# Jardins de la Tamarita

Els jardins de la Tamarita són un parc del barri de Sant Gervasi - la Bonanova de Barcelona, catalogats com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història i descripció

El 1848, Feliu Palmerola i Grau vengué al fabricant Antoni Camps i Ramon una peça de terra de dues mujades plantada de vinya, coneguda com «La Tamarita», procedent de la finca del Frare Blanc o la Torre Gomis del col·legi dels dominics, suprimit durant el Trienni Liberal. El 1849, Camps hi va fer construir una casa-torre d'estil neoclàssic, segons el projecte del mestre d'obres Jaume Feliu i Castelló. Per a poder sufragar el cost de les obres, el 1852 va decidir urbanitzar una franja de terreny a ponent de la casa, segons el projecte de l'arquitecte Josep Ràfuls. L'accés es feia per un camí que pujava cap a la muntanya, i María del Sagrario Hurtado de Mendoza, vídua de Josep Joaquim de Craywinckel i de Craywinckel, s'hi va oposar, al·legant que el camí li pertanyia perquè duia a uns terrenys de la seva propietat. Finalment, el 1853, Camps vengué la finca a l'indià de Vilanova i la Geltrú Josep Antoni Salom i Jacas per 4.566 lliures i 10 sous.
A començament del segle xx, l'industrial cotoner Llorenç Mata va comprar part de la finca, i en morir l'any 1911, el seu nebot Alfred Mata i Julià en va encarregar l'enjardinament a Nicolau Maria Rubió i Tudurí. Va ser un dels seus primers treballs i hi va començar a desenvolupar el seu concepte de «jardí mediterrani», tot i que també hi va introduir elements típics del jardí renaixentista, com ara la plaça dels Quatre Continents, amb escultures de Virginio Arias. A la part de llevant dels jardins hi passava el torrent del Frare Blanc, cosa que Rubió aprofità per fer tot un joc de rampes i escales, amb baranes plenes de testos amb falgueres, que li dona al jardí un ambient ombrívol i humit. Entre els arbres singulars cal destacar el pitòspor arbrori (Pittosporum tobira), la xicranda (Jacaranda mimosifolia) i un gran roure pènol (Quercus robur), catalogat com a arbre d'interès local.
La torre va ser reedificada pel mateix propietari el 1919. Es tracta d'un edifici de planta baixa i dos pisos, coronat per dos torreons. Actualment és la seu de la Fundació Blanquerna.

## Vegeu també

* Fàbrica Palmerola

## Referències

* 1 2 «Torre la Tamarita (casa i parc)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «FELIO PALMAROLA GRAU». geneanet. Carlos de Mena Obiols.
* ↑ Barraquer i Roviralta, 1906, p. 52.
* 1 2 3 Portavella i Isidoro, 2003, p. 153.
* 1 2 3 «La Tamarita, jardins de». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Permís a Antoni Camps per edificar una casa de camp». 1849/0001. AMDSG, 14-01-1849.
* ↑ «Expedient d'urbanització dels terrenys de la finca coneguda com "la Tamarita", propietat de Don Antonio Camps i Ramón». 1339. AMDSG, 1852.
* ↑ AHPB, notari Lluís Gonzaga Gurri i Guardans, 15-06-1853.
* ↑ Portavella i Isidoro, 2003, p. 154.
* 1 2 3 «Jardins de la Tamarita». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Alfredo Mata en nom propi i del seu germà José Maria. Nueva Belén (ara Cister 2-6), Victor Hugo (ara Passeig de Sant Gervasi) i Avinguda del Tibidabo. Modificar el portal d'entrada i construir un quiosc per al porter en la seva finca "La Tamarita"». Q127 Foment 987/1919. AMCB.

## Bibliografia

* Barraquer i Roviralta, Gaietà. «Dominicos». A: Las casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. F.J. Altés y Alabart, 1906.
* Portavella i Isidoro, Jesús. Els carrers de Barcelona: Sant Gervasi. Ajuntament de Barcelona, 2003. ISBN 84-7609-800-6.

## Enllaços externs

* «Jardins de la Tamarita». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Torre de la Tamarita». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.