OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Suec de Finlàndia

El suec de Finlàndia és la varietat de la llengua sueca que es parla a Finlàndia.
Finlàndia fou part de Suècia des del segle XIII fins a la pèrdua dels territoris finlandesos a mans de Rússia el 1809. El suec fou l'única llengua administrativa fins al 1902, així com la llengua dominant en la cultura i l'educació fins a la independència de Finlàndia el 1917. El suec i el finès tenen formalment el mateix estatus en gairebé tota la legislació, tot i que l'estatus del suec a Finlàndia ha estat durant molt de temps un tema de debat sociopolític.
El percentatge de parlants de suec a Finlàndia ha minvat constantment des d'aleshores, tot i que encara és la minoria lingüística més important del país (aproximadament un 5,5% de la població), per davant dels parlants de lapó.
Actualment només és majoritari a les províncies de la costa oest de Finlàndia, tot i que és llengua oficial també al sud del país, inclosa la capital, Hèlsinki.
El suec de Finlàndia no té les aspiracions fonètiques presents en el suec estàndard central, de manera que el contrast entre les aspiracions "fortis" i "lenis" és només de veu.

## Referències

* ↑ Hult, Francis M.; Pietikainen, Sari «Shaping discourses of multilingualism through a language ideological debate: The case of Swedish in Finland» (en anglès). Journal of Language and Politics, 13, 1, 01-01-2014, pàg. 1–20. DOI: 10.1075/jlp.13.1.01hul. ISSN: 1569-2159.
* ↑ Lublin, David. Minority Rules: Electoral Systems, Decentralization, and Ethnoregional Party Success (en anglès). Oxford University Press, 2014, p. 301. ISBN 978-0-19-994882-6.
* ↑ Nuolij̈arvi, P. «Helsinki as a Multilingual City». A: Urban Diversities and Language Policies in Medium-Sized Linguistic Communities (en anglès). Multilingual Matters, 2015-08-04, p. 67–84. DOI 10.21832/9781783093915-006/pdf?licensetype=restricted. ISBN 978-1-78309-391-5.
* ↑ Ringen, Catherine; Suomi, Kari «The voicing contrast in Fenno-Swedish stops». Journal of Phonetics, 40, 3, 5-2012, pàg. 419–429. DOI: 10.1016/j.wocn.2012.02.010. ISSN: 0095-4470.
# Menendo II de Portugal

Menendo González (-1008) fou comte de Galícia i comte de Portugal.
Corregent del regne de Lleó a la infantesa d'Alfons V de Lleó, del que fou tutor, la seva filla Elvira Menéndez de Melanda es casà vers el 1010 amb Alfons V de Lleó. Fou assassinat el 1008 per instigacions del seu enemic Munio Fernández.

## Referències

* ↑ (castellà) Juan Francisco de Masdeu, Historia crítica de España y de la cultura española, Volum 15 p.172
* ↑ (castellà) GEA, Reino de León
* ↑ (castellà) Mercedes Durany i M. Carmen Rodríguez, As Institucions Galegas Na Historia: El Obispado de astorga, p.196
# Sonata per a violí núm. 32 (Mozart)

La Sonata per a violí núm. 32 en si bemoll major, K. 454, fou acabada per Wolfgang Amadeus Mozart a Viena el dia 21 d'abril de 1784. Va ser publicada per Christoph Torricella en una sèrie de tres sonates (juntament amb les Sonata per a piano núm. 6 i la Sonata per a piano núm. 13). La sonata és també coneguda amb el sobrenom de «Sonata Strinasacchi».
La sonata fou composta per a la violinista virtuosa Regina Strinasacchi de Màntua, amb la intenció d'interpretar-la amb ella el 29 d'abril de 1784 en un concert en el Teatre Kärntnerthor de Viena. Com Mozart segurament tenia la part per a piano en el seu cap i no li va donar temps a escriure-la, en el concert va tocar amb un full de paper pautat en blanc posat en el faristol del piano, probablement amb l'objectiu de fer una broma als espectadors. D'acord amb una història explicada per la seva dona, Constanze Mozart, l'emperador Josep II d'Habsburg va veure el full buit a través de les seus binocles d'òpera i al final del concert va fer cridar a Mozart, el qual li va explicar la situació.

## Estructura

L'obra consta de tres moviments:
* Largo - Allegro
* Andante
* Allegretto
La sonata comença amb una introducció excepcionalment lenta, en què es posa èmfasi en la igualtat d'ambdós instruments, que es manté al llarg de tota l'obra.
El segon temps té el sentiment melòdic d'Adagio, que és la indicació de tempo escrita per Mozart en un primer moment, encara que posteriorment va decidir canviar-la per l'Andante. A la secció de desenvolupament hi ha fortes modulacions cromàtiques.
L'últim moviment torna al caràcter juganer del primer, encara que en aquest cas dona lloc a un sofisticat rondó.

## Referències

* Neal Zaslaw i William Cowdery. The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: W.W. Norton, 1990.

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 32: Partitura lliure a l'IMSLP.
* Interpretació de la Sonata per a violí núm. 32 per Ani Kavafian (violí) i Andre-Michel Schub (piano) a l'Isabella Stewart Gardner Museum. En format MP3.
# Harold i el llapis màgic

Harold i el llapis màgic (títol original en anglès, Harold and the Purple Crayon) és una pel·lícula de fantasia estatunidenca amb mescla d'animació i d'imatge real dirigida per Carlos Saldanha a partir d'un guió de David Guion i Michael Handelman, basada en el llibre infantil homònim de 1955 de Crockett Johnson. És protagonitzada per Zachary Levi en el paper principal, amb Lil Rel Howery, Benjamin Bottani, Jemaine Clement, Tanya Reynolds i Zooey Deschanel en papers secundaris. La pel·lícula serveix com a seqüela del llibre original, on, després que l'aventurer Harold creixi amb el seu llapis màgic de color morat i s'allunyi de les pàgines del llibre, descobreix que té molt per aprendre sobre la vida real. S'ha doblat al català.
Produïda per Columbia Pictures en associació amb Davis Entertainment, es va estrenar el 2 d'agost de 2024.

## Referències

* ↑ Kroll, Justin. «Lil Rel Howery Joins Zachary Levi In Sony's Adaptation Of 'Harold And The Purple Crayon'». Deadline, 11-01-2022. [Consulta: 12 abril 2022].
* ↑ Galuppo, Mia. «Zooey Deschanel Joins Sony's Live-Action 'Harold and the Purple Crayon' (Exclusive)». The Hollywood Reporter, 09-02-2022. [Consulta: 12 abril 2022].
* ↑ Kroll, Justin. «Ravi Patel Joins Sony's Adaptation Of 'Harold And The Purple Crayon'». Deadline, 23-02-2022. [Consulta: 12 abril 2022].
* ↑ «'Harold i el llapis màgic' s'estrenarà en català». Desdelsofà.cat, 04-04-2024. [Consulta: 5 abril 2024].
* ↑ Grobar, Matt. «Sony Pushes 'Harold And The Purple Crayon' And 'They Listen' To 2024, Sets Dates For 'My Ex-Friend's Wedding,' 'Horrorscope' And 'Psycho-Pass: Providence'» (en anglès americà). Deadline, 16-05-2023. [Consulta: 17 maig 2023].
# Carboni 12

El carboni 12, o C-12, és el més abundant dels dos isòtops estables de l'element carboni, que representen un 98,89% del carboni; conté 6 protons, 6 neutrons i 6 electrons.
El carboni 12 és de particular importància, ja que s'utilitza com l'estàndard del qual les masses atòmiques de tots els núclids es mesuren: el seu nombre de massa és, per definició, 12.

## Història

Abans de 1959 tant la IUPAP i la IUPAC tendien a utilitzar l'oxigen per definir el mol, els químics definint al mol com el nombre d'àtoms d'oxigen que tenia una massa de 16 g, els físics utilitzant una definició similar però només amb els isòtops d'oxigen 16. Les dues organitzacions van convenir a 1959/60 per definir el mol de la següent manera:
   El mol és la quantitat de substància d'un sistema que conté tantes entitats elementals com àtoms hi ha en 0,012 quilograms de carboni 12; el seu símbol és el «mol».
Això va ser aprovat pel CIPM (Comitè Internacional de Pesos i Mesures) el 1967, i el 1971 va ser aprovada per la 14a CGPM (Conferència General de Pesos i Mesures).
El 1961, l'isòtop carboni 12 va ser seleccionat per substituir l'oxigen com l'estàndard relatiu al qual es mesuren els pesos atòmics de tots els altres elements.
El 1980, la CIPM va aclarir la definició anterior, definint que els àtoms de carboni 12 no estan consolidades i en el seu estat fonamental..

## Estat Hoyle

L'«estat Hoyle» és un estat excitat del carboni 12 amb precisament les propietats necessàries per permetre només crear la quantitat correcta de carboni en un entorn estel·lar. L'existència de l'Estat Hoyle és essencial per a la nucleosíntesi del carboni en la crema d'heli a les gegants vermelles. L'estat de ressonància va ser predit per Fred Hoyle a la dècada del 1950 sobre la base de l'abundància observada d'elements pesants en l'univers. L'estat de ressonància permet que es produeix carboni mitjançant el procés triple-alfa. L'existència de l'estat Hoyle ha estat confirmat, però les seves propietats concretes encara estan sent investigades.

## Purificació isotòpica

Els isòtops de carboni poden ser separats en forma de gas de diòxid de carboni per reaccions d'intercanvi químic en cascada amb carbamat d'amina.

## Referències

* ↑ «Unit of amount of substance (mole)» (en anglès). BIPM. Arxivat de l'original el 2009-06-29. [Consulta: 28 març 2010].
* ↑ «Atomic Weights and the International Committee — A Historical Review» (en anglès), 26-01-2004.
* ↑ Victor J. Stenger. «Is Carbon Production in Stars Fine-Tuned for Life?» (pdf) (en anglès). Skeptical Briefs (Vol. 20, No. 1), març 2010. Arxivat de l'original el 2010-06-07. [Consulta: 28 març 2010].

## Vegeu també

* δ$^{13}$C
* Isòtops del carboni
* Nombre d'Avogadro
# Sonata per a violí núm. 33 (Mozart)

La Sonata per a violí núm. 33 en mi bemoll major, K. 481, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada a Viena el 12 de desembre del 1785. Fou publicada en solitari per Franz Anton Hoffmeister, un compositor i editor de música alemany a qui Mozart dedicà el seu Quartet de corda núm. 20 (K. 499). Encara que es desconeixen molts aspectes de la història d'aquesta sonata, es tracta d'una obra molt madura, escrita en el que podria considerar-se el període més prolífic en qualitat i quantitat de la producció mozartiana, període que coincideix amb els seus anys de vida a Viena.
Consta de tres moviments:
* Molto allegro
* Andante
* Allegretto
Cadascun dels tres moviments posseeix la seva pròpia estructura diferenciada: el primer moviment està en forma sonata, tot i que apareixen tres grups temàtics clars en l'exposició, en lloc dels dos habituals; el segon està en forma rondó; el tercer, és una sèrie de variacions basades en un tema de vint compassos d'extensió.

## Referències

* Neal Zaslaw i William Cowdery. The Compleat Mozart: a Guide to the Musical Works of Wolfgang Amadeus Mozart. Nova York: W.W. Norton, 1990.

## Enllaços externs

* Sonata per a violí núm. 33: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Banshee (fada)

La banshee és un personatge de la mitologia celta. Prové de la família de les fades i és la més fosca d'elles.
Segons la mitologia celta, pot aparèixer en forma de dona jove i bella o vella repugnant, la seva cara sempre és pàl·lida com la mort i el cabell a vegades és negre com la nit i d'altres és ros com el sol. Només és visible per als habitants d'Irlanda i els estrangers tan sols poden sentir-la; quan una persona escoltava una banshee sabia que la seva fi estava prop, els dies que li quedaven de vida es podien saber pels crits de la banshee: cada crit era un dia de vida i si només en donava un significava que aquella mateixa nit moriria.

## Referències

* ↑ «Superstition». Western Folklore. Western States Folklore Society, 7, 4, 10-1948. JSTOR: 1497855.
# Quartet de corda núm. 21 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 21 en re major, K. 575, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el juny de 1789, a Viena. Es tracta del primer d'una sèrie de tres quartets, coneguts com a Quartets prussians, dedicats al rei de Prússia Frederic Guillem II. Ha adquirit el sobrenom de Quartet «La violeta».
Consta de quatre moviments:
* Allegro, en re major.
* Andante.
* Menuetto: Allegretto.
* Allegretto, en re major.
El quartet fou escrit per al rei de Prússia i dedicat a ell. Frederic Guillem II era un aficionat violoncel·lista. Presenta un estil similar als quartets de Joseph Haydn. El contacte amb el rei es produí quan Mozart i el seu amic el Príncep Lichnowsky es van reunir amb ell a Potsdam l'abril de 1789 i Mozart va poder tocar davant el rei a Berlín el 26 maig 1789.
Aquest quartet de corda és una peça popular dins el repertori actual de música de cambra. Es tracta d'una obra escrita en el zenit de la maduresa creadora de Mozart com a compositor de música de cambra. Es considera que aquest quartet està en un estil més relaxat que el que s'observa en els sis quartets dedicats a Haydn. Aquest quartet té unes atractives melodies i la música és gratificant i, alhora, un repte musical per al violoncel.
Una interpretació típica dura uns 24 minuts.

## Referències

* ↑ Sadie, Stanley. The New Grove Mozart, 1982, p. 154. ISBN 0-333-34199-6.

## Bibliografia

* Heartz, Daniel. Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company, 1995.
# Quartet de corda núm. 20 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 20 en re major, K. 499, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el 1786 a Viena. Fou publicat pel seu amic Franz Anton Hoffmeister. A causa d'això, el quartet va prendre el sobrenom de Quartet «Hoffmeister». És, al costat del Quartet de corda núm. 1, l'únic dels quartets de corda de Mozart que no pertany a una sèrie o a un subconjunt de quartets determinat.
Consta de quatre moviments :
* Allegretto, en re major.
* Menuetto: Allegretto i Trio (aquest últim en re menor).
* Adagio, en sol major.
* Allegro, en re major.
Aquesta obra, escrita entre els Quartets dedicats a Haydn (1782-1785) i els tres següents Quartets prussians (1789-1790), previstos per a ser dedicats al rei Frederic Guillem II de Prússia (la primera edició no porta cap dedicatòria), sovint, és polifònic d'una manera que no és habitual en la primera fase del període clàssic. El Menuetto i el seu Trio són uns bons exemples d'això; hi ha una espècie de cànon breu i irregular que es dona entre el primer violí i la viola en la segona meitat de la part principal del minuet. També hi ha unes imitacions dobles (entre els violins, i entre la viola i el violoncel) en el trio.

## Referències

Einstein, Alfred. Mozart, His Character, His Work. London: Oxford University Press. First Edition: 1945 (Traducció a l'anglès d'Arthur Mendel i Nathan Broder).
# Quartet de corda núm. 15 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 15 en re menor, K. 421 (417b), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada probablement el 1783. És el segon dels quartets dedicats a Haydn i l'únic de la sèrie compost en el mode menor. El quartet no està datat, però, en la partitura autògrafa.

## Anàlisi musical

Consta de quatre moviments:
* Allegro moderato.
* Andante, en fa major.
* Menuetto i Trio. Allegretto. (el Trio està en re major).
* Allegretto ma non troppo.
El primer moviment es caracteritza per un brusc contrast entre una certa aperiodicitat del primer tema que es caracteritza, segons Arnold Schoenberg, per ser «prosaic», i un segon tema «completament periòdic». A l'Andante i al minuet, «les expectatives normals de fraseologia estan confoses». La part principal del Menuetto és un minuet típic de la forma sonata, mentre que «el Trio, ple de contrastos, en mode major [... ] és [... ] lleuger gairebé de manera vergonyosa en si mateix [... ] [però] crea un contrast meravellós amb el caràcter més fosc del minuet». L'últim moviment és un conjunt de variacions.

## Notes

* ↑ «Hi ha una anècdota, narrada per Constanze a Vincent Novello i Mary Novello el 1829, segons la qual Mozart va escriure el Quartet en re menor, K. 421 mentre ella estava parint el seu primer fill, Raimund Leopold –nascut el 17 de juny i que moriria al cap de dos mesos, el 19 d'agost de 1783–; per tant, la data seria al voltant del 17 de juny de 1783».

## Referències

* ↑ Irving, p. 13
* ↑ Mozart, p. X
* ↑ Irving, p. 33.
* ↑ Irving, p. 35.
* ↑ Rosen, p. 112-114.
* ↑ Irving, p. 36.

## Bibliografia

* John Irving, Mozart: The 'Haydn' Quartets. Cambridge: Cambridge University Press (1998).
* Mozart, Wolfgang Amadeus; Finscher, Ludwig (prefaci); Anderson, Kinloch (traducció a l'anglès) (2007). The Ten Celebrated String Quartets. Kassel: Bärenreiter Verlag. ISMN M-006-20118-1
* Rosen, Charles. Sonata Forms. Nova York: W. W. Norton (1988).

## Enllaços externs

* Interpretació del Quartet de corda núm. 15. Enregistrament del Borromeo String Quartet] a Museu Isabella Stewart Gardner, en format MP3.
* Quartet de corda núm. 15: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Quartet de corda núm. 14 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 14 en sol major, K. 387, conegut com el Quartet «La primavera», és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart acabada el 1782 a Viena. La data de composició del quartet apareix en una inscripció en italià del mateix Mozart, situada sobre el títol del quartet: li 31 di desembre 1782 in vienna. L'obra fou editada probablement el 1783. És el primer dels quartets dedicats a Haydn, una sèrie de sis quartets de corda que va escriure durant els seus primers anys a Viena i els compongué en honor del compositor i amic seu, Joseph Haydn, considerat generalment com el "pare" del quartet de corda.

## Anàlisi musical

Com passa amb els últims quartets de Mozart, consta de quatre moviments:
* Allegro vivace assai
* Menuetto
* Andante cantabile
* Molto allegro
El primer moviment, en sol major, presenta un contrast entre passatges diatònics i fragments cromàtics. D'acord amb Williams (1997), «sorpren a qualsevol que examina aquest quartet la gran quantitat de cromatisme que hi ha en ell». En contrast amb l'estructura estàndard dels quartets de corda –estructura que també s'observa en moltes de les seves simfonies–, en les que el minuet se situa com a tercer moviment, aquest quartet presenta el minuet en el segon moviment. Es tracta d'un minuet llarg, escrit en la tonalitat de la tònica (sol major), amb una sèrie de quartes cromàtiques i de canvis dinàmics en cada nota. El minuet està seguit per un moviment lent en la tonalitat de la subdominant (do major), en el que el tema explora àrees tonals més allunyades.
El tema fugat de quatre notes blanques en el finale precedeix el que després farà servir en el darrer moviment de la seva Simfonia núm. 41 «Júpiter», de l'any 1788, que comença també amb quatre notes blanques en forma fugada, a la coda, i recorda així mateix al que s'observa a la Simfonia núm. 23 de Michael Haydn, en la qual el finale és també una fuga a partir d'un subjecte de quatre notes blanques, simfonia de la qual Mozart copià els primers compassos i l'obra fou erròniament introduïda en el Catàleg Köchel com a K. 291.

## Referències

* ↑ Mozart, Wolfgang Amadeus; Finscher, Ludwig (preface); Anderson, Kinloch (transl.). The Ten Celebrated String Quartets. Kassel: Bärenreiter Verlag, 2007, p. X. ISMN M-006-20118-1
* ↑ Williams, Peter F. The chromatic fourth during four centuries of music. Oxford : Clarendon Press; Nova York: Oxford University Press, 1997: 130
* ↑ David Wyn Jones, "The Origins of the Symphony" A Guide to the Symphony Oxford: Oxford University Press (1996): 15

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 14, K. 387: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Interpretació del Quartet de corda núm. 14. Enregistrament del Borromeo String Quartet] al Museu Isabella Stewart Gardner (en format MP3).
# Quartet de corda núm. 2 (Mozart)

El Quartet de corda núm. 2 en re major, K. 155 (134a), és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart escrita la tardor de 1772 a Bozen (Tirol), durant el tercer viatge de Mozart a Itàlia. Es tracta del primer d'una sèrie de sis quartets, coneguts com a Quartets milanesos, ja que van ser compostos a Milà, mentre Mozart estava treballant en la seva òpera Lucio Silla.
Consta de tres moviments:
* Allegro
* Andante
* Molto allegretto

## Referències

Heartz, Daniel (1995). Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company.

## Enllaços externs

* Quartet de corda núm. 2, K. 155: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Quartet de corda núm. 2: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Duo de corda núm. 2 (Mozart)

El Duo de corda núm. 2 en si bemoll major, K. 424, és una obra de Wolfgang Amadeus Mozart per a violí i viola escrita l'estiu de 1783. És el segon dels dos duos que Mozart va compondre per a completar la sèrie de sis duets que Michael Haydn havia d'enviar al Príncep-arquebisbe de Salzburg, Hieronymus von Colloredo. La sèrie de sis duos fou presentada com a obra tota de Haydn, i Colloredo fou incapaç de «detectar-hi l'evident treball de Mozart».

## Anàlisi musical

Consta de tres moviments:
* Adagio-Allegro, en compàs 4/4.
* Andante cantabile, en mi bemoll major i compàs de 6/8.
* Andante grazioso, en compàs 2/2.
L'últim moviment, Andante grazioso, és un tema amb sis variacions i una coda. En la seva totalitat, aquest duo s'assembla més als quatre de Haydn que el Duo de corda núm. 1 K. 423, perquè la viola està més limitada a proporcionar l'harmonia. Tant els duos de Mozart com els de Haydn fan que la viola faci moltes dobles cordes; però el que diferencia els duos de Mozart, especialment en el primer duo K. 423, és que la viola també fa passatges amb intervals de setzena, gairebé en igual proporció al violí.
Transportant la part de la viola una octava descendent i fent servir la clau de fa, la peça queda completament preparada per a ser interpretada per un violoncel.

## Notes

* ↑ Duo de corda o Duo per a violí i viola
* ↑ Werner Rainer ha editat aquesta transcripció a Verlag Doblinger.

## Referències

* ↑ Anja Bensieck, Vorwort to Mozart Streichduos. München: G. Henle Verlag (1997): III – IV
* ↑ John N. Burk, Mozart and His Music. Nova York: Random House (1959): 140
* ↑ H. C. Robbins Landon, Mozart Compendium. Londres: Thames and Hudson (1990): 296

## Enllaços externs

* Duo per a violí i viola núm. 2, K. 424: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
# Baquíada

Els Baquíades (en grec antic Βακχιάδαι "Bakkhiadai") eren un clan heràclida que tenia el seus orígens en Baquis, un rei de Corint del 926 aC al 891 aC, que va governar aquesta ciutat fins a l'abolició de la monarquia (cap al 748 aC) i després encara al front d'una oligarquia fins a la seva deposició per Cípsel el 657 aC.
Diodor de Sicília, a la llista que dona dels reis heràclides, fa de Baquis un descendent d'Aletes que va enderrocar el 1074 aC a la dinastia dels sisífades, descendents de Sísif, però per Pausànies, Baquis va ser el fundador de la dinastia heràclida que va substituir una anterior dinastia també heràclida.
Els baquíades com a reis van ser enderrocats el 748 aC quan Telestes va ser assassinat pels membres de la mateixa dinastia Arieos i Perantes. Segons Diodor abans de l'establiment de fet de l'oligarquia encara hi va haver el regnat d'un any d'Autòmenes. Segons el mateix autor, aquesta forma de govern, l'oligarquia, formada per pritans que governaven durant un any, eren elegits pels baquíades entre els membres del seu mateix clan, i va durar noranta anys, tot i que Estrabó, sense que se'n sàpiguen els motius els assigna un període de dos-cents anys. En aquest període es va estendre el comerç per la Mediterrània, i es van fundar colònies a Siracusa i Còrcira principalment. Eren un clan endogàmic, segons Heròdot, cosa que va dificultar la seva permanència.
Finalment, el seu luxe excessiu i la seva insolència i opressió va fer que el poble, encapçalat per Cípsel, amb el suport de la major part dels membres dels baquíades enviats a l'exili els va enderrocar. Van ser enviats a l'exili, i es van refugiar a diferents parts de Grècia i fins i tot a Itàlia. Un baquíada, Fàlios, encara va governar Epidamne el 627 aC, segons Tucídides.
Persones distingides de la família dels baquíades van ser el legislador tebà, Filolau (cap a l'any 728 aC) i el poeta Eumel de Corint. Els reis dels lincestis deien ser descendents dels baquíades.

## Referències

* ↑ Bacchiadae a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 450