OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anomaluromorfs

Els anomaluromorfs (Anomaluromorpha) representen un dels cinc subordres que formen l'ordre dels rosegadors. Aquest clade agrupa els anomalúrids i els pedètids. Conté un total de dues famílies vivents, amb quatre gèneres i nou espècies. També incloïa una família fòssil, la dels parapedètids, que ha estat fusionada amb la dels pedètids. Aquest subordre ha estat classificat al llarg del temps, també com a infraordre. Més recentment, Carleton i Musser l'han identificat finalment com un dels cinc subordres de l'ordre dels rosegadors.

## Característiques

Aquest subordre fou creat per a unir els rosegadors esciürògnats amb un sistema zigomassetèric de tipus histricomorf distribuïts per l'Àfrica subsahariana. Molts autors han suggerit que les dues famílies vivents del subordre no estant molt relacionades, i que en realitat pertanyen a subordres separats o infraordres. Per exemple, els pedètids són l'única família de rosegadors amb un esmalt dental de sèrie múltiple, amb l'excepció dels histricògnats. Aquesta característica, juntament amb la seva distribució als continents dels sud, ha portat a molts investigadors a suggerir que les dues espècies del gènere Pedetes (no pas els anomalúrids) podrien estat estretament relacionades amb els histricògnats. Malgrat tot, alguns experts van donar suport a l'ordre dels anomaluromorfs en un estudi de filogènia molecular en el que van utilitzar rRNA 12S i citocrom B.

## Famílies

El subordre dels anomaluromorfs conté nou espècies vivents que pertanyen a quatre gèneres i tres famílies. Una quarta família fòssil podria pertànyer a aquest grup.
* Anomaluridae
* Parapedetidae †
* Pedetidae (esquirols voladors, ratolins voladors...)
* Zenkerellidae

## Parents potencials

Els següents taxons fòssils són ocasionalment situats dins dels anomaluromorfs:
* †Diatomys
* †Zegdoumyidae

## Bibliografia

* McKenna, M. C.; Bell, S. K. (1997). Classification of Mammals Above the Species Level. Nova York: Columbia University Press. ISBN 0-231-11013-8.

## Referències

* ↑ Carleton, M.D; Musser. Mammal Species of the World A Taxonomic and Geographic Reference. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005, p. 745-752. ISBN 978-0-8018-8221-0.
* ↑ Montgelard, C; Bentz S., Tirard C., Vernaeu O. et Catzeflis M. «Molecular systematics of Sciurognathi: the mitochondrial cytochrome b and 12S rRNA genes support the Anomaluroidea (Pedetidae and Anomaluridae)». Molecular Phylogenetics and Evolution, 22, 2, 2002, pàg. 220-233. DOI: 10.1006/mpev.2001.1056. PMID: 11820843.
Famílies i espècies vivents d'anomaluromorfs :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Euarchontoglires · Ordre: Rodentia :
Anomaluridae :
Pedetidae :
Zenkerellidae :
# Euparkeria

Euparkeria ("bon animal de Parker") és un gènere de sauròpsid diàpsid que va viure a Àfrica a principis del Triàsic, entre fa 248 i 245 milions d'anys, proper als avantpassats dels arcosaures.
Tenia un cos esvelt i lleuger, una cua llarga i un petit crani amb minúscules dents semblants a agulles. S'alimentava d'insectes i altres petits animals que trobava al terra del bosc, i canviava regularment les dents per mantenir-les afilades.
# Estela d'Aristió

L'Estela d'Aristió data del 510 abans de la nostra era. Va ser creada per l'escultor Arístocles de Sició amb marbre pentèlic i mostra rastres de policromia. La van trobar a Velanideza, a prop de Marató, a l'Àtica, el 1839.

## Descripció

L'Estela d'Aristió o de Marató  és una estela funerària que ara és al Museu Arqueològic Nacional d'Atenes (NAMA, núm. d'inventari 29) que data del 510 ae. L'obra és una de les millors escultures de la Grècia arcaica tardana. Està tallada en marbre pentèlic i fa 2,02 m d'altura. La van trobar amb la base de 0,24 m d'alçada. Li falta la part superior del cap i el casc àtic. A la part superior de la base hi ha una inscripció, que indica el nom del difunt en genitiu: Ἀριστίονος, que significa «D'Aristió».
«Tant les proporcions com la posa recorden els curos del final d'escultura arcaica». Aristió és representat com un hoplita barbut de perfil, mirant cap a la dreta. Va vestit amb un quitó sobre el qual duu una armadura. Aquesta és decorada amb motius geomètrics en forma de ziga-zaga i greques, mentre que a l'espatla duu la imatge d'una estrela. El personatge porta casc al cap i protectors a les cames. A la mà esquerra sosté una llança, i la dreta s'estén al llarg del cos. Les restes de pintura conservades indiquen que estava pintada amb roig, groc i blau. Aquesta estela és un dels exemplars més tardans de l'escultura arcaica atenenca.

## Creació

Se sabia que l'escultor Arístocles de Sició tenia la seua signatura en algunes bases, però la seua única obra famosa és aquesta estela.
El seu nom apareix després en una inscripció de l'Àtica trobada a Hieraka.

## Referències

* ↑ «Athens, NM 29 (Sculpture)» (en anglés). Perseus. [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ Grave Stele of Aristion Museum of Classical Archaeology Databases (en anglés). University of Cambridge.
* ↑ Kaltsas, Nikolaos. Sculpture in the National Archaeological Museum, Athens (en anglés). Los Angeles: Getty Publications, 2002, p. 70.. ISBN 0-89236-686-9.
* 1 2 «Graecia Antiqva. Portal Grécia Antiga». [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ Inscriptiones Graecae (IG) I³ 1256; Imatge de la inscripció.
* ↑ «Grave Stele of Aristion | Museum of Classical Archaeology Databases». museum.classics.cam.ac.uk. [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ Error: hi ha arxiuurl o arxiudata, però calen tots dos paràmetres.«29» (en anglés). namuseum.gr.. Arxivat de l'original el 2016-02-16. [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ «Stele of Aristion» (en anglés). [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ Richter, Gisela M. A.. El arte griego. Una revisión de las artes visuales de la antigua Grecia (en espanyol). 2a. Barcelona: Ediciones Destino, 1984, p. 87. ISBN 84-233-1018-3.
* ↑ «Digital Library». Digital Library.
* ↑ Murray, Alexander Stuart. A History of Greek Sculpture: From the earliest times down to the age of Pheidias (en anglés). J. Murray, 1880, p. 193.
* ↑ «Reconstruction of the marble funerary stele of Aristion, Variant B» (en anglés). [Consulta: 31 març 2024].
# Tití lleó

Els titís lleó (Leontopithecus) són un gènere de micos de la família dels cèbids i a l'ordre dels primats. Comprèn quatre espècies sud-americanes. Les espècies d'aquest gènere mengen insectes, fruits i petits rèptils.

## Enllaços externs

* Reproducció i hàbits (anglès)
# Esther Andreu i Fornós

Esther Andreu i Fornós és una lletrada, docent a la Universitat Pompeu Fabra (UPF), que exercí de secretària general del Parlament de Catalunya entre 2021 i 2022.
Llicenciada en dret per la Universitat Autònoma de Barcelona (1983), les seves principals línies d’estudi han estat les regions italianes i CEE, dret parlamentari, entitats subestatals i activitat exterior, i tècnica legislativa. Ha impartit docència a la Facultat de Dret i Estudis de Periodisme de la UPF. Esther Andreu ha publicat diferents estudis com experta en dret autonòmic a l'Institut d’Estudis Autonòmics. També fou directora de l'Oficina de l’Aran on avaluava l’impacte dels projectes i les proposicions de llei relatius a l'Aran, amb la finalitat de considerar si s'adeqüen a les característiques especials de la realitat aranesa, del seu règim jurídic i del seu marc competencial.
El juny de 2021, la presidenta del Parlament, Laura Borràs, va destituir el secretari general de la cambra, Xavier Muro, i va proposar Esther Andreu per a substituir-lo. El gener de 2022, com a secretària general del parlament Andreu va executar la retirada de l’escó del diputat de la CUP Pau Juvillà, sota l'acusació de "desobediència" per part de la Junta Electoral espanyola. El maig del mateix any, Andreu va presentar la dimissió després de la polèmica generada per no haver comunicat a la mesa del parlament que el seu fill havia participat en un procés de selecció de personal intern i havia guanyat una plaça interina d’uixer.

## Referències

* 1 2 «Memòria 2003-2004 - Professorat. Departament de Dret - (UPF)». [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ Sesé, Gerard. «Aquests són els 7 lletrats del Parlament que s'han enfadat amb la Mesa per l'acord d'ERC i JxCat», 05-10-2018. [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ «Borràs destitueix Xavier Muro com a secretari general del parlament i nomena Esther Andreu». [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ «La secretària general del parlament executa la retirada de l’escó de Juvillà». [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ «La secretària del parlament dimiteix per la polèmica de la plaça d'uixer del seu fill». [Consulta: 12 març 2024].
# Eloqüència

L'eloqüència (del llatí eloquentia) és la capacitat d'expressar-se en públic de forma fluida, elegant i persuasiva. És una forma d'expressar emocions de tal forma que convenç o persuadeix a l'oient, mitjançant la llengua parlada o escrita, de forma atractiva i apropiada.
El concepte d'eloqüència va sorgir a l'antiga Grècia. A la mitologia grega, Cal·líope (una de les nou filles de Zeus i Mnemósine) era la musa de la poesia èpica i l'eloqüència. Així mateix, l'eloqüència era considerada la forma més elevada de la política pels antics grecs.
El terme "eloqüència" prové de l'arrel llatina loqu o loc que significa "parlar". Així, ser eloqüent vol dir tindre la capacitat de comprendre i ordenar l'idioma de tal forma que sigui utilitzat de forma agradable i amb gran poder de persuasió.

## Simbologia

L'eloqüència es representava de vegades amb la imatge d'una bella nimfa guarnida amb garlandes i coronada amb perles, sostenint un ceptre amb una mà i amb l'altra un llibre obert sobre el qual hi ha un rellotge de sorra. Altres vegades es representa amb una respectuosa matrona. La diadema que li cenyeix el front indica el seu domini sobre els esperits. El raig i les flors que alguns posen en una de les seves mans denoten la força de la raó i l'encant de la mateixa les quals utilitza amb el mateix èxit. El caduceu, símbol de la persuasió, jeu als seus peus. Una columna rostral dona la idea de la tribuna de les arengues on s'hi veuen escrits els noms de Demóstenes i de Ciceró. Algunes vegades va armada de cap a peus com Pal·las, i amb un dels seus braços arremangat fins al colze llança pedres, emblema d'una eloqüència austera i ràpida.
L'eloqüència poètica s'expressa amb el símbol d'Orfeu els sons harmoniosos del qual atreuen i encadenen als seus peus als animals més ferotges. Cada gènere de poesia té una eloqüència que li és pròpia.

## Referències

* ↑ Diccionari històric enciclopèdic, 1833
# Estirada de catifa

Una estirada de catifa (en anglès: rug pull) és una estafa en criptomonedes on els creadors d'un projecte promouen la seva criptodivisa, en fomenten la compra i, posteriorment, venen les seves participacions de cop, fent desplomar el preu i perjudicant els inversors. Una estirada de catifa és un tipus d’exit scam, però no tots els exit scams són estirades de catifes.
El procés d’una estirada de catifa comença amb la creació d’una nova criptomoneda o projecte de finances descentralitzades (DeFi). Els creadors en fan una promoció agressiva per atreure inversors, tot utilitzant tàctiques de màrqueting per generar interès. A continuació, manipulen el mercat per augmentar artificialment el preu, fent semblar que hi ha una alta demanda. Quan el valor arriba a un cert punt, venen massivament els seus actius criptogràfics, provocant un desplom sobtat del preu i perjudicant els inversors.
Un exemple destacat d’una estirada de catifa és el de la criptomoneda Libra, promoguda pel president argentí Javier Milei, que va experimentar una pujada espectacular de valor seguida d’un col·lapse ràpid després de la venda massiva per part d’uns pocs inversors. Un altre cas similar va tenir lloc a la República Centreafricana, on un projecte de criptomoneda va seguir el mateix patró. Figures públiques com Donald Trump i Kanye West també han estat relacionades amb projectes de criptomonedes que han generat controvèrsia per pràctiques qüestionables.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 19 febrer 2025].
* 1 2 3 «El 'cripto-frau' que ha despullat les vergonyes de Milei». [Consulta: 19 febrer 2025].
# Illa McKean

L'illa McKean és una de les illes Fènix, a la república de Kiribati. És deshabitada.

## Geografia

És la més occidental de les illes Fènix, situada a 125 km al nord-oest de Nikumaroro. Té una superfície total de 0,4 km², inclosa la llacuna interior salada i poc profunda de 0,2 km². Hi ha abundants ocells marins i no té arbres.

## Història

Va ser descoberta pel nord-americà Charles Wilkes, el 1840, i li posà el nom del cuiner Ariel McKean, que va ser el primer a veure-la. Històricament també s'ha anomenat illa Wilkes. Reclamada pels interessos nord-americans sobre el guano, va ser explotada entre 1859 i 1870.
# Rawaki

Rawaki, o també illa Fènix (en anglès Phoenix Island), és una de les illes Fènix, a la república de Kiribati. És deshabitada.

## Geografia

És un antic atol de sorra i corall amb una depressió central on hi ha una llacuna poc profunda i salada no comunicada amb el mar. La superfície total és de 0,5 km² inclosa la llacuna de 0,2 km². Té algunes basses d'aigua dolça, les úniques de les illes Fènix.
Són abundants els ocells marins, els insectes i conills domèstics abandonats per l'home.

## Història

El descobriment està registrat per un balener nord-americà Phoenix, abans del 1828, però no és segur de quin vaixell es tracta ni la data exacte. El capità Moore del Phoenix era en aquesta regió el 1794. El capità David Harris hi va ser entre 1821 i 1824 amb un balener de Nantucket. Un altre balener de New Bedford hi va ser amb el capità Worth el 1822 i amb el capità Stetson el 1824. També podria ser el capità John Palmer amb un balener britànic el 1824.
El nom de l'illa es va estendre a tot l'arxipèlag. Els Estats Units en van prendre possessió, i un any més tard, els britànics també. Protectorat britànic des del 1889, es va incloure el 1937 en la colònia de les illes Gilbert i Ellice fins a la independència de Kiribati el 1979.

## Referències

* ↑ A la Constitució de Kiribati Arxivat 2009-04-16 a Wayback Machine. es recullen els dos noms.
* ↑ Article a Oceandots
* ↑ Article de Jane Resture Arxivat 2010-01-25 a Wayback Machine..
# Estàtua de l'Esquiador

L'Estàtua de l'Esquiador és un monument situat a la parròquia d'Encamp (Andorra) que es va inaugurar el desembre de 2007 en el marc de la commemoració dels cinquanta anys de Pas de la Casa-Grau Roig. Està situat al costat de l'arribada del telecadira del Pas de la Casa.
L'estàtua ret homenatge al fundador de l'estació, Francesc Viladomat.

## Referències

* 1 2 https://www.nevasport.com/perfil/David_rD. «Celebració a Grandvalira - Malalts de neu», 30-12-2007. [Consulta: 27 novembre 2023].
* 1 2 3 324cat. «Grandvalira inaugura una exposició i una estàtua per commemorar el 50è aniversari de Pas de la Casa-Grau Roig», 30-12-2007. [Consulta: 27 novembre 2023].
* 1 2 «Història del Pas de la casa-Grau Roig com a primera estació d'esquí d'Andorra», 27-11-2023. [Consulta: 27 novembre 2023].
# Estácio de Sá

Estácio de Sá (Santarém, c. 1520 - Rio de Janeiro, 1567) va ser un militar i conquistador portuguès, fundador de la ciutat de Rio de Janeiro i primer governador-general de la Capitania de Rio de Janeiro, i conegut principalment per haver expulsat els colons francesos de la França Antàrtica.

## Biografia

Era fill de Gonçalo Correia i la seva primera esposa, Filipa de Sá. Els seus germans eren Salvador Correia de Sá (que va ser igualment governador de Rio de Janeiro) i Francisco da Sá. Estácio da Sá era nebot de Mem de Sá, i va arribar a Salvador l'any 1563, amb l'ordre d'expulsar els francesos que vivien encara a la colònia de França Antàrtica situada a la badia de Guanabara i de fundar en aquest lloc una ciutat sota bandera portuguesa.
Per les dificultats al començament de la colonització, no és fins a l'any 1565, amb reforços vinguts de la Capitania de São Vicente i amb el suport dels jesuïtes, que aconsegueix reunir una força d'atac que li permet complir la seva missió.
L'1 de març de 1565 va fundar la ciutat de São Sebastião do Rio de Janeiro, sobre un terreny pla entre el morro Cara de Cão i el Pão de Açúcar.
Va combatre els francesos i els seus aliats indígenes durant dos anys. El 20 de gener de 1567, amb l'arribada d'una esquadra comandada per Cristóvão de Barros i de reforços indígenes comandats pel seu oncle Mem de Sá (els indígenes havien estat mobilitzats pels jesuïtes José de Anchieta i Manuel da Nóbrega), van començar els combats d'Uruçu-mirim (actualment, platja de Flamengo) i Paranapuã (actual Ilha do Governador).
Greument ferit per una fletxa que li va travessar un ull el 20 de gener, va morir el 20 de febrer a conseqüència de les seves ferides.

## Referències

* 1 2 3 4 De Macedo, Joaquim Manoel. «Brazilian Biographical Annual». Typographia e Lithographia do Imperial Instituto Artistico, 1876.
* ↑ Bueno, E. Ática. Brasil: uma história. 2a edició, 2003, p. 80.
# Yahya al-Qàdir

Yahya ibn Hixam ibn Dhi-n-Nun al-Qàdir bi-L·lah (àrab: يحيى بن هشام بن ذي النون القادر بالله, Yaḥya b. Hixām b. Ḏi n-Nūn al-Qādir bi-Llāh), més conegut simplement com Yahya al-Qàdir o al-Qàdir, va ser l'últim rei de l'emirat de Tulàytula. Va donar protecció a Alfons VI, quan va fugir del seu germà Sanç II. Sanç havia empresonat a Alfons perquè volia aconseguir les terres que el seu pare (Ferran I) havia entregat als seus germans (Sanç, Alfons, García, Elvira i Urraca).
Posteriorment, va anar a governar a l'emirat de Balànsiya, ja que el seu poble de Toledo estava dividit en dues parts: els simpatitzants del seu poder i els que estaven en contra, ell patia per la seva vida i va ser llavors quan Alfons va tornar-li el favor de ser refugiat: Alfons va conquerir València amb les tropes d'Álvar Fáñez el febrer de 1086, i es quedà encarregat de la defensa perquè al-Qàdir hi pogués governar i així Alfons quedar-se amb la ciutat de Tulàytula.
Quan els almoràvits van iniciar la conquesta de la península i derrotaren als castellans a la batalla de Sagrajas, Álvar Fáñez va deixar la ciutat i al-Qàdir va creure que la seva ciutat estava en perill de caure en mans d'Àhmad ibn Yússuf al-Mustaín, emir de Saraqusta i d'al-Múndir Imad-ad-Dawla, de l'emirat de Turtuixa i Dàniyya i dels almoràvits. L'expedició d'al-Múndhir Imad-ad-Dawla va fracassar i Àhmad ibn Yússuf al-Mustaín i Rodrigo Díaz de Vivar van enviar una expedició conjunta, que es va apoderar de la ciutat, i com els cristians eren superiors en nombre, l'emir de Saraqusta es va retirar i el Cid va establir un protectorat sobre la ciutat.
El novembre de 1092, Abu-Issa Lubbun ibn Lubbun, visir de Yahya al-Qàdir, es va revoltar a Morvedre en desacord amb la seva política d'acords amb els cristians i cedeix la seva ciutat a Abd-al-Màlik ibn Hudhayl, l'emir d'Albarrasí a canvi d'una pensió i el dret de viure en Albarrasí. Abd-al-Màlik ibn Hudhayl, per a no molestar el Cid el va prestar vassallatge immediatament. El Cid va poder avituallar les seves tropes en els pobles i castells d'Albarrasí mentre respectava els dominis d'Abd-al-Màlik ibn Hudhayl.

## Referències

* ↑ Coscollá, Vicente. La Valencia musulmana (en castellà). Carena Editors, 2003, p.35. ISBN 8487398758.
* ↑ Guichard, Pierre. Al-Andalus frente a la conquista cristiana: los musulmanes de València (en castellà). Universitat de València, 2001, p.66. ISBN 8470308521.
* ↑ Guichard, Pierre. Al-Andalus Frente a la Conquista Cristiana: Los Musulmanes de Valencia, Siglos XI-XIII (en castellà). Universitat de València, 2001, p.443. ISBN 8470308521.

## Enllaços externs

* Biografia d'Al-Qadir (castellà)
# Morell cap-roig

El morell cap-roig/capvermell, boix o rabassot (Aythya ferina), és un ànec cabussador de l'ordre dels anseriformes.

## Morfologia

* Fa 45 cm.
* El mascle té el cap rogenc, el pit negre, la cua negra i el cos gris.
* La femella és terrosa i té una petita brida que va del bec a l'ull, i que s'estén cap a la nuca, de color clar. La gorja presenta la mateixa tonalitat.
* Ambdós sexes tenen el bec gris amb una banda blavosa enmig.
* En vol tots dos sexes presenten una franja alar grisa.
* Coll més curt, cos més rabassut i plomatge més atapeït que els ànecs de superfície.
* Com que té les potes situades molt enrere, quan camina sembla una mica malgirbat.

## Reproducció

Es reprodueix als Països Catalans (escassament al Delta de l'Ebre i a l'Albufera de València, i, més abundantment, als marjals de El Fondo i a Santa Pola). Se situa prop de les aigües dolces (tant llacunes com rius o canals en els canyissars) i fa un niu prop o a la superfície de l'aigua, amb un munt de vegetació que cobreix amb plomissol. A l'abril-maig hi pon 6 o 11 ous, que la mateixa femella s'encarrega de covar durant 28 dies. Passades 7 setmanes més els pollets ja volen.

## Alimentació

Menja arrels, fulles, brots d'herbes aquàtiques, mol·luscs, insectes aquàtics i peixets.

## Hàbitat

És un típic ànec cabussador que se submergeix contínuament en aigües relativament fondes (1 m de fondària com a mínim) amb presència de prats de macròfits.

## Distribució geogràfica

Crien a l'Europa temperada i del nord i, també, en algunes zones d'Àsia. Hivernen a l'Europa meridional i occidental. Als Països Catalans es troba al Delta de l'Ebre, a les zones humides del Segrià, al Delta del Llobregat, als Aiguamolls de l'Empordà i en algun embassament.

## Costums

És sedentari, gregari (forma grans estols a l'hivern, sovint amb altres ànecs cabussadors) i hiverna regularment als Països Catalans, incloent-hi les Balears. Pot escollir de viure en aigua salada o dolça, i s'alimenta, sovint, a la nit.
Els migrants arriben a la darreria d'agost, malgrat que el gros de la població arriba per octubre-novembre, i se'n van cap als quarters d'estiu pel març i començaments d'abril.

## Referències

* ↑ DCVB
* ↑ https://dlc.iec.cat/Results?EntradaText=boix
* ↑ http://ibdigital.uib.es/greenstone/collect/monografiesHistoriaNaturalVolums/index/assoc/Monograf/ies_SHNB/_2016_vo/l024.dir/Monografies_SHNB_2016_vol024.pdf Arxivat 2018-02-01 a Wayback Machine.
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 94. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, plana 30. ISBN 84-315-0434-X

## Enllaços externs

* ICO. «Morell de cap roig (Aythya ferina)». SIOC: Servidor d'Informació Ornitològica de Catalunya.
* Fotografies del morell cap-roig. (anglès)
* Descripció i hàbitat d'aquest ocell. (francès)
* Taxonomia d'aquesta espècie. (anglès)