OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Sans i Sastre

Francesc Sans i Sastre (Barcelona, 9 de març del 1959) és un músic i constructor d'instruments de música tradicional com la gralla, la tarota, el sac de gemecs o el flabiol.
Neix al Barcelona, al barri del Poblenou, i des de jove era assistent a les danses que es feien a la plaça del Rei de Barcelona, s'hi va implicar de ple. El 1989 forma els Grallers de l'Empordà amb un grup d'amics de la zona: Pere Pau Jiménez, Albert Cuevas, Raül Moliner i Josep Maria «Gustinet». Juntament amb Pere Pau, van formar la Cobla Mínima, amb l'acordió diatònic i el flabiol i tamborí, formació amb la qual van exportar les danses de la plaça del Rei a la plaça del Museu Dalí a Figueres. Més endavant s'hi va afegir la violista Simone Lambregts formant Clau de Lluna.
Com a constructor d'instruments, Sans va començar a experimentar en el món de la construcció d'instruments a finals del 1987. D'aleshores ençà, Sants Luthier s'ha anat especialitzant en els instruments de música tradicional. El 2016, va rebre el diploma de Mestre Artesà de mans del President de la Generalitat Carles Puigdemont i el conseller d'Empresa i Coneixement, Jordi Baiget en reconeixement de la seva aportació al disseny, innovació, producció i restauració d'instruments tradicionals de la música catalana.

## Referències

* 1 2 Tomàs Panxito, Francesc. «Cesc Sans i Sastre», 2006. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ Garcia, Gemma. «Maties Mazarico, el pioner del renaixement de la música tradicional a Catalunya Nord». Directa, 28-01-2022. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «El luthier Francesc Sans de Sant Jaume de Llierca rep el diploma Mestre Artesà de la Generalitat de Catalunya». garrotxadigital.cat, 13-06-2024. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «Puigdemont reconeix la feina d'un artesà de Sant Jaume de Llierca». Nació Digital, 05-07-2016. [Consulta: 13 juny 2024].
# Velocitat de sedimentació globular

La velocitat de sedimentació globular (VSG) o velocitat d’eritrosedimentació és un procediment de diagnosi de la inflamació, que es fa servir sovint com una anàlisi clínica orientativa. La prova consisteix en mesurar la taxa de sedimentació dels eritròcits en sang anticoagulada.
Per efectuar la prova, es posa sang citratada (amb citrat per evitar-ne la coagulació) dins un tub d'assaig graduat en mil·límetres, i la velocitat a la qual precipiten els glòbuls vermells es mesura en mm/h. Els resultats es donen en mil·límetres a la primera hora i, de vegades, en mil·límetres a la segona hora.
Quan hi ha un procés inflamatori, l'alt contingut de la sang en fibrinogen fa que els glòbuls vermells s'ajuntin. Els glòbuls vermells agrupats en sedimenten més ràpidament.
La velocitat de sedimentació és 20 mil·límetres per hora per a les dones i de 15 mm per als homes. Augmenta regularment amb malalties infeccioses i síndromes inflamatòries (reumatisme, artèria temporal o malaltia de Horton, síndromes infeccioses...). També pot ser elevada en cas d'anèmia i embaràs. Es tendeix a reemplaçar aquest test, fàcil de realitzar però poc específic per proves més fiables:
* Proteïna C reactiva
* Fibrinogen

## Història

De vegades, se'n parla com la reacció de Biernacki, se n'atribueix la invenció al metge polonés Edmund F. Biernacki (1866–1911), que en va descriure el mètode de mesura el 1894 o bé a Robin Fåhraeus (1888–1968), que va escriure sobre les anomalies en la velocitat de sedimentació.

## Referències

* 1 2 Act. «velocitat de sedimentació globular». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ Sox, HC; Liang, MH «The erythrocyte sedimentation rate. Guidelines for rational use». Ann Intern Med, 104, 4, 1986, pàg. 515-23. PMID: 3954279.
* ↑ Colombet I, Pouchot J, Kronz V, Hanras X, Capron L, Durieux P et al. «Agreement between erythrocyte sedimentation rate and C-reactive protein in hospital practice.». Am J Med, 123, 9, 2010, pàg. 863. DOI: 10.1016/j.amjmed.2010.04.021. PMID: 20800157 [Consulta: 31 agost 2023].
* ↑ Kucharz, Eugene J. «Edmund Biernacki and the erytrhocyte sedimentations rate» (en anglès). The Lancet, 329, 8534, 3-1987, pàg. 696. DOI: 10.1016/S0140-6736(87)90472-7.
* ↑ Iłowiecki, Maciej. Dzieje nauki polskiej. Varsòvia: Wydawnictwo „Interpress”, 1981, p. 195. ISBN 83-223-1876-6.
* ↑ «ICSH recommendations for measurement of erythrocyte sedimentation rate. International Council for Standardization in Haematology (Expert Panel on Blood Rheology)» (en anglès). Journal of Clinical Pathology, 46, 3, 01-03-1993, pàg. 198–203. DOI: 10.1136/jcp.46.3.198. ISSN: 0021-9746. PMC: PMC501169. PMID: 8463411.
# Uros

Els uros o urus (en uru, Qhas Qut suñi) són un poble indígena del Perú que poblava antigament les illes flotants del mateix nom, del llac Titicaca.
Hi ha corrents d'opinió que suggereixen que en perdre la seva llengua i incorporar activitats econòmiques no tradicionals, els uros han esdevingut una part dels aimares. No obstant, per part dels pobladors de les illes han posat èmfasi en posar en valor la cultura i la seva llengua original.

## Història

Van ser un dels primers grups culturals de l'altiplà andí, el seu origen es remunta a l'època d'abans dels inques. Segons algunes teories procedien de la zona de Bolívia i es van instal·lar a zones més costaneres a causa de les sequeres que hi va haver entre l'any 900 i 1200.
Habitaven originalment a terra ferma, però per evitar ser conquerits van decidir construir illes flotants, esdevenint la caça i la pesca els seus mitjans de supervivència.

## Llengua

Des de començaments de segle xx, els uros no parlen la seva llengua originària, anomenat uru, també conegut com pukina, pertanyent a la família lingüística uru-chipaya o uruquilla, de les quals només en perviu el chipaya. Actualment té com a llengua predominant l'aimara i, després, el quítxua, a més del castellà, que tant pot ser com a primera o segona llengua.
Existeix un moviment de recuperació de la llengua uro, amb el suport del Ministeri de Cultura del Perú.

## Mode de vida

Instal·lats a sis quilòmetres de la ciutat de Puno, viuen sobre un arxipèlag de 40 illes flotants fetes d'una peça i a base de totora (Scirpus californicus), una mena de canya. Igualment, tots els habitatges i mobles són fabricats a partir d'aquesta canya.
La majoria dels uros actualment volen orientar les seves activitats cap al turisme, i en els darrers anys s'han obert hotels i restaurants, aprofitant la seva singularitat i localització, atès que el llac Titicaca és una de les principals atraccions turístiques peruanes, juntament amb el Machu Picchu. En els darrers anys, s'ha criticat fortament l'orientació turística d'aquest poble, especialment pel cobrament per anar fins a les illes dels uros des del port de Puno, però també han aparegut problemàtiques com la competència entre les diferents illes o els imitadors.

## Referències

* 1 2 «Censo de Población y Vivienda 2012 Bolivia Características de la Población» p. 29. Arxivat de l'original el 2021-08-01. [Consulta: 14 agost 2021].
* ↑ «Uros people of Peru and Bolivia have distinctive genetic ancestries». Heritage Daily, 13-09-2013. [Consulta: 15 setembre 2013].
* 1 2 3 4 «Los Uros, el pueblo flotante del Lago Titicaca». National Geographic, 09-08-2018.
* 1 2 3 «Uro» (en castellà). Base de Datos de Pueblos Indígenas u Originarios. Ministeri de Cultura del Perú. [Consulta: 14 febrer 2021].
* 1 2 «Perú: cómo son y cómo construyen las islas flotantes del Titicaca, el lago navegable más alto del mundo». BBC News Mundo, 29-05-2018.
* ↑ Justícia, Antònia «Flotar en los Uros, una aventura con niños a 4.000 metros de altura». La Vanguardia, 13-02-2020.
# Al-Batin

El riu Al-Batin (àrab: وادي الباطن, wādī al-Bāṭin) és un dels principals rius del nord-est d'Aràbia, la major part en territori de l'Aràbia Saudita i una part a Iraq i Kuwait
El seu curs és de 385 km. Sorgeix a la zona d'al-Dahna i desapareix a través de la plana d'Al-Dibdibah, i ha estat reconeguda des de 1913 com la frontera entre Kuwait i l'Iraq 15 km al sud-oest d'al-Zubayr. L'amplada és entre 2 i 3 km. El seu rol històric fou unir la regió de Bàssora amb l'Hijaz, però hi ha pocs vestigis arqueològics, destacant els 42 pous de pedra prop de Hafar al-Batin, única vila de tot el curs del riu. El seu afluent principal és l'al-Awdja.
Les ribes d'Al-Batin tenen protecció legal i estan incloses dins l'ecoregió del Desert i semidesert del Golf Pèrsic.
El corrent al·luvial ara inactiu s'estén cap al nord-est des de Hafar al-Batin a l'Aràbia Saudita per cobrir parts de Kuwait i el sud-oest de l'Iraq. Aquest curs al·luvial podria haver format la plana de grava d'Al-Dibdibah. Al revolt del riu ʿAuǧat al-Bāṭin (عوجة الباطن) és el punt triple de l'Aràbia Saudita, l'Iraq i Kuwait. Aquest va ser el punt fronterer oriental de la zona neutral entre l'Aràbia Saudita i l'Iraq que es va dividir entre els països adjacents el 1981.
La major part del Kuwait actual encara està arqueològicament inexplorat. Segons diversos arqueòlegs i geòlegs famosos, Kuwait era probablement la ubicació original del riu Pishon que regava el Jardí de l'Edèn.

## Referències

* ↑ «Wādī al Bāţin» (en castellà). mapcarta.com. [Consulta: 8 gener 2023].
* 1 2 Al-Sulaimi, Jawad S.; Pitty, A. F. «Origin and depositional model of Wadi Al-Batin and its associated alluvial fan, Saudi Arabia and Kuwait» (en anglès). Sedimentary Geology, 97, 3, 01-07-1995, pàg. 203-229. DOI: 10.1016/0037-0738(95)00011-V. ISSN: 0037-0738.
* ↑ «Persian Gulf desert and semi-desert» (en anglès). Digital Observatory for Protected Areas. [Consulta: 1r agost 2020].
* ↑ Carter, Robert «The Mesopotamian frontier of the Arabian Neolithic: A cultural borderland of the sixth–fifth millennia BC» (en anglès). Arabian Archaeology and Epigraphy, 31, 1, 5-2020, pàg. 69–85. DOI: 10.1111/aae.12145. ISSN: 0905-7196.
* ↑ Sullivan, Walter «SCIENCE WATCH; Signs of Ancient River» (en anglès). The New York Times, 30-03-1993. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Hill, Carol. A Worldview Approach to Science and Scripture: Making Genesis Real (en anglès). Kregel Publications, 2019-11-19, p. 35. ISBN 978-0-8254-4614-6.
# Francesca Aliern Pons

Francesca Aliern Pons (Xerta, Baix Ebre, 22 de febrer de 1943), és una escriptora de les Terres de l'Ebre. És considerada una exponent destacada de la novel·la social.
El que va viure a les dècades del 1940 i 1950 han marcat la seva obra, que ha situat la independència de la dona com una de les temàtiques transversals. Va començar a escriure amb el suport del seu pare, que li va facilitar una botiga perquè es guanyés la vida i una màquina d'escriure perquè pogués escriure.
L'any 2016, l'Ajuntament de Xerta la va declarar Filla Predilecta de la vila. Al 2022 se li dedica un llibre d'homenatge, editat a cura d'Emigdi Subirats en l'any dels seu vuitantè aniversari. El 2023 va rebre el premi Lo Grifonet "per la seua destacada aportació a les lletres ebrenques en el marc de la literatura catalana", concedit per Òmnium Cultural.

## Obra

* Xerta, 1976
* Xerta. Recull popular, 1995
* Records i memòries al voltant d'uns murs, 1995-1996
* Un otoño, toda una vida, 1997-1998
* No llores, Laura, 1999
* El batec de l'aigua, 2000
* La canela, 2001
* Misererenobis, 2002
* La menestrala, 2003
* La historia innecesaria, 2004
* El pont de la solitud, 2005
* Sabó moll, 2006
* Camins, 2007
* Cor de llop, 2008
* Aigües fondes, 2009
* Mans de fang, 2010
* L'espiera, 2011
* La senyora Avinyó, 2012
* La segona innocència, 2013
* Les passions de la menestrala, 2014
* Cullerades de vida, 2015
* Cafè de París, 2016
* Negre estalzí, 2017
* Darrere els seus talons, 2018
* La jove Laura, 2019
* Paper mullat, 2020
* Espills badats, 2022
* Aigua molla, 2023

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Redacció. «L'escriptora Francesca Aliern Pons rep Lo Grifonet 2023». Aprop Ebre, 21-12-2023. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ Tibau, Jesús M. «Francesca Aliern: “La senzillesa és la millor carta de presentació”». Núvol. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ Tarragona, Diari de. «Francesca Aliern, premi Lo Grifonet 2023» (en castellà). [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ «Francesca Aliern: 'Escriure és una necessitat per a mi'». Surtdecasa.cat, 01-04-2011. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ L'escriptora xertolina Francesca Aliern nomenada filla predilecta de Xerta Arxivat 2017-10-17 a Wayback Machine. Ebredigital.cat
* ↑ Diversos autors. Francesca, la sal de les xertolines. Editorial Petròpolis, 2022.
* 1 2 3 4 5 «Òmnium Terres de l’Ebre entrega el premi Lo Grifonet 2023 a l’escriptora Francesca Aliern Pons». Aguaita, 20-12-2023. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ «Cinc novetats ebrenques», 27-05-2017. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ «Aigua molla. Escrit per Francesca Aliern Pons. ISBN 9788413562605» (en castellà), 19-03-2023. [Consulta: 3 agost 2024].

## Enllaços externs

* Entrevista al Canal de les Terres de l'Ebre el 2022
# Bohores

Els bohores (bohra, plural bohras) són una comunitat musulmana de l'Índia occidental, de majoria xiïta ismaïlita, continuadors dels partidaris del califa fatimita al-Mustalí (1094–1101), oposats al seu germà Nàdhir.
El nom bohora vol dir "mercader" i deriva del gujaratí vohorvu (comerciar), ja que els primers conversos eren comerciants.Fins al 1539 el cap de la secta residia al Iemen i els bohores hi anaven en peregrinació. El 1539 Yússuf ibn Sulayman va emigrar a l'Índia i es va instal·lar a Sidhpur, a l'estat de Maharashtra. A la mort de Dawud ibn Ajab-Xah el 1588 es va produir una escissió i els bohores del Gujarat, que eren majoria, van escollir Dawud ibn Kutb-Xah; però alguns bohores de l'Índia i els del Iemen no el van acceptar i van nomenar Sulayman que al·legava haver estat designat successors per Dawud ibn Ajab-Xah. Els dos líders van ser enterrats a Ahmadabad. Això va originar els bohores sulaymànides (amb el seu daï al Iemen i un delegat o mansub a Baroda a l'Índia); els bohores dawudites tenen el seu líder a Bombai però la seu oficial és a Surat, i porta el títol de deorhi. Altres escissions petites es van produir més tard originant els bohores Aliyya (1642), i els bohores nagoixites (separats del Aliyya el 1789). Els bohores jafarites (seguidors de Sayyid Àhmad Jàfar Xirazí) es van separar dels dawudites i van esdevenir sunnites vers 1410, arribant a governar Gujarat.

## Vegeu també

* Makràmides
* Memons
# Francesco Gabriotti

Francesco Gabriotti (Roma, 12 d'agost de 1914 - Roma, 11 de febrer de 1987) fou un futbolista italià que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on guanyà la medalla d'or en la competició de futbol.
A nivell de clubs jugà sempre a la Lazio, excepte durant dues temporades, quan ho feu a l'Alba Roma.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Francesco Gabriotti». [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «Francesco Gabriotti». eu-football.info. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «Gabriotti Francesco», 19-08-2013. Arxivat de l'original el 2013-08-19. [Consulta: 1r novembre 2024].
# Scomberomorus regalis

Scomberomorus regalis és una espècie de peix de la família dels escòmbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 183 cm de longitud total i els 7.760 g de pes.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Massachusetts (Estats Units) fins al Brasil, incloent-hi les Bahames i les Índies Occidentals.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
# Redunca de muntanya

El redunca de muntanya (Redunca fulvorufula) és un antílop que viu a les àrees muntanyoses de bona part de l'Àfrica subsahariana.
El redunca de muntanya té una alçada mitjana de 75 cm a l'espatlla i pesa uns 30 kg. Té un pelatge gris amb la part ventral blanca i el cap i les espatlles de color marró vermellós. El mascle té unes banyes d'uns 35 cm, que es corben cap enfora.

## Referències

* ↑ IUCN SSC Antelope Specialist Group. Redunca fulvorufula. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 5 abril 2009.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Luci Novi Rufus

Luci Novi Rufus (llatí: Lucius Novius Rufus) va ser governador de la Tarraconense entre el 192 i el 197.
Després de la mort de Publi Helvi Pèrtinax i Didi Julià l'any 193 va donar suport a la candidatura de Septimi Sever com a emperador. El 197 va participar amb la Legio VII Gemina a la batalla de Lugdúnum, que va consolidar Sever com a emperador.

## Referències

* ↑ (castellà) Isaías Arrayás Morales, Morfología histórica del territorio de Tarraco, ss. III-I a.C, p. 113
* ↑ (anglès) Anthony Richard Birley, The African emperor: Septimius Severus, p.125-127
# Religioses de la Passió de Jesucrist

Les Monges Passionistes són religioses de vots solemnes, dedicades a la vida contemplativa i pertanyents a l'orde religiós fundat el 1771 per Pau de la Creu i Maria Crucificada Costantini com a branca femenina de la Congregació de la Passió de Jesucrist. Les monges fan servir les sigles C.P.

## Història

Des de la fundació de la Congregació de la Passió, Pau de la Creu (1694-1775) havia pensat de formar una comunitat femenina de religioses de clausura que, amb la pregària i la penitència, donés suport espiritual a l'apostolat actiu dels passionistes. Va redactar, per tant, les constitucions religioses per a les futures monges, que van ser aprovades per Climent XIV el 1770.
Per a la formació del primer monestir, va comptar amb la col·laboració d'una filla espiritual seva, Maria Crucificada Costantini (1713-1787), monja benedictina de Corneto (l'actual Tarquínia). En aquesta ciutat s'erigí el primer convent, en un terreny donat per la família Costantini: el 3 de maig de 1771 la religiosa en prengué possessió amb deu postulants.
Aquest va ser l'únic monestir femení passioniste fins que, el 1872, s'obrí un de nou a Mamers (França). El tercer va ser el de Lucca, en 1905, en la fundació del qual intervingué Santa Gemma Galgani. Arran d'aquesta fundació i de la difusió del culte a Gemma Galgani, l'orde femení va créixer ràpidament. En 1910 se n'obrí la primera casa fora d'Europa, a Pittsburgh.

## Carisma i difusió

Les passionistes són religioses de clausura estricta, dedicadaes a la penitència i la pregària contemplativa. Comparteixen el carisma dels religiosos de la branca masculina de la congregació i fan servir un hàbit similar.
Al final de 2009, l'orde tenia 41 monestirs (12 d'ells a Itàlia) i 358 religioses.

## Notes

* ↑ Dades del lloc web de l'orde.

## Enllaços externs

* Secció al lloc oficial de la Congregació de la Passió Arxivat 2009-06-17 a Wayback Machine.
* Monestir de Whitesville (Kentucky)
* Monestir de Clarks Summit (Pennsylvania) Arxivat 2010-06-09 a Wayback Machine.
# Josep Majó i Ribas

Josep Majó i Ribas (Barcelona, 25 de novembre de 1866 - Barcelona, 12 de gener de 1950) fou un arquitecte modernista català.

## Biografia

Va néixer a Barcelona el 25 de novembre de 1866, fill de Isidor Majó i Carné paleta natural de Cervelló i de Teresa Ribas Plà natural de Barcelona.
Titulat el 1893, va ser company de promoció d'Eugeni Campllonch i Parés, Domènec Boada i Piera, Modest Feu i Estrada, Isidre Gili i Moncunill, Joan Rubió i Bellver i Adolf Ruiz i Casamitjana entre d'altres. Entre les seves obres destaquen les cases Godó-Lallana a la Rambla de Catalunya i el carrer de Rosselló (1900) i l'edifici La Vanguardia al carrer de Pelai de Barcelona (1903), la remodelació de Can Godó a Teià o el Panteó de Carles Godó i Pié, totes vinculades amb la seva amistat amb la família Godó. També destaquen altres edificacions com la Casa de la Vila de Capellades (1902) o la Casa Isidor Majó (1894) a Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Registre de naixements, any 1866. Llibre 4. Registre 5642 (pdf pàg.34)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 25-11-1866.
* ↑ «Josep Majó i Ribas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «L'arquitecte Josep Majó Ribas». Modernisme (blog). Valentí Pons i Toujouse, 01-03-2014.
# Erramala

Les muntanyes Erramala (referides en plural com Erramales) són una serralada muntanyosa al districte de Kurnool a Andhra Pradesh, Índia, a l'altiplà del Dècan, corrent d'est a oest, dividint la conca del riu Penner al sud de la conca del riu Kistna al nord. A l'est d'aquestes muntanyes es troben les muntanyes Nallamalai, que són de major altura.

## Referències

"Districte de Kurnool" a la Gaseta Imperial de l'Índia
# Col de Brussel·les

La col de Brussel·les (Brassica oleracea grup gemmifera) de la familia Brassicàcia, és un grup cultivar provinent de la col silvestre Brassica oleracea cultivada pels seus cabdells petits, normalment fan de 2.5a 4 cm de diàmetre, són de color verdós i semblen cabdells de col en miniatura.

## Origen

L'origen de les cols de Brussel·les sembla estar en l'antiga Roma. Des del segle xiii es cultiven a l'actual Bèlgica. Les primeres referències escrites daten del 1587. Del segle xvii en endavant van passar a ser conreades als Països Baixos i més al nord d'Europa. També es conreen als Països Catalans.

## Conreu

Es tracta d'un dels conreus més resistents al fred de l'hivern i fins i tot el fred en millora el gust. Creixen a temperatures entre els 7 i els 24 °C. Les plantes es fan de la llavor i es crien en un planter, es trasplanten a mitjan estiu. Es cullen de 90 a 180 dies des del trasplantament. Els cabdellets creixen en espiral al voltant d'una tija llarga (de fins a 120 cm).Primer maduren les que estan a sota i progressivament les altres. Cada planta pot fer al voltant d'un quilo de cabdells.

## Taxonomia i valor nutritiu

Les cols de Brussel·les són de la mateixa família botànica que la col, coliflor o bròquils entre altres: són brassicàcies. Contenen un 86% d'aigua, altes quantitats de vitamina A, vitamina C, àcid fòlic proteïna (3,4%) i fibra alimentària (3,8%). Es creu que protegeixen del càncer de còlon, ja que contenen sinigrina. Tanmateix també tenen components com la goitrina que poden interferir amb l'hormona tiroide però sembla que això no passa amb les quantiats normals d'una dieta.

## Preparació culinària

Es preparen bullides, al vapor i fregides. Cal no sobrepassar un temps prudent de cocció (de 6 a 7 minuts). Se serveixen soles o acompanyades dels mateixos aliments que s'acostumen amb la col (salsitxes, purés, etc.)

## Referències

* ↑ McMillan M, Spinks EA, Fenwick GR «Preliminary observations on the effect of dietary brussels sprouts on thyroid function». Hum Toxicol, 5, 1, gener 1986, pàg. 15–9. PMID: 2419242.

## Enllaços externs

* PROTAbase on Brassica oleracea (Brussels sprouts) Arxivat 2008-12-07 a Wayback Machine.
* Brassica oleracea gemmifera - Plants For a Future database entry
* Brussels Sprouts Arxivat 2009-01-16 a Wayback Machine. - recommendations for maintaining postharvest quality (UC Davis)
* Brussels Sprouts Nutrition - nutritional information on raw Brussels Sprouts.