de temps, i, pregant els déus que totes les donzelles ateneses morissin de la mateixa manera que ella, es va penjar. Després dels fets, moltes donzelles d'Atenes es van penjar sense motius aparents, i quan es va consultar l'Oracle de Delfos els va dir que Erígone i Icari havien de ser propiciats amb un festival.
Segons l'Etymologicum Magnum, el festival se celebrava en honor d'Erígone, la filla d'Egist i de Clitemnestra, que va anar a Atenes a presentar càrrecs contra Orestes davant de l'Areòpag acusant-lo de matricidi. Quan Orestes va ser absolt, es va penjar, amb els mateixos desitjos que la filla d'Icari i les mateixes conseqüències. Eustaci anomena la noia no pas Erígone, ans Eora, i Hesiqui, per la seva banda, diu que es feia en honor del tirà Temaleu, sense explicar-ne els motius.
El festival també s'anomenava Aletis (ἀλῆτις, 'vagabunda, errant'), segons sembla per la recerca que havia fet Erígone del seu pare Icari. Aletis era el nom de la cançó que cantaven les persones mentre els ninots es balancejaven, i es deia que era escrit de Teodor de Colofó. És probable que les noies ateneses la cantassin en honor d'Erígone, tot fent moviments rítmics durant les cerimònies.

## Referències

* ↑ «Aiora». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* 1 2 3 Smith, William (ed.). «Aeora». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities, 1890. [Consulta: 21-XI-2020].
# Otto Fritz Meyerhof

Otto Fritz Meyerhof (Hannover, Alemanya, 1884 - Filadèlfia, EUA, 1951) fou un fisiòleg i professor universitari alemany guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1922.

## Biografia

Va néixer el 12 d'abril de 1884 a la ciutat alemanya de Hannover en una família d'arrels jueves. Va estudiar medicina a les universitats de Friburg de Brisgòvia i Estrasburg i Heidelberg, on es graduà l'any 1909.
El 1912 va entrar a treballar a l'institut de Fisiologia i Biologia de Kiel, d'on fou nomenat professor el 1918, i posteriorment va esdevenir director de l'institut de Fisiologia i Biologia Wilhelm Kaiser de Berlín. L'ascens del partit nazi va obligar-lo a emigrar a París, i posteriorment als Estats Units, d'on va esdevenir professor de fisiologia a la Universitat de Filadèlfia. Va morir en aquesta ciutat de l'estat nord-americà de Pennsilvània el 6 d'octubre de 1951 a conseqüència d'un infart de miocardi.

## Recerca científica

Els seus treballs es van orientar preferentment en els processos químics que es verifiquen en la combustió de la glucosa present a l'organisme i en l'alliberament d'energia que es desprèn en tota contracció muscular. Meyerhof va comprovar que si la contracció muscular es produeix en presència d'oxigen la glucosa es transforma en àcid làctic i aquest, per la presència de l'oxigen en diòxid de carboni i aigua.
L'any 1922 fou guardonat, juntament amb els treballs paral·lels d'Archibald Vivian Hill, amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pels seus estudis sobre els músculs, especialment per la generació de calor i la relació entre el consum d'oxigen i la seva transformació en àcid làctic.

## Enllaços externs

* «Otto Fritz Meyerhof» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Electròfon

L'electròfon és un instrument musical que genera mitjançant dispositius elèctrics o electrònics. Com en la majoria dels instruments tradicionals, l’estructura bàsica dels electròfons consta d’un generador de vibracions, un sistema amplificador del so i un sistema de modulació.
La categoria es va afegir al sistema de classificació d'instruments musicals de Hornbostel-Sachs el 1940 per descriure instruments relacionats amb l'electricitat. Sachs va dividir la seva cinquena categoria en dues subcategories:
* 51 = instruments acústics accionats elèctricament (per exemple, orgue amb accionament motor elèctric)
* 52 = instruments acústics amplificats elèctricament (per exemple, guitarra amb pastilles pickup)
* 53 = instruments que fan so principalment mitjançant oscil·ladors accionats elèctricament (com per exemple un sintetitzador o un theremin)
Molt sovint empren interfícies el disseny de les quals imita el d'instruments d'altres grups, especialment de teclat com els sintetitzadors o de corda com la guitarra elèctrica. També es poden classificar com:
* De producció convencional (instrument musical elèctric) com la guitarra elèctrica, el baix elèctric o el violí elèctric.
* De producció electrònica (instrument musical electrònic), com el melotró o el sintetitzador.

## Referències

* 1 2 Rel. «electròfon». A: Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup enciclopèdia.
Viccionari
# Ratpenat de dues ratlles gros

El ratpenat de dues ratlles gros (Saccopteryx bilineata) és una espècie de ratpenat que es troba a Sud-amèrica i Meso-amèrica.

## Referències

* ↑ Lim, 2010, p. 291.

## Bibliografia

* Lim, B. K. «Adaptive Radiation of Neotropical Emballonurid Bats: Molecular Phylogenetics and Evolutionary Patterns in Behavior and Morphology». A: Pontarotti, P. Evolutionary Biology — Concepts, Molecular and Morphological Evolution (en anglès). Springer, 2010, p. 283-299. DOI 10.1007/978-3-642-12340-5_17.
# Element arquitectònic

Un element arquitectònic és cadascuna de les parts estructurals, funcionals o decoratives d'una obra arquitectònica que, generalment, té una funció de sosteniment. L'objecte de l'arquitectura és la creació d'espais arquitectònics mitjançant el cobriment d'un espai. Els elements arquitectònics es poden classificar, bàsicament, segons la seva funció estructural entre els elements sustentadors o de suport, els sustentats o suportats i els decoratius.
Entre els elements arquitectònics més comuns hi ha els de tipus vertical com els murs i arcs o els pilars i columnes, bases i capitells, finestrals, entre d'altres i els de tipus horitzontal com els sòcols, terres i teulades.
En l'arquitectura, cadascun dels estils arquitectònics representa una forma d'expressió en un moment concret de la història. Les formes dels elements arquitectònics d'un estil determinat són sovint diferents d'altres.

## Elements arquitectònics per la seva funció
### Elements sustentadors o de suport

Elements com el pilar i columna i tots els tipus de mur de diversos materials, de maçoneria, de carreu, de maó, de tova, de tàpia o de contrafort. També les parts com la base, el fust i el capitell d'una columna clàssica.

### Elements sustentats o suportats

Elements com la llinda i l'arc, que originen les cobertes planes i les cobertes voltades (volta i cúpula). També totes les formes de biga i teulada, i també cadascuna de les seves parts, les dovelles en l'arc, l'arquitrau, el fris i la cornisa de la llinda clàssica o l'enteixinat d'un sostre.

### Elements arquitectònics decoratius

Elements afegits o esculpits en altres elements que tenen una funció ornamental o decorativa com són l'arquivolta, motllures, bordons, garlandes, medallons, petxines i volutes entre d'altres.

### Altres tipus d'elements arquitectònics

Alguns elements estructurals són alhora sustentadors i sustentats, com trompes sobre petxines en les cúpules o arcbotants en determinades voltes o els tirants de l'estructura d'una teulada, o també es disposen com a paviments.
També hi ha elements que acompleixen funcions de relació entre diferents espais arquitectònics, amb espais urbans o amb la natura, com una escala, un pòrtic, un balcó, un mirador, una finestra o una porta. Hi ha altres elements amb funcions de compartimentació d'espais, com són els envans, els murs no portants, murs cortina envidrats, gelosies, fulles de portes o finestres.

## Referències

* 1 2 3 «element de suport». Termcat.cat, Diccionari de les arts, 2023. [Consulta: 4 octubre 2023].
* ↑ «Understanding The Language And Elements Of Design» (en anglès). wbdg.org, the WBDG Aesthetics Subcommittee, 10-17-2016 OVERVIEW. [Consulta: 04-1'-2023].
* ↑ «Elements decoratius. Conceptes d'arquitectura». buxaweb.com, 2023. [Consulta: 4 octubre 2023].

## Vegeu també

Categoria: Elements estructurals

## Enllaços externs

* Catàleg d'elements arquitectònics (xtec.cat)
* Diccionari visual de la construcció
* Conceptes d'arquitectura
# Cèl·lula mare adulta

Les cèl·lules mare adultes són cèl·lules mare no diferenciades trobades entre cèl·lules diferenciades d'un teixit específic, normalment multipotents. Actualment ja són emprades en els tractaments per un centenar de malalties i condicions. També són anomenades cèl·lules mares somàtiques, ja que no cal que provinguin de cèl·lules d'adults sinó que també es troben en la mainada.

## Referències

* ↑ «Stem Cell Basics I. | stemcells.nih.gov» (en anglès). [Consulta: 4 juny 2018].
# Ocre

Ocre és una varietat d'argila rica en hematites, que li dona aquest color característic. S'utilitza per a pintar. És usualment descrit com un groc daurat, tirant lleugerament a cafè.
Una mostra del color ocre:

## Vegeu també

* Llista de colors

## Enllaços externs

* Red Ochre, Yellow ochre, y Brown ochre, de Pigments through the ages.
* Okhra, Conservatori d'ocres i pigments aplicats (en francès).
# Nicocreont

Nicocreó (en llatí Nicocreon, en grec antic Νικοκρέων "Nikokréon") fou rei de Salamina de Xipre al segle IV aC. Probablement era successor de Pintàgores de Salamina.
Era rei de Salamina quan Alexandre el Gran va iniciar la seva expedició cap a l'Àsia, i es va sotmetre al conqueridor (334 aC) com els altres prínceps de l'illa. L'any 331 aC, després que Alexandre va tornar d'Egipte i acabat el setge de Tir, Nicocreó va anar a Tir a fer homenatge al rei i es va destacar per la seva magnificència, segons diu Plutarc.
A la mort d'Alexandre va participar al costat de Ptolemeu I Sòter contra Antígon el Borni. El 315 aC apareix prenent part activa en la lluita contra els prínceps xipriotes aliats d'Antígon, amb el suport de Seleuc I Nicàtor i de Menelau de Xipre (germà de Ptolemeu) i com a recompensa se li van donar els territoris de Citium, Lapithos, Kyrenia i Marion, a més de mantenir Salamina, i va rebre el comandament de tota l'illa de la que Menelau n'era el governador, segons Diodor de Sicília.
Poc després els egipcis van anar deposant a tots els prínceps locals. La sort de Nicocreó no és coneguda, però ja havia mort o havia estat deposat el 306 aC, ja que no se'l menciona durant el setge de Salamina per Demetri Poliorcetes en aquest any. L'única anècdota personal que de la seva vida és que va fer matar de forma bàrbara al filòsof Anaxarc en revenja per un insult referit a la seva visita a Alexandre, segons diuen Ciceró, Plutarc i Diodor de Sicília.

## Referències

* ↑ 1.Nicocreon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1191
# Pau de Nícias

La pau de Nícias fou un tractat de pau entre Atenes i Esparta signat el març del 421 aC que va posar fi temporalment a la guerra del Peloponnès.
El 425 aC els espartans van perdre les batalles de Pylos i Esfactèria; en aquesta darrera 120 espartans foren fets presoners. El 424 aC els espartans es van recuperar i Bràsides va conquerir Amfípolis i els atenencs foren derrotats a la batalla de Dèlion a Beòcia; el 422 aC els atenencs foren altre cop derrotats a la batalla d'Amfípolis quan van intentar recuperar la ciutat. El general espartà Bràsides i el dirigent atenenc Cleó van morir a aquesta batalla i el poder a Atenes va passar al conservador Nícias, partidari de la pau. Esparta també estava exhausta i a punt per a la pau.
Les converses les va iniciar el general Nícias (Νικίας) d'Atenes amb Pleistoanax, rei d'Esparta. Van decidir que cada part retornaria totes les conquestes excepte Nisea que romandria en poder dels atenencs, i Platea que romandria en poder de Tebes. Amfípolis seria retornada a Atenes i aquest estat alliberaria els presoners d'Esfactèria. Els temples de Grècia s'obririen al culte a tots els ciutadans de totes les ciutats, i Delfos amb el seu oracle seria plenament autònoma. Atenes podria recaptar tribut en els estats on ho havia fet des del temps d'Aristides d'Atenes, però no podria forçar a les ciutats tributàries a esdevenir aliades; també es va acordar que Atenes ajudaria a Esparta en cas d'una revolta dels ilotes. Tots els aliats espartans van acceptar la pau excepte Beòcia, Corint, Elis i Mègara.
Disset representants per cada part van signar el tractat que havia de durar 50 anys. Els signants per Esparta foren: Pleistoanax, Agis II, Pleistoles, Damaget, Quionis, Metàgenes, Acant, Dait, Iscàgoras, Filocaridas, Zeuxides, Àntip, Tel·lis, Alcindes, Empedies, Menes, i Làfil. Els signants atenencs foren: Lampó, Istmònic, Nícias, Laques, Eutidem, Procles, Pitodor, Hagnó, Mirtil, Trasicles, Teagenes, Aristòcrates, Iolci, Timòcrates, Lleó, Làmac i Demòstenes.
El tractat no fou respectat i es va trencar al cap de poc temps.

## Referències

* ↑ «Pau de Nícias». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.