OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gai Antisti Vet (cònsol 6 aC)

Gai Antisti Vet (en llatí Caius Antistius Vetus) era membre de la Gens Antístia, una gens d'origen plebeu, Va ser un magistrat romà. Era fill de Gai Antisti Vet, que havia estat tribú l'any 57 aC i cònsol sufecte l'any 30 aC.
Antisti Vet va començar la seva carrera política com a magistrat monetari els anys 16 i 15 aC. Entre els anys 26 i el 24 aC va participar en les Guerres Càntabres, comandant cinc legions romanes al setge d'Aracillum (25 aC), ja que l'emperador August es va posar malalt. August havia dirigit personalment la major part de la campanya. Mentre va durar la campanya, Gai Antisti també va col·laborar amb August a Amaya, a Bergida i al Mons Vindius. Després de l'èxit obtingut, Antisti va passar a ser el governador provincial (procònsol) d'Hispània Citerior.
Va ser cònsol el 6 aC amb Dècim Leli Balb. Va viure per veure els seus dos fills, Gai Antisti Vet i Luci Antisti Vet, exercir com a cònsols, el primer l'any 23 i el segon l'any 26 i, per tant, no va morir fins a l'any 28. Va ser amic de l'escriptor Vel·lei Patercle que indica que Vet era pontífex.

## Referències

* ↑ Smith, William. Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1251.
# Sèssil

El terme sèssil (del llatí sessĭlis, 'apte per a asseure's') s'utilitza en botànica per a expressar la falta d'un òrgan que serveixi de peu o suport. Una fulla és sèssil si no té cap nexe d'unió amb la tija (és a dir, no té pecíol) i, en el cas de la flor, si no té peduncle; l'antera es diu sèssil si no té filament o és molt curt. Els termes oposats a sèssil són peciolat per a les fulles i pedunculat per a les flors.
El terme sèssil s'usa també en zoologia per a referir-se a un organisme aquàtic que creix adherit, aferrat o arrelat en el seu substrat, del qual no se separa i sobre el qual no es desplaça. Molts organismes del bentos són sèssils. Com a exemple tenim les esponges, els coralls, alguns mol·luscs bivalves, com les ostres o els musclos (però no les cloïsses).
# Jan Werner

Jan Werner (Brzeziny, 25 de juliol de 1946 - Varsòvia, 21 de setembre de 2014) fou un atleta polonès, especialista en els 200 i 400 metres, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. En els 4×400 metres fou quart, mentre en els 400 metres quedà eliminat en semifinals. Quatre anys més tard, als Jocs de Munic, tornà a disputar dues proves del programa d'atletisme. En aquesta ocasió fou cinquè en els 4×400 metres, i novament quedà eliminat en semifinals en els 400 metres. El 1976, a Montreal, va disputar dues proves del programa d'atletisme. Formant equip amb Ryszard Podlas, Zbigniew Jaremski i Jerzy Pietrzyk va guanyar la medalla de plata en la prova del 4×400 metres, mentre en els 400 metres fou vuitè.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat d'Europa d'atletisme, dues d'or, una de plata i una de bronze, entre les edicions de 1966 i 1971. Al Campionat d'Europa en pista coberta guanyà sis medalles, quatre d'or i dues de plata, entre el 1968 i 1972. El 1970 guanyà una medalla d'or a les Universíades. A nivell nacional es proclamà quatre vegades campió de Polònia: en els 400 metres (1977 a 1979) i el 4×400 metres (1977).
El 1967 aconseguí el rècord d'Europa dels 200 metres amb un temps de 20.4". També aconseguí el rècord d'Europa en els 4x200 metres i 4x400 metres, així com nou rècords nacionals. Va guanyar deu campionats de Polònia: tres en els 200 metres (1967, 1969 i 1971), quatre en els 400 metres (1968, 1970, 1971 i 1976), dos en els 4x100 metres (1974, 1975) i una en els 4x400 m (1969).

## Millors marques

* 100 metres. 10.3" (1967)
* 200 metres. 20.4" (1967)
* 400 metres. 45.44" (1976)

## Referències

* ↑ «Jan Werner nie żyje - Lekkoatletyka», 22-09-2014. Arxivat de l'original el 2014-09-22. [Consulta: 26 juny 2024].
* 1 2 3 «Olympedia – Jan Werner». [Consulta: 26 juny 2024].
* ↑ «Ryszard Podlas» (en polonès), 24-06-2020. [Consulta: 26 juny 2024].
* 1 2 «Jan Werner» (en polonès), 24-06-2020. [Consulta: 26 juny 2024].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 26 juny 2024].
# Osmunda

Osmunda és un gènere de plantes vasculars sense llavors de la família Osmundaceae que es troba principalment en la zona de clima temperat. Hi ha entre 5 i 14 espècies segons els autors.
Donada gran quantitat d'esporangis que tenen les fulles i que apareixen al mateix temps agafen un color daurat i sembla que estiguin florint per això a aquest gènere se'l coneix com el de les "falgueres que floreixen".
N'hi ha fòssils del Triàsic idèntics en la forma de les fulles a l'actual Osmunda claytoniana.
Als Països Catalans només hi ha l'espècie Osmunda regalis.

## Usos

Osmundastrum cinnamomeum forma grans colònies en llocs inundats i la massa de les seves arrels són un substrat per a fer créixer en jardineria plantes epífites i orquídies.

## Taxonomia
### Secció Osmunda (Euosmunda)

* Osmunda japonica –
* Osmunda lancea
* Osmunda regalis –
* Osmunda spectabilis

### Secció Plenasium

* Osmunda angustifolia
* Osmunda banksiifolia
* Osmunda bromeliifolia
* Osmunda javanica
* Osmunda vachellii

### Secció Claytosmunda

* Osmunda claytoniana –

### Híbrids

* Osmunda × ruggii: O. claytoniana × O. spectabilis
* Osmunda mildei: sembla una espècie però és del creuament O. angustifolia × O. japonica

### Osmundastrum

Espècies del gènere separat Osmundastrum,
* Osmundastrum asiaticum (syn. Osmunda cinnamomea var. asiatica) – Asian Cinnamon Fern
* Osmundastrum cinnamomeum

## Referències i enllaços externs

* ↑ Oriol de Bolòs i Josep Vigo Flora dels Països Catalans 1980

## Enllaços externs

* Germplasm Resources Information Network: Osmunda Arxivat 2014-09-15 a Wayback Machine.
* Flora of North America: Osmunda
* Species list for Osmunda Arxivat 2009-09-08 a Wayback Machine.
* Phipps, C.J., Taylor, T.N., Taylor, E.L., Cuneo, N.R., Boucher, L.D., and Yao, X. (1998). Osmunda (Osmundaceae) from the Triassic of Antarctica: An example of evolutionary stasis. American Journal of Botany 85: 888-895
# Jan Łazarski

Jan Łazarski (Cracòvia, 26 d'octubre de 1892 - Cracòvia, 11 d'agost de 1968) va ser un ciclista polonès que va prendre part en els Jocs Olímpics de París de 1924.
Va participar en la prova de persecució per equips, fent equip amb Tomasz Stankiewicz, Franciszek Szymczyk i Józef Lange, guanyant la medalla de plata, per darrere l'equip italià; en els 50 quilòmetres, sense que se sàpiga la seva posició final i en velocitat individual, quedant eliminat en la primera repesca.

## Palmarès

* 1924
** Campió de Polònia de velocitat
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de París en persecució per equips
* 1925
** Campió de Polònia de velocitat
* 1926
** Campió de Polònia de velocitat

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jan Łazarski». [Consulta: 18 maig 2024].
* 1 2 «Jan Łazarski (1892-1968)» (en polonès), 24-06-2020. [Consulta: 18 maig 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Jan Łazarski a sitiodeciclismo.net
# Tuojiangosaure

El tuojiangosaure (Tuojiangosaurus, 'llangardaix del riu Tuo') és un gènere de dinosaure estegosàurid que va viure al Juràssic superior. Se n'han trobat restes fòssils a la província xinesa de Sichuan. Físicament era similar a l'estegosaure de Nord-amèrica i es tracta de l'estegosàurid més conegut de la Xina. Feia uns 7 metres de longitud i uns 2 metres d'alçada, pesava unes 4 tones.

## Referències

* 1 2 Entrada «Tuojiangosaurus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 3 juny 2023].
* ↑ Benton, Michael J. Prehistoric Life (en anglès). Dorling Kindersley, 2012, p. 274 i 275. ISBN 978-0-7566-9910-9.
# Almdorf

Almdorf (frisó septentrional goesharder Aalmtoorp, danès Almtorp) és una ciutat del districte de Nordfriesland, dins l'Amt Mittleres Nordfriesland, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein. Es troba a 15 kilòmetres d'Husum.
Almdorf es divideix en el poble del mateix nom i el grup de cases Breklumerkoog.

## Referències

* ↑ «Schleswig-Holstein (Germany): Cities and Communes in Counties - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 15 març 2025].
* ↑ «Wohnplatzverzeichnis Schleswig-Holstein 1987» p. 33. Statistisches Landesamt Schleswig-Holstein.
# Escut de Cuba

L'escut de Cuba, conegut com l'«escut de la palmera reial» (en espanyol escudo de la palma real), fou creat el 1849 pel poeta Miguel Teurbe Tolón –que també va crear la bandera estatal– durant l'etapa del govern provisional. Amb petits retocs, fou adoptat oficialment el 21 d'abril del 1906 i des de llavors no s'ha modificat.

## Descripció

Es tracta d'un escut triangular curvilini partit. Al primer, d'atzur, dues barres d'argent; al segon, una representació al natural d'un paisatge amb dues muntanyes i vegetació, on destaca una palmera reial. Al cap, una mar d'atzur carregada d'una clau d'or enmig de dos promontoris al natural, amb un sol ixent radiant a l'horitzó. Acoblat darrere l'escut, un feix romà somat d'un barret frigi carregat d'una estrella d'or de cinc puntes. Acompanyat al flanc destre per un ram de fulles de roure i al flanc sinistre per un de llorer, tots dos al natural.

## Significació

L'escena superior al·ludeix a la posició geogràfica de l'illa, la clau del golf de Mèxic, entre les penínsules de la Florida i el Yucatán, amb el sol que representa el naixement de la nova república. Les barres d'atzur i argent, un reflex de la bandera cubana, recorden els tres departaments en què es dividia administrativament l'illa, amb el blanc símbol de la puresa dels patriotes. El quarter inferior dret representa el fèrtil paisatge de l'illa, amb la palmera reial, l'arbre típic cubà. El feix simbolitza la unió i el barret frigi la llibertat, amb l'estrella en representació de l'estat independent, com a la bandera. El roure fa referència a la fortalesa, i el llorer a la victòria.

## Referències

* ↑ L'escut cubà (castellà)

## Vegeu també

* Bandera de Cuba

## Enllaços externs

* Símbols de la nació cubana – Escut de la palma reial Arxivat 2009-04-27 a Wayback Machine. (castellà)
* Heraldry of the World – Escut de Cuba (anglès)
* Flags of the World – Escut de Cuba (anglès)
# Janez Klemenčič

Janez Klemenčič (Bled, 21 de setembre de 1971) és un remer eslovè, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1990 i 2000.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1992, 1996, 2000 i 2004. El 1992, als Jocs Barcelona, guanyà la medalla de bronze en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. En aquesta mateixa prova fou quart als Jocs de 1996 i 2000 i novè als del 2004.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del món de rem del 2001 i una de bronze als Jocs del Mediterrani de 1997.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jani Klemenčič». [Consulta: 23 abril 2024].
* ↑ «World Rowing - KLEMENCIC KLEMENCIC» (en anglès). [Consulta: 23 abril 2024].
# Economia de Palau

L'economia de Palau consisteix principalment en el turisme, l'agricultura de subsistència i la pesca. La principal font d'ocupacions del país és el govern, que depèn fortament de l'ajuda financera dels Estats Units. Les visites per negocis i turisme van arribar a 50.000 en l'any financer 2000/2001. La població gaudeix d'un ingrés per capita dues vegades major que el de les Filipines i de gran part de Micronèsia.
Al juliol de 2004, la companyia Micronèsia Air va ser llançada, amb serveis des de Palau a Yap, Guam, Micronèsia, Saipan, Austràlia, i les Filipines.
L'emissió de segells postals, principalment destinat al col·leccionisme, és també una important font d'ingrés per a la seva economia.
La moneda oficial del país és el dòlar dels Estats Units.

## Referències

* ↑ «CIA The World Factbook». Arxivat de l'original el 2010-07-11. [Consulta: 23 juliol 2009].
# Piton des Neiges

El Piton des Neiges és el pic més alt de l'illa de La Reunió i l'oceà Índic, el qual culmina als 3070,50 m d'altitud i té un diàmetre de base de prop de cinquanta quilòmetres.
L'activitat del volcà es va iniciar fa cinc milions d'anys i va sorgir de l'Oceà Índic fa uns 2,1 milions d'anys, creant l'actual illa de La Reunió. Aquest volcà escut no presenta activitat des de fa més de 12000 anys.

## Referències

* ↑ La Réunion, une montagne dans l’Océan, site de l'ONF Arxivat 2022-01-28 a Wayback Machine..
* ↑ Richet, Pascal. BRGM éditions, Belin. Guide des volcans d'outre-mer (en francès), 2007, p. 492. ISBN 978-2-7011-4510-5.
# Jaume Ensenyat i Julià

Jaume Ensenyat i Julià (Sóller, Mallorca, 1932 - Palma, 2015) és un empresari, polític i investigador mallorquí.
Ensenyat es llicencià en dret per la Universitat de Barcelona (UB) i es diplomà en Llengua Francesa per la Universitat d'Estrasburg (1951). Participà activament en la vida política balear durant els anys vuitanta en diverses opcions de centredreta. Fou un dels pioners de la Democràcia Cristiana a les Balears i l'any 1977 fou un dels fundadors de la Unió Democràtica de les Illes Balears, i candidat al Parlament Europeu del Partit Demòcrata Popular (PDP). Com a promotor cultural, fou un entusiasta defensor de la llengua i cultura catalanes i fundà el Casal de Cultura Museu de Sóller (1958). Com a investigador, publicà diversos estudis sobre turisme i emigració dels mallorquins a Puerto Rico, destacant Mallorquins a Puerto Rico (1992). S'encarregà de l'edició de 1990 del Atlas del curso metódico de arquitectura naval de Don Juan Monjo, publicat el 1856, on es recreen diversos projectes de construcció d’embarcacions tradicionals. Col·laborà en el setmanari Sóller.
Entre les nombroses distincions que rebé destaquen el doctorat honoris causa pel Dowling College de Long Island (Nova York) i el Premi Ramon Llull del 2014 atorgat pel Govern de les Illes Balears. També fou guardonat amb la Medalla d'Argent al Mèrit Turístic i la Creu del Mèrit Naval de primera classe amb distintiu blanc concedida pel Rei Joan Carles I.

## Referències

* 1 2 3 «Mor Jaume Ensenyat Julià, empresari, impulsor cultural i fundador del Museu de Sóller». Sóller. Setmanari d'Informació Local, 25-08-2015. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Jaume Ensenyat i Julià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Planas, E. «Entrega de los Premis Ramon Llull y la Medalla d'Or de la Comunitat en la Llotja». Última Hora, 08-03-2014. Arxivat de l'original el 3 d’octubre 2016 [Consulta: 2 octubre 2016].
# Braquiceratop

El braquiceratop (Brachyceratops) és un gènere de dinosaure ceratop que va viure al Cretaci superior. Les seves restes fòssils s'han trobat a Alberta, Canadà i Montana, Estats Units. Les escasses restes fòssils, pertanyents únicament a joves, fan que es conegui poca cosa d'aquesta animal, fent difícil estimar la mida dels adults.
# Jaume Pellicer i Moscardó

Jaume Pellicer i Moscardó (19 de novembre de 1978) és un biòleg valencià. Especialitzat en biologia evolutiva, és investigador de l'Institut Botànic de Barcelona després d'haver treballat en el Jardí Reial Botànic de Kew a Anglaterra.
Pellicer va estudiar a la Universitat de València i després a Barcelona on va obtenir el doctorat per la Facultat de Farmàcia de la Universitat de Barcelona el 2019. Va formar part de l'equip que va publicar el 2010 el genoma de la Paris japonica, una planta que té un genoma de més de 150.000 milions de parells de bases, fins aleshores el genoma més gran descrit. I el 2024 va ser coautor d'un article sobre una falguera de Nova Caledònia (Tmesipteris oblanceolata) que té el nou rècord amb 160.000 milions de parells.
Jaume Pellicer és nebot de l'etnobotànic Joan Pellicer i Bataller (1947-2007).

## Referències

* ↑ «Es descobreix en una falguera el genoma més gran del planeta». Institut Botànic de Barcelona, 31-05-2024. [Consulta: 8 juny 2024].
* 1 2 3 Miralles, Xelo. «La saga botánica de los Pellicer continua, de La Safor a Londres» (en castellà). Samarucdigital, 11-01-2016. [Consulta: 8 juny 2024].
* ↑ Parienté, Jonathan. «Paris japonica : la fleur au plus grand génome» (en francès), 19-10-2010. [Consulta: 8 juny 2024].
* ↑ Kozlov, Max. «Biggest genome ever found belongs to this odd little plant» (en anglès), 31-05-2024. [Consulta: 8 juny 2024].
* ↑ Schupak, Amanda. «Largest known genome is within this plain plant on the forest floor, study says» (en anglès), 07-06-2024. [Consulta: 8 juny 2024].
# Babingtonita

La babingtonita és un mineral de la classe dels silicats, subgrup inosilicats, que pertany al grup de la rodonita. Rep el seu nom del metge i mineralogista irlandès William Babington (1757-1833).

## Característiques

La babingtonita és un mineral compost principalment per silicat de calci, ferro i manganès amb fórmula química Ca₂(Fe,Mn)FeSi₅O$_{14}$(OH). A més dels elements de la seva fórmula també pot contenir impureses de titani, alumini, magnesi i sodi. És de color verd molt fosc o pràcticament negre, translúcid quan es troba en cristalls prims, i cristal·litza en el sistema triclínic en grups de cristalls prismàtics. Es troba amb minerals de la família de les zeolites en cavitats en roques volcàniques. La babingtonita conté alhora ferro(2+) i ferro(3+), i presenta un magnetisme dèbil. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 5,5 a 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la babingtonita pertany a «09.DK - Inosilicats amb 5 cadenes senzilles periòdiques» juntament amb els següents minerals: litiomarsturita, manganbabingtonita, marsturita, nambulita, natronambulita, rodonita, escandiobabingtonita, fowlerita, santaclaraïta, saneroïta, hellandita-(Y), tadzhikita-(Ce), mottanaita-(Ce), ciprianiïta i hellandita-(Ce).

## Jaciments

Va ser descrit per primera vegada en 1824 a partir de mostres provinents d'Arendal, Aust-Agder, Noruega. Els millors exemplars de babingtonita del món s'extreuen actualment, acompanyats de prehnita i quars, a Qiaojia, prefectura de Zhaotong, província de Yunnan, Xina. Aquest jaciment xinès va ser descobert l'any 2003, i s'ha treballat únicament per a obtenir-ne mostres de col·lecció.

## Referències

* 1 2 «Babingtonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Babingtonite Mineral Data». [Consulta: 25 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Mindat (anglès)
* Mineral galleries Arxivat 2005-10-29 a Wayback Machine. (anglès)
# Anàlisi d'impedància bioelèctrica

L'anàlisi d'impedància bioelèctrica (BIA, de l'anglès bioelectrical impedance analysis) és un mètode electrofisiològic per a l'estudi de la composició corporal que es basa en la naturalesa de la conducció del corrent elèctric a través dels teixits biològics. És un mètode segur, ja que utilitza una freqüència de 50 kHz que no és suficient per estimular els teixits elèctricament excitables, el corrent és imperceptible.
La utilització de l'anàlisi d'impedància bioelèctrica es presenta com una eina precisa i fiable per avaluar l'aigua corporal total i la composició corporal, sempre que no s'alterin els factors fisiològics i d'hidratació de la persona a qui es fa la mesura. Aquest mètode ha assolit en l'actualitat un paper destacat a les ciències de la salut, en ser un mètode no invasiu, que requereix només uns pocs minuts, i d'aplicació senzilla en qualsevol context. S'utilitza en condicions cròniques com ara el càncer i la cirrosi hepàtica, en infeccions com la del VIH, i també per fer diàlisis.
El mètode mesura la impedància o oposició al flux d'un corrent elèctric a través dels líquids corporals fonamentalment al teixit lliure de greix i al teixit adipós. La impedància és baixa en el teixit lliure de greix, on es troben principalment líquids intercel·lulars i electròlits, i alta en el teixit adipós. Per això és proporcional a l'aigua total del cos o TBW (Total Body Water).
A la pràctica, aquest petit corrent, típicament de 800 μA i 50 kHz, passa pels elèctrodes travessant el cos i la caiguda de voltatge entre els elèctrodes proporciona una mesura de la impedància. Les equacions de predicció, generades prèviament correlacionant les mesures d'impedància contra una estimació independent del TBW, s'utilitzen posteriorment per a convertir la impedància mesurada en una estimació corresponent del TBW. La massa corporal lliure de greix es calcula llavors des d'aquesta estimació utilitzant una fracció d'hidratació suposada per al teixit magre, i la massa adiposa com la diferència entre el pes corporal i la massa corporal lliure de greix.

## Referències

* ↑ Estudi comparatiu de la insulinèmia entre pacients intervinguts de cirurgia bariàtrica i pacients intervinguts de liposucció. Juan Ballesta Alcaraz. Universitat Rovira i Virgili. ISBN 978-84-690-7779-5 / DL: T.1190-2007. Pàgina 48.
* ↑ Gupta D, Lammersfeld CA, Burrows JL, et al. «Bioelectrical impedance phase angle in clinical practice: implications for prognosis in advanced colorectal cancer». Am J Clin Nutr, 80, 6, 2004, pàg. 1634-8. PMID: 15585779.
* ↑ Ursula G. Kyle et al. «Bioelectrical impedance analysis part I: review of principles and methods» (PDF). Clinical Nutrition, 23, 5, 2004, pàg. 1226–1243. DOI: 10.1016/j.clnu.2004.06.004. PMID: 15380917.

## Enllaços externs

* The International Society for Electrical Bioimpedance
# Observatori Einstein

L'Observatori Einstein (HEAO-2) va ser el primer telescopi d'imatges totalment de raigs X que es va posar a l'espai i el segon dels tres Observatoris d'Astrofísica d'Altes Energies de la NASA. Anomenat HEAO B abans del seu llançament, es va canviar el nom de l'Observatori en honor d'Albert Einstein quan va assolir amb èxit la seva òrbita.

## Instrumentació

L'Observatori Einstein, HEAO-2, va ser llançat el 13 de novembre de 1978, des de Cap Canaveral, Florida, amb un Atlas-Centaur SLV-3D com a coet de reforç en una òrbita gairebé circular amb una alçada lleugerament superior a 500 km. La seva inclinació orbital era de 23,5 graus.
L'Observatori Einstein portava un telescopi de raigs X amb un focus d'elevada incidència que proporcionava un nivell sense precedents de sensibilitat (centenars de vegades millor que l'aconseguit anteriorment) i una resolució angular de segon d'arc de les fonts puntuals i objectes extensos. Tenia instruments sensibles en el rang d'energia des de 0,2 a 3,5 keV. Es va instal·lar una col·lecció de quatre instruments de pla focal al satèl·lit:
* HRI, càmera d'imatges d'alta resolució (High Resolution Imaging), 0,15-3 keV
* IPC, comptador proporcional per crear imatges (Imaging Proportional Counter), 0,4 a 4 keV
* SSS, espectròmetre d'estat sòlid (Solid State Spectrometer), 0,5 a 4,5 keV
* FPCS, espectròmetre de Bragg de cristall de pla focal (Bragg Focal Plane Crystal Spectrometer)
* MPC, comptador proporcional monitor (Monitor Proportional Counter), 1-20 keV
* BBFS, espectròmetre de filtre de banda ampla ( Broad Band Filter Spectrometer)
* OGS, espectròmetre d'objectiu ratllat (Objective grating spectrometer)
El satèl·lit Observatori Einstein va tornar a entrar a l'atmosfera de la Terra i es cremà completament el 25 de març de 1982.

## Referències

* ↑ «HEA Heritage Missions: Einstein Observatory». [Consulta: 27 març 2014].

## Enllaços externs

* Observatori Einstein (HEAO-2) (anglès)