OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tantalita

Tantalita és un nom obsolet per als minerals de fórmula general (Fe,Mn)(Ta,Nb)₂O₆, és a dir, els minerals que formen part de la sèrie de solució sòlida entre la tantalita-(Fe) i la tantalita-(Mn). Pertanyen al grup columbita de minerals. Molts exemplars anomenats erròniament tantalita pertanyen en realitat la sèrie columbita o a la sèrie tapiolita.

## Característiques

Es tracta d'una sèrie de minerals que contenen tàntal. Són de color negre o marró, bastant pesats i semblants a la columbita, tot i que en aquesta darrera una part del tàntal està substituït per niobi. En moltes guies de minerals es descriu com a columbita-tantalita tot i que la tantalita té un pes específic molt superior a la columbita: 8,0 g/ml i 5,2 g/ml respectivament.

### Tantalita-(Fe)

La tantalita-(Fe), coneguda anteriorment com a ferrotantalita, va ser descoberta l'any 1836 a Upper Bear Gulch, Lawrence Co., Dakota del Sud, Estats Units. La seva fórmula és FeTa₂O₆, té una duresa a l'escala de Mohs que oscil·la entre 6 i 6,5 i es presenta habitualment de color negre-ferro. És un mineral dimorf de la tapiolita-(Fe), que forma part de la sèrie de solució sòlida entre la tantalita-(Fe) i la tantalita-(Mn). La tantalita-(Fe) és bastant rara a la natura i molts espècimens estan mal identificats, al tractar-se en realitat de tapiolita-(Fe).

### Tantalita-(Mg)

La tantalita-(Mg), coneguda anteriorment com a magnesiotantalita, és l'espècie en què el magnesi és el catió dominant. El nom actual va ser aprovat per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2002. La seva fórmula és (Mg,Fe$^{2+}$)(Ta,Nb)₂O₆, té una duresa a l'escala de Mohs de 5,5 i es presenta habitualment de color negre. El primer exemplar es va trobar a la mina Lipovka, Districte de Rezh, Sverdlovskaya Oblast', Urals, Rússia.

### Tantalita-(Mn)

La tantalita-(Mn), coneguda anteriorment com a manganotantalita, va ser descoberta l'any 1887 a les mines d'Utö, Södermanland, Suècia. La seva fórmula és MnTa₂O₆, té una duresa a l'escala de Mohs de 6 i es presenta habitualment de color rosat. Forma part de la sèrie de solució sòlida entre la tantalita-(Fe) i la tantalita-(Mn).

## Formació i jaciments

Tant la tantalita-(Fe) com la tantalita-(Mn) es troben com a minerales accessoris en pegmatites granítiques. La tantalita-(Mg) s'ha trobat en zones d'alteració a un gruix màxim d'aproximadament 0,5 mm format entre cristalls de tantalita-(Mn) i la roca hoste, associada a altres minerals com microlita, turmalina, flogopita, fenaquita, cordierita, columbita-(Fe), clinoclor, crisoberil i minerals del supergrup amfíbol.

## Referències

* ↑ «Tantalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Columbite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* 1 2 «Tantalite-(Fe)-Tantalite-(Mn) Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Tantalite-(Fe)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Tantalite-(Mg)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Tantalite-(Mn)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2015].
# Opus incertum

L'opus incertum (en llatí, literalment, 'obra irregular') era una antiga tècnica constructiva romana que usava carreus tallats de forma irregular, col·locats aleatòriament dins un mur d'opus caementicium.
A Roma i als voltants fou utilitzada sobretot des del començament del segle ii aC fins poc després de mitjan segle i aC, però es pot trobar també en èpoques posteriors en construccions privades de poca volada i per fer terrasses. Aquesta tècnica es va anar substituint per l'opus reticulatum.
Inicialment consistia en una disposició més acurada sobre el parament del mur dels caementa (fragments de roca, graves i còdols barrejats amb el morter del ciment romà), posats de tal manera que la seva superfície visible fos com més plana millor. Més endavant la tècnica es va anar desenvolupant i es va tendir a anivellar la superfície del mur, a reduir la capa de ciment entre els rocs i a triar pedres de forma i dimensions més regulars, i fins i tot a aplanar-ne la superfície que quedava a la vista.
Quan la forma de les pedres es regularitza perquè s'assemblin les unes a les altres i es disminueix al màxim la capa de ciment interposat, se sol parlar d'opus quasi reticulatum.

## Vegeu també

* Opus (construcció)
* Arquitectura romana antiga

## Referències

* ↑ Lourdes Roldán Gómez. El ladrillo y sus derivados en la época romana. Casa de Velázquez, 1999, p. 265–. ISBN 978-84-7477-747-5 [Consulta: 27 desembre 2011].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.132. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
# Estromatòlit

Els estromatòlits són roques sedimentàries de tipus orgànic, estratificades i formades per la captura, fixació o precipitació de sediments carbonatats a conseqüència del metabolisme i el creixement de microorganismes, especialment cianobacteris (tradicionalment anomenats algues cianofícies). El terme «estromatòlit» deriva del grec, strōma: 'jaç'/'llit'/'catifa' i lithos: 'pedra'. Així doncs, significa 'llit de pedra'.

## Estructura

El gruix dels paquets sedimentaris va, des de l'escala mil·limètrica fins a un gruix de més de deu metres i l'extensió també és molt variable, des d'uns pocs metres quadrats fins a hectàrees. Solen tenir forma de cúpula, però també n'hi ha de cònics, en forma de columna o de coliflor, o plans.

## Formació

Independentment de la seva forma, tots s'originen per la litificació dels tapissos microbians i poden ser de formació recent o fòssils, en alguns casos conservats des de l'eó Arqueà.
L'estructura sedimentària es forma i es desenvolupa en aigües somes per l’activitat metabòlica dels cianobacteris i d'altres bacteris que retenen partícules sedimentàries molt fines i per la precipitació del carbonat de calci.
L'estructura estratificada dels tapissos microbians i dels estromatòlits es correspon amb l'estratificació vertical dels diversos grups funcionals de microorganismes presents en les comunitats microbianes que els originen amb el seu metabolisme. La seva distribució vertical es correspon amb gradients fisicoquímics ambientals.

## Indicadors biològics i paleoambientals

Els estromatòlits són un dels indicadors més antics de l’aparició i desenvolupament de la vida a la Terra. Els més antics que es coneixen són roques amb una edat d'uns 3.500 milions d'anys. Es van estendre durant l’Arqueà superior, i dominaren el paisatge durant tot el Proterozoic i fins al Cambrià. Actualment, també se'n formen en badies i salines d'ambients tropicals.

## Referències

* 1 2 3 Stal, Lucas J. «[10.1007/978-94-007-3855-3_ Cyanobacterial mats and stromatolites]». A: B.A. Whitton (ed). Ecology of Cyanobacteria II: Their Diversity in Space and Time (pdf) (en anglès). Dordrecht: Springer, 2012, p. 65-124. DOI 10.1007/978-94-007-3855-3_4 [Consulta: 19 juny 2022].
* ↑ Henry George Liddell, Robert Scott, Henry Stuart Jones,, Roderick McKenzie. A Greek–English Lexicon (en anglès). Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-864226-1.
* ↑ Awramik, Stanley M. «Respect for stromatolites» (pdf). Nature, 441, 2006, pàg. 700-701 [Consulta: 19 juny 2022].
* 1 2 3 Margulis, Lynn. Els inicis de la vida. Edicions Bromera / Universitat de València, 2006, p. 97-100. ISBN 84-9824-065-4.
* 1 2 Riba Arderiu, O.. «estromatòlit». Diccionari de Geologia, IEC, 1997. [Consulta: 12 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Stromatolites. Col·lecció amb més d'un centenar de fotografies d'estromatòlits
# Hug IV de Borgonya

Hug IV de Borgonya (1213 - Villaines-en-Duesmois 1271), duc de Borgonya (1218-1271).

## Orígens familiars

Nasqué el 9 de març de 1213, únic fill mascle d'Alícia de Vergy, segona esposa del duc Eudes III de Borgonya. Era neta per línia paterna d'Hug III de Borgonya i Alícia de Lorena.

## Núpcies i descendents

Es casà, en primeres núpcies, el 1229 amb Violant de Dreux, filla del comte Robert III de Dreux i Elionor de Saint-Valery. D'aquesta unió nasqueren:
* Margarida de Borgonya (1229-1277)
* Eudes de Borgonya (1230-1266), comte uxori de Nevers, Tonnerre i Auxerre
* Joan de Borgonya (1231-1268), casat amb Agnès de Borbó-Dampierre i pares de Beatriu de Borgonya
* Alícia de Borgonya (1233-1273), casada amb Enric III de Brabant
* Robert II de Borgonya (1248-1306), duc de Borgonya
El novembre de 1258 es casà, en segones núpcies, amb Beatriu de Navarra, filla del rei Teobald I de Navarra i Margarida de Borbó-Dampierre. D'aquesta unió nasqueren:
* Hug de Borgonya (1260-1288)
* Beatriu de Borgonya (vers 1260-1329), casada amb Hug XIII de la Marca
* Isabel de Borgonya (1270-1323), casada amb l'emperador Rodolf I d'Habsburg

## Ducat de Borgonya

Acompanyà Lluís IX de França a la Setena Croada i fou fet presoner a Mansourah. El 1266 Balduí II de Courtenay, emperador destronat de Constaninoble, li cedí els drets sobre el regne de Tessalònica per l'ajuda rebuda en la reconquesta de Constantinoble.
Sota el regnat d'Hug IV de Borgonya el Ducat de Borgonya s'expandí gràcies a la incorporació dels comtat de Chalon i Auxone.
Hug IV morí a Villaines-en-Duesmois el 27 d'octubre de 1272, o va ser sebollit a Citeaux.

## Referències

* ↑ «Burgundy Duchy – Dukes of Burgundy» (en anglès). Foundation for Medieval Genealogy (FMG), 27-01-2024. [Consulta: 26 octubre 2024].
* 1 2 «Naissance du duc de Bourgogne Hugues IV» (en francès). Académie des Sciences, Arts et Belles-lettres de Dijon. [Consulta: 26 octubre 2024].
* ↑ Richard, Jean. Les ducs de Bourgogne et la formation du Duché du XI au XIV siècle (en francès). Société Les Belles Lettres, 1954.
* ↑ «Hugues IV -» (en francès). Editions Larousse. [Consulta: 26 octubre 2024].
* ↑ Pénin, Marie-Christine. «ABBAYE NOTRE-DAME DE CÎTEAUX - Tombes Sépultures dans les cimetières et autres lieux» (en francès). [Consulta: 26 octubre 2024].
# Escut d'Egipte

L'escut d'Egipte va ser adoptat el 1958 durant la formació de la República Àrab Unida (RAU), en substitució de l'escut reial de 1923. Es tracta d'una àguila d'or aclarida de sable que mira cap a la destra (l'esquerra de qui l'observa), que sosté sobre el pit un escut amb els colors de la bandera nacional (gules, argent i sable), col·locats en pal. L'àguila reposa sobre una cinta d'or en la qual pot llegir-se la denominació oficial de l'Estat en àrab: جمهورية مصر العربية (Jumhūriyyat Miṣr al-ʿArabiyya), «República Àrab d'Egipte», escrita en cal·ligrafia cúfica.
La figura (el suport, en terminologia heràldica) de l'àguila, coneguda com l'Àguila de Saladí, té el disseny basat en una talla amb la forma d'aquest ocell rapinyaire esculpida en una muralla del Caire, construïda per Saladí, per la qual cosa tradicionalment s'ha identificat com un símbol personal seu, tot i que no hi ha proves que ho fos. El seu ús per part del món àrab és relativament recent i més endavant fou també adoptat com a símbol del Iemen, l'Iraq i Palestina (i, durant un temps, també Líbia).
Durant la unió amb Síria, en temps de la RAU (1958-1961), i fins al 1971, a la franja d'argent de l'escut hi figuraven dues estrelles de cinc puntes de sinople. Entre 1972 i 1984 l'àguila fou substituïda pel falcó d'or dels quraixites, com a part del simbolisme de la Unió de les Repúbliques Àrabs, juntament amb Síria i Líbia (la Federació en realitat només va durar fins al 1977). La forma actual, amb l'escut sense estrelles, data del 1984.

## Escuts històrics

* Sultanat d'Egipte (1914–1922)
* Regne d'Egipte (1922–1953)
* República d'Egipte (1953–1958)
* República Àrab Unida (1958-1961) i República Àrab d'Egipte (1961-1971)
* Unió de les Repúbliques Àrabs (1972-1977) i República Àrab d'Egipte (1977-1984)

## Vegeu també

* Bandera d'Egipte
# Morró d'aigua

El morró d'aigua (Stellaria aquatica) és una espècie de planta pertanyent a la família de les cariofil·làcies i natural de les regions temperades d'Europa i Àsia, on viu a altituds d'entre 50 i 1.850 msnm.
Són plantes herbàcies perennes amb rizoma. Les tiges ascendents simples o ramificades amb fulles sèssils i ovades. Les flors són hermafrodites i s'agrupen en inflorescències amb flors amb cinc sèpals verds i cinc pètals blancs. El fruit és una càpsula amb 50-100 llavors.

## Referències

* ↑ «morró d'aigua». TERMCAT. [Consulta: 11 juliol 2021].
* ↑ Mohlenbrock, Robert H.. Flowering Plants: Pokeweeds, Four-o'clocks, Carpetweeds, Cacti, Purslanes, Goosefoots, Pigweeds, and Pinks (en anglès). SIU Press, 2001. ISBN 9780809323807.
* ↑ «Myosoton aquaticum». Catàleg de Flora. Associació Flora Catalana. [Consulta: 11 juliol 2021].
# Brassica rapa

Brassica rapa és una espècie de planta de la família de les brassicàcies.

## Característiques

El nap salvatge, la varietat més comuna de Brassica rapa té diverses subespécies, la més coneguda de les quals és probablement el nap, d'arrel molt engruixida.
Algunes varietats d'aquesta planta s'utilitzen per fer experiments car creixen ràpidament i requereixen poca cura, a part de quantitats adequades de llum, aigua i fertilitzant. Entre altres usos experimentals s'han enviat algunes plantetes a l'espai per fer experiments de germinació.

## Subespècies

Les subespècies més cèlebres són:
* Brassica rapa L. subsp. rapa, nap, nap de bou o napicol
* Brassica rapa L. subsp. oleifera, nabina o mostassa de Menorca
* Brassica rapa L. subsp. campestris, nap-i-col
* Brassica rapa L. subsp. chinensis, bleda xinesa o bok choy
* Brassica rapa L. subsp. nipposinica, mizuna
* Brassica rapa L. subsp. pekinensis, col xinesa o pe-tsaï
* Brassica rapa L. grup Ruvo, grelos (o en italià rapini o friarielli)

## Dita

El nap per Sant Jaume ha d'ésser nat

## Vegeu també

* Nap

## Referències

* ↑ Instruccions per al cultiu de les plantes ràpides. Brassica rapa
# Husa Hotels

Husa Hotels (Grup HUSA) era un grup d'empreses hoteleres català.

## Història

Va ser fundat el 1930 a Tarragona amb el nom d'Hoteles Unidos per Josep Gaspart i Bulbena (1885-1961). En un principi, només comptava amb els hotels Orient i Espanya, de Barcelona i l'Europa, de Tarragona, però en els anys següents es va expandir per Sitges, València, Alacant, Màlaga, Sevilla, Cadis, Alcalá de Guadaíra, Sant Sebastià i Bilbao, i el 1935 ja controlava quinze establiments.
Amb l'esclat de la Guerra Civil espanyola l'estiu del 1936, Josep Gaspart va quedar apartat dels negocis, recuperant-los a mesura que les localitats on es trobaven els hotels recuperaven la normalitat política. El 1940 s'hi va incorporar un dels seus fills, Joan Gaspart i Bonet (1916-2002), que el 1944 el succeiria al capdavant de l'empresa. Aquest va aconseguir l'explotació d'alguns dels més prestigiosos restaurants de Barcelona (El Cortijo, La Rosaleda, California), a més de de l'hostal de la Gavina de S'Agaró, a la Costa Brava, i l'hotel Terramar de Sitges. El 1952, coincidint amb la celebració del XXVV Congrés Eucarístic, Husa va promoure hotels com l'Avenida Palace a la Gran Via de les Corts Catalanes. A les dècades del 1960 i 1970, tingué una gran expansió per Barcelona, la Costa Brava i Andorra sota el nom d'Hotels Lihsa, culminant el 1978 en associar-se amb Hoteles Grupo i constituir Hotels Units SA (HUSA).
A la dècada del 1980, Joan Gaspart i Bonet va delegar les responsabilitats executives en el seu fill Joan Gaspart i Solves (1944), excepte la gestió de l'Avenida Palace, que va continuar fins a la seva mort. El grup arribà a gestionar prop d'un centenar d'establiments propis i participacions en d'altres, convertint-se en un dels primers de l'Estat. Després de la mort de Joan Gaspart i Bonet el 2022, les seves filles Marta (1950) i Maria dels Àngels Gaspart i Solves (1949) es van fer càrrec dels hotels Avenida Palace i Bonanova Park, respectivament.
El 2014, algunes de les societats del grup van entrar en concurs de creditors, a la qual es va fer front amb la venda d'alguns establiments i expedients de regulació d'ocupació (ERO). Finalment, el maig del 2021 el grup entrà en liquidació en no poder assumir els deutes pendents.

## Imatges

* Hotel Imperial Tarraco a Tarragona
* Hotel Orient a Barcelona

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Husa Hotels». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «José Gaspart Bulbena». Db-e. Real Academia de la Historia.
* ↑ Farràs Pérez, Lorena «Husa, grupo hotelero familiar y «glocal»». ABC, 19-09-2006.
* 1 2 3 4 5 «Juan Gaspart Bonet». Db-e. Real Academia de la Historia.
* ↑ Trinidade, Gabriel «Los 27 hoteles que provocaron el concurso de Husa». Economía Digital. Tendencias hoy, 30-10-2014.
* ↑ Huguet, Carles «Joan Gaspart: el empresario que hundió y reflotó una cadena hotelera». Economiadigital, 09-10-2025.

## Enllaços externs

* «Grupo HUSA». Arxivat de l'original el 2018-11-16.
# Hveravellir

Hveravellir és un camp geotèrmic del sistema volcànic d'Oddnýjarhnjúkur-Langjökull, al nord de la glacera Langjökull.

## Descripció

L'àrea geotèrmica de Hveravellir és una petita reserva natural i un centre turístic situat a 600 msnm, a la ruta de Kjölur, entre les glaceres Hofsjökull i Langjökull, al centre d'Islàndia. Forma part del sistema volcànic Oddnýjarhnjúkur-Langjökull. Ha estat un lloc de descans popular en els viatges a les terres altes des de l'època de l'assentament, fa 1100-1200 anys. S'esmenta amb freqüència a les antigues sagues, annals i folklore. La principal activitat geotèrmica es troba a la frontera nord del gran escut de lava Kjalhraun. L'àrea geotèrmica principal cobreix uns 2,5 km². Les aigües termals són de diversos tipus, guèisers, fumaroles, pous d'ebullició i fonts càlides amb temperatures més baixes. Els guèisers actualment actius només tenen petites erupcions irregulars. La gueiserita és habitual, formant petits doms al voltant de centres geotèrmics actius o extints. A Breiðimelur, al nord de la zona tèrmica principal, hi ha diverses sortides de vapor on la gent hi cuina. Es pot traçar una continuació de la zona termal a diversos quilòmetres cap al nord on es troben diverses aigües termals.
La descripció més antiga d'Hveravellir es remunta al 1752 quan els viatgers islandesos Eggert Ólafsson (1726-1768) i Bjarni Pálsson (1719-1779) van descriure l'indret en el seu relat sobre el viatge a l'illa. El camp geotèrmic és una atracció turística; amb la possibilitat de banyar-se a la piscina creada el 1950, per la construcció d'una petita presa al torrent d'aigua calenta. Hveravellir està declarat monument natural.

## Referències

* ↑ (anglès) Thorvaldur Thordarson & Ármann Höskuldsson Postglacial volcanism in Iceland (JÖKULL No. 58, 2008)
* ↑ Department of Mineral Sciences · National Museum of Natural History Smithsonian Institution. «Oddnýjarhnjúkur-Langjökull» (en anglès). Global Volcanism Program. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ Larsen, Guðrún; Guðmundsson, Magnús T. «Oddnýjarhnjúkur-Langjökull Alternative name: Langjökull, Hveravellir (northern-) and Skjaldbreiður (southern part)» (en anglès). Catalogue of Icelandic Volcanoes, 2019. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ Hjartarson, Árni; Kaldal, Ingibjörg; Sæmundsson, Kristján; Sigurgeirsson, Magnús Á; Víkingsson, Skúli. «Interactive Geological Map of Iceland, 1:100000, Geothermal layers». ÍSOR, Iceland GeoSurvey, Reykjavík, 2019.
* ↑ Regína Hrönn Ragnarsdóttir. «Hveravellir - the beautiful Oasis in the Highlands of Iceland» (en anglès). Guide to Iceland. [Consulta: 28 abril 2020].
* ↑ «Hveravellir á Kili» (en islandès). The Environment Agency of Iceland. [Consulta: 28 abril 2020].
# Cas inessiu

* Casos gramaticals
* Llista de casos gramaticals
* Cas abessiu
* Cas ablatiu
* Cas absolutiu
* Cas adessiu
* Cas adverbial
* Cas al·latiu
* Cas benefactiu
* Cas causal
* Cas causal final
* Cas comitatiu
* Cas datiu
* Cas dedatiu
* Cas delatiu
* Cas disjuntiu
* Cas distributiu
* Cas distributiu temporal
* Cas elatiu
* Cas essiu
* Cas essiu formal
* Cas essiu modal
* Cas exessiu
* Cas final
* Cas formal
* Cas genitiu
* Cas il·latiu
* Cas inessiu
* Cas instructiu
* Cas instrumental
* Cas latiu
* Cas locatiu
* Cas modal
* Cas multiplicatiu
* Cas objectiu
* Cas oblic
* Cas partitiu
* Cas possessiu
* Cas postposicional
* Cas preposicional
* Cas prolatiu
* Cas prosecutiu
* Cas separatiu
* Cas sociatiu
* Cas sublatiu
* Cas superessiu
* Cas temporal
* Cas terminatiu
* Cas translatiu
* Cas vial
* Cas vocatiu
* Arranjament morfosintàctic
* Cas absolutiu
* Cas acusatiu
* Cas ergatiu
* Cas instrumental
* Cas instrumental comitatiu
* Cas intransitiu
* Cas nominatiu
* Declinació
* Declinació alemanya
* Declinació basca
* Declinació eslovaca
* Declinació eslovena
* Declinació irlandesa
* Declinació islandesa
* Declinació llatina
* Declinació polonesa
* Declinació russa
* Declinació sèrbia
* Declinació txeca
El cas inessiu és un cas gramatical locatiu. Aquest cas indica el lloc on succeeix l'acció o el procés expressat pel verb. Per exemple: en finès, talo vol dir 'casa' i talossa vol dir 'a la casa'. Aquesta mateixa expressió en estonià s'anomena majas, en èuscar etxean i en hongarès, házban.
En finès, aquest cas rep el sufix -ssa/ssä, segons les regles de l'harmonia vocàlica. En estonià s'afegeix el sufix "s" al lexema en genitiu. En hongarès, el sufix "ban/ben" és el que s'empra amb més freqüència per aquest cas, però també d'altres com -on, -re, -en. Aquests i altres sufixos s'empren especialment acompanyats de noms de ciutats.
En finès, l'inessiu és el primer d'una sèrie de sis casos locatius, el significat bàsic dels quals es correspon amb preposicions o expressions preposicionals en llengua catalana.
Els altres casos locatius en finès són:
* Cas elatiu («fora de»)
* Cas il·latiu («cap a dins de»)
* Cas adessiu («sobre» indicant localització)
* Cas al·latiu («sobre» indicant desplaçament)
* Cas ablatiu («des de fora de»)
# Hymn of Death

Hymn of Death (coreà: 사의 찬미; romanitzat: Saui Chanmi) és una mini-sèrie de televisió sud-coreana del 2018 que narra la tràgica història d'amor entre la primera soprano coreana, Yun Sim-deok, i l'escriptor i dramaturg Kim U-jin durant l'ocupació japonesa de Corea.
La sèrie consta de tres episodis d'una hora de durada. Es va estrenar a la cadena sud-coreana SBS entre el 27 de novembre i el 4 de desembre de 2018 i actualment està disposible arreu del món a Netflix. Hymn of Death està dirigida per Park Soo-jin i escrita per Cho Soo-jin, amb Lee Jong-suk en el paper de Kim U-jin i Shin Hye-sue en el paper de Yun Sim-deok.
La història de Yun Sim-deok i Kim U-jin havia estat representada anteriorment al cinema i teatre coreans, entre els quals destaca la pel·lícula de 1991 Death Song dirigida per Kim Ho-sun.

## Referències

* 1 2 Frater, Patrick. «Netflix Tunes up Korean Series ‘Hymn of Death’» (en anglès americà), 23-11-2018. [Consulta: 18 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Hymn of Death - Lloc web oficial