OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Marcet

L'antic vapor de Cal Marcet (també conegut com a Marcet SA, Vicens Planas o Puncernau) era una fàbrica al barri de Gràcia de Sabadell.
Les primeres instal·lacions industrials, situades entre els carrers de Jacint Verdaguer, Pau Claris i la carretera de Molins de Rei, foren construïdes l'any 1884, i s'hi feien processos tèxtils de filatura (d'estam), tissatge i pocs anys més tard, també de tintura. L'estructura fabril s'anà desenvolupant fins a ocupar, a partir del 1916, les tres illes limitades entre els carrers de la Reina Elionor, Cellers i la carretera de Molins de Rei.
A les instal·lacions del vapor de Cal Marcet hi va haver-hi set empreses, per ordre cronològic:
* Societat Marcet i Montllor (1884-1888)
* Societat Marcet, Montllor i Estartús (1888-1893)
* Societat Marcet i Font (1893-1894)
* Hijos de José Marcet (1910-1913)
* Marcet. Lanas regeneradas (1920-1923?)
* Vicenç Planas (1923-1924?)
* Nieto de Vicente Planas. Tejidos de lana y estambre (1931?-1980?)
Des de l'inici, la fabrica era equipada de maquinària de vapor. Ara bé, l'any 1920, un cop l'energia elèctrica ja havia substituït totalment el vapor a la indústria tèxtil i a diferència d'altres instal·lacions de la zona de característiques similars, Cal Marcet no abandonà la seva activitat, sinó que va continuar expandint-se, tal com ho demostra el fet que es duguessin a terme modificacions arquitectòniques importants després d'aquesta data.
Els anys 1943-44 es comença a construir, al nord de la carretera de Molins de Rei (entre els actuals carrers de Permanyer, Jacint Verdaguer i passatge de Fraser Lawton), la fàbrica Marcet, on s'hi faria tot el cicle del teixit de llana per a comercialitzar-lo a bona part de l'estat. Actualment, aquest edifici allotja dependències de l'ajuntament.
L'any 1995 s'enderrocà l'illa compresa entre la carretera de Molins de Rei, Reina Elionor i Pau Clarís, i s'hi van construir habitatges, i tres anys més tard, l'illa entre la carretera de Molins de Rei, Mossèn Jacint Verdaguer i Cellers, on es va eregir un centre educatiu, l'escola Teresa Claramunt.

## Vegeu també

* Vapors de Sabadell
* Xemeneies de Sabadell

## Referències

* 1 2 «L’antic vapor de Cal Marcet (1884)». El Món, 03-04-2022. [Consulta: 29 juliol 2024].

## Bibliografia

* Benaul, J M. Identificació i localització dels vapors (Plànol). AHS, 1994.
* Casanovas, À. Gràcia, un barri entre tres segles. Museu d'Història de Sabadell, 2010.
* Calvet, J.; Ribé, G.; Soler, G. «El conjunt industrial de l'antic vapor de cal Marcet i de la fàbrica de Vicenç Planas (Sabadell, Vallés Occidental): recerca arqueològica i documental». A: Actes de les V Jornades d'Arqueologia Industrial, 2000.
* Carmona, M; Junyent, E. La força del vapor al barri de Gràcia de Sabadell, 2009 [Consulta: 24 març 2015]. Arxivat 2016-01-13 a Wayback Machine.
* Puig, J.; Llobet, J. Edificacions industrials en el segle xix a Sabadell, 1979.
* Soler, G. «El vapor de cal Marcet» dins «Tres exemples d'arqueologia industrial a Sabadell». Quaderns d'arqueologia. Museu d'Història de Sabadell, núm. 3, 2003.
# Cala Anguila

Cala Anguila és una cala de la costa de Manacor amb un llarg braç de fines arenes, aigües cristal·lines i arrecerada del vent.
El seu accés es fa per un camí de la urbanització de cala Anguila - cala Mendia. També es pot deixar el vehicle a la part alta de la cala i baixar per escales.

## Referències

* 1 2 «Cala Anguila. Una tranquila cala en el complejo turístico de Cala Romántica» (en castellà). abc. [Consulta: 4 novembre 2023].
* ↑ «cala Anguila | enciclopedia.cat». [Consulta: 4 novembre 2023].
# Cala Califòrnia

La cala Califòrnia és una petita platja semi-urbana del municipi de Mont-roig del Camp (Baix Camp), situada en un tram de costa rocallosa enfront de Miami Platja, declarat espai natural protegit, entre la cala de Santa Fe, al nord-est, i la cala Bot, al sud-oest. Rodejada de roquissars i pins, té una longitud de 75 metres, formada per sorra fina i daurada. Disposa de dutxes.
Era coneguda col·loquialment com la cala del Càmping, al que s'hi accedia creuant el túnel sota la via del tren.

## Toponímia

El nom de la cala fa referència a l'estat nord-americà de Califòrnia, en consonància amb altres noms de la zona: Miami Platja, cala Santa Fe,...

## Referències

* 1 2 «Cala Califòrnia». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «La historia particular de las calas de Miami Platja». Diari de Tarragona, 20-07-2021.
# Cala Llevadó

La cala Llevadó, o cala d'es Llevador, és una petita platja natural del municipi de Tossa de Mar (Selva), situada al costat de llevant de la badia de Llorell, entre la cala d'en Carles i la punta de sa Boquera, a uns tres quilòmetres al sud del nucli urbà de Tossa. Rocallosa i rodejada de vegetació, està orientada al sud-oest, té una longitud de 35 m i una amplada de 8 m, formada per sorra gruixuda, grava i còdols.
S'hi accedeix a través de la urbanització i càmping Cala Llevadó. A la cala hi conclou un vial que comunica, a ran de mar, amb la cala d'en Carles, passant per la Llosa des Llevador, lloc freqüentat per pescadors amb canya. Davant de sa Boquera hi ha l'illot conegut com la Muladera Grossa, zona molt visitada pels centres de submarinisme, a causa de la riquesa dels seus fons marins i, en especial, d'una extensa praderia de posidònies.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Cala Llevadó». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 76-77. ISBN 978-84-9791-895-4.
# Cala Mesquida (Mallorca)

Cala Mesquida, o s'Arenal de sa Mesquida, situada a uns set quilòmetres de Capdepera, és una destinació d'alt interès natural i geològic. Aquesta àrea, declarada Àrea Natural d’Especial Interès el 1991 juntament amb Cala Moltó i Cala Agulla, destaca per la seva platja d’arena fina 300 m de llarg i 130 m d'ample envoltada de roques baixes i un sistema dunar notable, amb la duna d'es Munt Gros i vegetació típica com llentiscles i pins.
Geològicament, la zona que abasta des de cala Torta fins a cala Mesquida ofereix un registre excepcional del Cretaci inferior, amb estrats que daten de fa entre 135 i 125 milions d’anys. Aquests representen antics fons marins profunds i mostren una alternança característica de calcàries d'origen biològic, formades per microfòssils, i margues més toves. Al marge oriental de Cala Mesquida es pot observar una formació geològica singular: un slump, o desplaçament de sediments no consolidats, causat per episodis d'inestabilitat. Aquest fenomen crea deformacions ondulades i caòtiques que contrasten amb els estrats regulars circumdants.
La biodiversitat de la zona també és remarcable. El marge dret de Cala Mesquida, lliure d'edificacions, alberga una de les colònies més grans de gavines i corbs marins de les Balears, mentre que el costat esquerre ha estat urbanitzat des de la dècada de 1970 amb un nucli turístic i residencial.

## Referències

* 1 2 «Cala Mesquida». Consell de Mallorca. [Consulta: 3 desembre 2024].
* ↑ «Deslizamientos submarinos de cala Torta» (en castellà). Geoturismo de las Illes Balears. [Consulta: 3 desembre 2024].
# Cala Misteri

La cala Misteri és una platja semi-urbana del municipi de Mont-roig del Camp (Baix Camp), situada en un tram de costa rocallosa enfront de Miami Platja, declarat espai natural protegit, entre la cala del Solitari, al nord-est, i la cala de Santa Fe, al sud-oest, amb la que forma una unitat, separades per un apèndix de vegetació natural. Té una longitud de 123 metres i una amplada mitjana de 39 metres, formada per sorra fina i daurada, amb un sector d’aigües de poca fondària, i un altre de més profund. Disposa de serveis de neteja, dutxes i guingueta.

## Toponímia

L'origen del nom de la cala pot estar relacionat amb que era utilitzada pels contrabandistes durant el segles XIX i XX, desembarcant-hi tabac il·legal i amagant-lo en una cova, per traslladar-lo en mules o carros per un barranc proper. També hi ha una història de que als anys 1960, una nena petita va entrar a l'aigua i els seus pares, estiuejants de Saragossa, no la van trobar mai més. Es recorda a la mare, vestida de blanc, passejant durant anys per la platja amb l'esperança de tornar a veure la seva filla.

## Referències

* 1 2 «Cala Misteri». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 «Cala Misteri». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «La historia particular de las calas de Miami Platja». Diari de Tarragona, 20-07-2021.
# Cala Torta (Cadaqués)

La Cala Torta és una petita platja natural del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) situada al Parc Natural del Cap de Creus, entre la platja de Guillola i la Cala Seca, a uns cinc quilòmetres al nord de la població. Orientada a l'est-sud-est, té una longitud de 7 m i una amplada de 18 m, formada per graves i còdols. No és recomanable el bany en aquesta platja, ja que està plena de pedres grosses. L'accés és difícil, per un corriol que baixa des de prop del final de la carretera que arriba al Cap de Creus.
El nom de Torta prové, amb total seguretat, de la forma sinuosa i serpentejant de l'entrada al mar que té aquesta cala, amb formacions rocalloses esculpides, erosionades i plenes de forats. Prop de la platja hi ha les ruïnes de la Barraca de sa Pedrera, que devia ser una antiga casa de pescadors.
El compositor cadequesenc Rafael Cabrisas i Palau li va dedicar una sardana el 1942.

## Referències

* ↑ «Cala Torta». Visita Costa Brava.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Cadaqués al Port de la Selva. Valls: Cossetània, maig 2016, p. 74-75. ISBN 978-84-9034-407-1.
* ↑ «Cabrisas i Palau, Rafael». Músics per la Cobla.
# Cala de l'Ambrosia

La cala de l'Ambrosia, o cala Ambròsia, és una petita platja natural del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre), situada al nord del nucli de la població, entre la cala del Cementiri, a ponent, i la cala del Llop Marí, a llevant. Té una longitud de 26 metres i una amplada mitjana de 5 metres, formada per còdols. És de difícil accés.

## Referències

* 1 2 «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Cala Ambròsia». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Cala de la Font Morisca

La cala de la Font Morisca és una petita platja natural de la Costa Brava, al municipi de Mont-ras (Baix Empordà), situada a migjorn de la cala del Crit, de la que està separada per una roca foradada. Rodejada de bosc dens, forma part de la Gavarra marítima. Orientada al sud-est, té una longitud d'11 metres i una amplada de 12 metres, formada per còdols. S'hi accedeix des de la cala del Crit a través de l'obertura a la roca. No disposa de cap servei.
A la platja hi havia un aflorament d'aigua potable, que ara ja no raja. L'origen del nom ve de la llegenda que els pirates moriscs venien a abastir-se d'aigua. El nom de la cala del Crit també tindria relació amb els fets del segrest de la filla del masover.

## Referències

* ↑ Turró i Anguila, Jordi. Les barraques de pescadors a la Costa Brava. Palafrugell: Fundació Ernest Morató, 2013, p. 115-118. ISBN 9788461628346.
* 1 2 «Cala Font Morisca». Costa Brava's.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 «Cala de la Font Morisca». Patronat de Turisme Costa Brava Girona.
* ↑ NOGUER, Jaume; ALCOBERRO, Agustí. Pirates, corsaris i torres de moros. Quaderns de Palafrugell. Ajuntament de Palafrugell i Diputació de Girona, 1998, p. 61.
# Cala de la Roca del Paller

La cala de la Roca del Paller, o Cala del Paller, és una petita platja del municipi de Calonge i Sant Antoni (Baix Empordà), situada entre la cala dels Esculls, a ponent, i la cala de les Roques Planes, a llevant, en un tram de roquissar amb moltes cales petites, entre les poblacions de Platja d'Aro i Sant Antoni de Calonge. Orientada a l'est-sud-est, està envoltada de roques. Té una longitud de 38 m i una amplada mitjana de 15 m, formada per sorra mitjana i gruixuda. El fons marí és molt rocallós. S'hi accedeix pel camí de ronda o per una escala molt costeruda. Ocasionalment s'hi practica el nudisme. No disposa de cap tipus de servei.
La cala rep el nom per una roca, la Roca del Paller, situada just al costat de l'aigua, que per la seva forma evoca un paller.

## Referències

* 1 2 «Cala de la Roca del Paller». Agència Catalana de Turisme.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 184-185. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Schizosaccharomyces

Els esquizosacaromicets (Schizosaccharomycetes) són una classe de fongs ascomicots amb un sol ordre, Schizosaccharomycetales, una sola família, Schizosaccharomycetaceae, i un sol gènere, Schizosaccharomyces amb 5 espècies. Són llevats que es divideixen per fissió produint dues cèl·lules filles de la mateixa mida, a diferència dels llevats típics que es multipliquen per gemmació (la cèl·lula filla o gemma es molt més petita que la mare).

## Referències

* ↑ Eriksson, O.E. & K. Winka «Supraordinal taxa of Ascomycota». Myconet, 1, 1997, pàg. 1–16.
* ↑ Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
# Cala del Rei

La cala del Rei, o platja de ses Llunes, és una petita platja del municipi de Begur (Baix Empordà), situada a l'esquerra de la platja de sa Riera, separada d'aquesta per una petita punta rocallosa anomenada Faralló dels Frares, en una zona urbanitzada, amb un grau d'ocupació baix a l'estiu. Orientada al sud-est, té una longitud de 6,6 m i una amplada de 12 m, formada per sorra gruixuda. Exposada als temporals de tramuntana, la sorra pot desaparèixer temporalment.

## Referències

* 1 2 «Playa de Ses Llunes - Cala del Rei». Maremecum.
* ↑ «Sa Riera». Ajuntament de Begur.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Cala del Rei». Costa Brava's.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Cala dels Esculls

La cala dels Esculls és una petita platja del municipi de Calonge i Sant Antoni (Baix Empordà), situada entre la cala del Forn, a ponent, i la cala de la Roca del Paller, a llevant, en un tram de roquissar amb moltes cales petites, entre les poblacions de Platja d'Aro i Sant Antoni de Calonge. És una cala molt rocosa i deu el seu nom a la gran quantitat de roques que la separen de mar obert. Orientada a l'est-sud-est, té una longitud de 22 m i una amplada de 20 m, formada per sorra de gra relativament fi. Sovint es queda sense sorra. No disposa de cap servei, però està molt a prop de la platja de Can Cristus, en la qual hi ha dutxes, banys, bar restaurant, lloguer de materials d'esports nàutics i vigilància. S'hi accedeix a peu pel camí de ronda.

## Referències

* 1 2 «Cala dels Esculls». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 182-183. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Cala es Portió

La cala es Portió, antigament escrit port tió, és el racó garbinenc de la platja de Tamariu. El formen dues fileres de roques que s'endinsen cap al mar i la platgeta menuda que ve a continuació. La majoria de gent coneix l'indret amb el nom de platja dels Iris (o dels Lliris) a causa de la barraca comunal de 1872, anomenada barraca els Lliris, encara en ús, que s'hi emplaça. El sector rocallós del Portió a les envistes de la Musclera es deia Sa Perica.
Orientada a l'est, té una longitud de 49 metres i una amplada mitjana de 41 metres, formada per grava de color daurat.

## Referències

* ↑ «Cala es Portió, Carrer de la». Ajuntament de Palafrugell.
* 1 2 Castelló, Josep. El perfil de la costa: Palafrugell, Mont-ras i les illes Formigues. Palafrugell: Josep Castelló, 2003.
* ↑ «De la platja dels Lliris a Tamariu, per Cala Pedrosa». La Xarxa, 30-03-2012.
* 1 2 «Platja Els Lliris». Costa Brava's.
* ↑ «Platges i Dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Camperol

El camperol o camper (Agaricus campestris, del llatí campester, perquè creix al camp) és el rubiol més representatiu del grup dels camperols.

## Morfologia

És un bolet de petit a mitjà, de barret hemisfèric de jove, convex i aplanat en madurar; de color blanc a lleugerament rosa; superfície generalment fibril·losa a molt lleument esquamosa; marge excedent, apendiculat.
Làmines lliures, en el jove de color rosa, en madurar bru vermellós fosc.
Cama curta, de fins a 5 cm de longitud, de cilíndrica a lleugerament aprimada cap al peu, sense cordó micelià; blanca, rosada per damunt de l'anell; llisa o molt finament flocosa per sota de l'anell; anell súper, blanc, estret, fràgil, fibril·lós, evanescent.
Carn pàl·lida, de vegades pot ser lleugerament rosa a la part alta de la cama; immutable; olor lleugerament acidulosa.

## Hàbitat

Prats de pastura, terrenys adobats i marges de camins. A l'estiu i a la tardor, quan no fa fred.

## Confusió amb altres espècies

Se li assembla el terrerol sorralenc (Agaricus devoniensis), però és menor, menys carnós i té l'anell ínfer. El camperol camallarg (Agaricus altipes) acostuma a presentar una cama més llarga i és de fructificació més tardana. El camperol de cama flocosa (Agaricus moellerianus) té la superfície del barret que grogueja al frec, la cama flocosa i la carn té olor d'ametlles.
Atenció amb la bola de neu pudent (Agaricus xanthodermus), que se li assembla molt i no és recomanable per al consum, ja que pot provocar forts trastorns gastrointestinals en persones sensibles. Tots dos bolets són blancs i les làmines passen per la mateixa evolució de colors: pàl·lides, roses, torrades i negres. Es poden diferenciar per l'olor: de iode o tinta la bola de neu pudent, mentre que agradable la del camperol. Quan es freguen també són diferents: el camperol, o bé no canvia de color o bé pot arribar a agafar un to groc pàl·lid; mentre que la bola de neu pudent es taca de color groc sofre i de seguida passa a un to bru.

## Gastronomia

Comestible, excel·lent.

## Referències

* ↑ «Diccionari de la llengua catalana de l'IEC». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 17 novembre 2019].
* 1 2 Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* 1 2 3 Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 3 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* 1 2 3 Læssøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of Temperate Europe. Princeton: Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691180373.
* 1 2 I. Col·lecció 1982 (en català i castellà). Barcelona: Societat Catalana de Micologia (Bolets de Catalunya).
* ↑ III. Col·lecció 1984 (en català i castellà). Barcelona: Societat Catalana de Micologia (Bolets de Catalunya).
# Camperol cuaample

El camperol cuaample (Schoenicola platyurus) és una espècie d'ocell de la família dels locustèl·lids (Locustellidae). És endèmic de la serralada dels Gahts Occidentals, a l'Índia. Habita els matollars i herbassars tropicals i subtropicalsde l'estatge montà. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat i el seu estat de conservació es considera vulnerable.

## Referències

* ↑ «Camperol cuaample». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 14 agost 2023 (català)
* ↑ «Grassbirds, Donacobius, tetrakas, cisticolas, allies» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 14 agost 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 603. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Broad-tailed Grassbird. Schoenicola platyurus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 16 agost 2023].
# Camperol de Guadalcanal

El camperol de Guadalcanal (Cincloramphus turipavae; syn: megalurulus turipavae) és una espècie d'ocell de la família dels locustèl·lids (Locustellidae). És endèmic de l'Illa de Guadalcanal a l'arxipèlag de les Salomó (Salomó). Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà. Pateix l'amenaça de l'introducció d'espècies invasores a l'illa (gats). El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, agost 2023) aquest tàxon està classificat en el gènere Cincloramphus. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el classifiquen encara com a única espècie del gènere Megalurulus.

## Referències

* ↑ «Camperol de Guadalcanal». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 14 agost 2023 (català)
* 1 2 «Grassbirds, Donacobius, tetrakas, cisticolas, allies» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 14 agost 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 604. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Guadalcanal Thicketbird. Cincloramphus turipavae» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2022. [Consulta: 14 agost 2023].
# Camperol de l'espinífex

El camperol de l'espinífex (Poodytes carteri) és una espècie d'ocell de la família dels locustèl·lids (Locustellidae). És endèmic de l'interior d'Austràlia. Habita els herbassars i matollars secs tropicals i subtropicals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El seu nom fa referència a que s'alimenta de llavors i insectes capturats en triodies, plantes herbàcies conegudes popularment com a Spinifex,

## Referències

* ↑ «Camperol de l'espinífex». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 16 agost 2023 (català)
* ↑ «Grassbirds, Donacobius, tetrakas, cisticolas, allies» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 14 agost 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 604. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Spinifexbird. Poodytes carteri» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 16 agost 2023].